OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dabbel Trabbel

Dabbel Trabbel és una pel·lícula de comèdia romàntica alemanya del 1981 dirigida per Dorothea Neukirchen amb la debutant al cinema Gudrun Landgrebe com a protagonista femenina. La seva parella masculina és Jochen Schroeder.

## Argument

De fet, l'advocada Anke Lohde i el seu marit una mica més jove Philip, que com ella és llicenciat i està a punt d'iniciar una carrera d'alt funcionari al ministeri de Bonn, són una parella feliç i moderna. Però tot i que tot -professionalment i privadament- sembla estar en equilibri per a ell, a l'Anke encara li falta alguna cosa per la "relació perfecta" més enllà del luxe de la carrera i la vida: vol un fill! Ara això està completament en desacord amb el que vol en Philip, ja que no se sent preparat per prendre una decisió tan seriosa i creu que les coses haurien de seguir com estan. I així segueix inventant nous trucs i excuses per evitar ser pare.
Un dia, Anke diu prou: deixa el seu marit a casa, que no vol tenir fills, per buscar un substitut que estigui “més disposat a ser pare”. Això desperta una gelosia ferotge en Felip. El seu marit no té ni idea que l'Anke defuig la infidelitat amb un desconegut en l'últim moment. La baralla tangible entre Anke i Philip fa que finalment tots dos acabin al llit, l'un amb l'altre, i de manera força inesperada neix un nen. S'ha iniciat un procés de maduració, i després de vendre la seva casa, la parella s'adona que estaven fets l'un per l'altre i que la paternitat no és necessàriament el pitjor...

## Repartiment

* Gudrun Landgrebe: Anke Lohde
* Jochen Schroeder: Dr. Felip Lode
* Marie-Charlott Schüler: Lisa
* Sabine Andreas: Bille
* Ilse Bahrs: àvia Tillich
* Karin Mumm: Ulrike
* Eberhard Feik: Broker Wiedehop
* Anton Rattinger: Dr. Hiendl
* Philip Adamo: Jeff
* Hagen Mueller-Stahl: notari
* Christine Gerlach: Doctora
* Uta Radeke: Sra Meurer
* Pascal Mundt: Home amb vestit de vol
* Gerd Udo Heinemann: Arquitecte

## Producció

Dabbel Trabbel es va rodar el juny de 1981 a Bonn, a la costa francesa i a Amsterdam i es va estrenar el 7 de maig de 1982.
Renée Gundelach va assumir el disseny de producció, Christine Carben-Stolz la direcció de producció. Jürgen Rieger va dissenyar les estructures de la pel·lícula, Karin Berking el vestuari. Va participar en la secció "Nous realitzadors" del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1982.

## Crítiques

La revista Cinema va dir: “En termes de problemes de relació moderns, potser les comèdies alemanyes ara també estan trobant els seus peus [sic!]. ... Dorothea Neukirchen es va aventurar en aquest difícil gènere amb el seu primer llargmetratge. La matèria primera de la seva comèdia "Dabbel Trabbel" podria haver estat copiada lliurement de la vida real."
El Lexikon des internationalen Films diu: "Un intent infructuós d'una comèdia que només ofereix dites pseudocrítiques en lloc de diàlegs divertits i es manté formalment a un nivell televisiu conservador."

## Referències

* ↑ Dabbel Trabel a Filmportal.de
* ↑ Dabbel Trabbel al web del Festival
* ↑ Cinema, núm. 5, maig de 1982 (número 48), pàg. 106
* ↑ Dabbel Trabel a filmdienst.de

## Enllaços externs

* Dabbel Trabel a Mubi
# Daguer

El daguer era un menestral que tenia l'ofici de fer dagues i de vendre-les.
A Barcelona pertanyien a la confraria de Sant Eloi, juntament amb els argenters, ballesters, calderers, estanyers i ferrers.
En trobem també en altres ciutats, com Lleida.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 96.
# Dan Godfrey

Dan Godfrey (Londres, 20 de juny de 1868 - 20 de juliol de 1939) Sir Dan Godfrey va ser un director d'orquestra britànic que, com el seu pare Dan(iel) Godfrey (1831–1903), provenia d'una família de músics.

## Biografia

El fill, també anomenat Dan Godfrey, va ser inicialment director de retransmissions a l'estudi de la BBC a Manchester abans d'assumir el seu primer càrrec a temps complet com a director de la posterior Filharmònica de la BBC el 1922, que llavors es va anomenar BBC Wireless Orchestra i a partir de 1926 el Northern Wireless Orchestra.
Sir Dan Godfrey, descendent d'una famosa família de mestres de banda anglesos i fill del director de banda de la banda militar dels "Grenadier Guards" (a qui Émile Waldteufel havia dedicat el vals Les Grenadiers, Op. 207), va fundar la "Bournemouth Municipal Orchestra". el 1893 i la va dirigir durant 41 anys fins al 1934. Tot i que tenia un contracte amb l'ajuntament de Bournemouth que estipulava que només dirigiria una "banda de temporada" amb 30 músics durant un any, tenia en ment instal·lar una orquestra simfònica permanent. a la ciutat, cosa que sí que ho va aconseguir de manera brillant.
Godfrey va gravar el primer disc de A London Symphony de Ralph Vaughan Williams l'11 de febrer de 1915. Va tornar a dirigir fragments d'aquesta simfonia en enregistraments el 1923 i una versió escurçada el 1925.
Amb l'Orquestra Simfònica de Londres va gravar obres com la Simfonia núm. 41 (Júpiter) de Mozart. Danses eslaves d'Antonín Dvořák i la suite orquestral Sigurd Jorsalfar d'Edvard Grieg.
Però també va gravar diversos discos amb la "seva" Orquestra Municipal de Bournemouth entre 1914 i 1930 per al segell HMV. L'any 1922 va ser nomenat cavaller com a llicenciat de cavaller pel seu excel·lent servei a la música britànica, també per la forta instigació de l'activista pels drets de les dones Ethel Smyth.

## Referències

* ↑ BBC Wireless Symphony Orchestra. Abgerufen am 9. Dezember 2016.
* ↑ J. Doctor: The BBC and Ultra-Modern Music, 1922–1936. Cambridge University Press, 1999.
* ↑ Aryeh Oron: BBC Philharmonic (Symphony Orchestra) Bach Cantatas (englisch)
* ↑ Y. Waldteufel: Liner note to tape cassette ‘Waltzes, Polkas, Galops by Emile Waldteufel’. Nimbus Records 1990.
* 1 2 S. Street, R. Carpenter: The Bournemouth Symphony Orchestra – A Centenary Celebration. The Dovecote Press, Wimborne 1993.
# Daniel Eberlin

Daniel Eberlin (Nuremberg, 4 de desembre de 1630 - Cassel, 5 de juny de 1685) fou un músic alemany del Barroc. En la seva joventut es dedicà a la vida militar, combatent amb el grau de capità, en les tropes pontifícies que atacaren als turcs a Morea. Després exercí, altres professions, entre elles la de banquer. Va publicar: Trium variatum lidium concordia, hoc est, Moduli musici, quos sonates vocant, ternis partibus conflati (Nuremberg, 1675).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2724, ISBN 84-239-4581-2)
# Daniel Friderici

Daniel Friderici (Eisleben, 1584 - Rostock, 23 de setembre de 1638) fou un chantre, director i compositor alemany.
Fou magister i chantre primarius a Rostock i deixà un tractat molt apreciat: Musica fuguralis (1614; 6a ed. 1677). Entre les seves composicions i figuren:
* Musikalisches Kräntzlein, a 4 veus (1614: 3a ed. 1623),
* Concerten mit 3 Stimmen (1617),
* Musikalisches Straüsschen, en dues parts (1a a 3 i 4 veus, 1614; 4a ed. 1629); 2a a 4 i 5 veus 1624)
* Amors musicals, de 3 a 8 veus (1624-1634),
* Kurtzweiliges Quodlibet von 5 Stimmen nebs einen mussikalischen Dialogo von 6 Stimmen (1622),
* Honors musicals, de 4 a 6 veus (1624),
* Deliciae jovenils, a 4 veus (1654).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1288 (ISBN 84-239-4524-3)
# Daniel Friedrich Eduard Wilsing

Daniel Friedrich Eduard Wilsing (Hörde, 21 d'octubre de 1809 - Berlín, 2 de maig de 1893) fou un compositor alemany del Romanticisme.
Estudià a Dortmund i Soest, i el 1829 fou nomenat organista de la Catedral protestant de Wesel, càrrec que deixà per establir-se a Berlín i dedicar-se exclusivament a la composició. De les seves obres és cèlebre sobretot, un De profundis, a 16 veus, per la que Frederic Guillem IV de Prússia li concedí la medalla d'or i de la que Schumann va dir que era una de les obres mestres més grans de l'època. A més, també se li deu; l'oratori Jesus Christus; lieder; cors i tres sonates.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 70, pàg. 765 (ISBN 84-239-4570-7)
# Christiane Jaccottet

Christiane Jaccottet (Lausana, 18 de maig de 1937 - Rivaz, 26 d'octubre de 1999) fou una pianista suïssa.
Filla de dos músics André i Andrée Wachsmuth-Loew, va estudiar piano i teoria musical al Conservatori La Chaux-de-Fonds, amb Élise Faller. Es va graduar allà el 1954 i després va continuar els seus estudis a "l'Akademie für Musik und darstellende Kunst" de Viena fins al 1957 amb Eta Harich-Schneider i Joseph Mertin.
El 1961 va participar en el curs de representació de Gustav Leonhardt. Des de la seva carrera internacional, imparteix classes a Lausana i enregistra, en particular, el Johann Sebastian Bach complet per a clavicèmbal. Va succeir Isabelle Nef el 1975 i es va convertir en professora de clavicèmbal i música antiga al Conservatori de Ginebra.

## Discografia

* amb Arthur Grumiaux: Bach: Sonates per a violí completes, 2CD, segell: Decca, 1996, d
* Bach: La part 1 ben temperada, vol. 2, segell Kannon classic, 1998.
* Bach: The Well-Tempered Clavier I / Das Wohltemperierte Klavier, 2 CD, segell zyx, clàssic, 2010
* Bach: Variacions Goldberg; 4 duets, etiqueta digital clàssica, DDD,
* Bach: Edició 4 del Concert de Brandenburg en Re menor, segell Mocking burd, 2012
* amb Heinz Holliger: Couperin: Nouveaux Concerts núm. 7, 8, 10, 11, 13, 14, etiqueta aquari.

## Referències

* ↑ Per succeir a Isabelle Nef, el conservatori fa una crida a Christiane Jaccottet”, Journal de Genève, 16 de setembre de 1975, pàg. 8 (llegir en línia [arxiu])
# Endre Szervánszky

Endre Szervánszky (hongarès: Szervánszky Endre) (Budatétény, 27 de desembre de 1911 - Budapest, 25 de juny de 1977) fou un compositor hongarès i professor de música.

## Biografia

Szervánszky va néixer a Kistétény i va estudiar clarinet a l'Acadèmia de Música de Budapest (1922–7). Va tocar en diverses orquestres abans de tornar a l'acadèmia per estudiar composició amb Albert Siklós (1931–6). Després va treballar com a orquestrador de la ràdio hongaresa i va ensenyar teoria musical. Va ser nomenat professor de composició a l'Acadèmia de Budapest el 1948.
Szervánszky va arribar a l'atenció pública per primera vegada amb el seu primer quartet de corda (1936–8) i les seves obres d'aquest període van ser influenciades pels seus compatriotes, Zoltán Kodály i Béla Bartók. Les obres d'aquesta època inclouen la Clarinet Serenade (1950) i el Concert per a flauta (1952–3).
Des de principis dels anys cinquanta, Szervánszky va emprendre una sèrie de composicions més grans, una de les més llargues era el Concert per a orquestra en memòria d'Attila József el gran poeta hongarès. Cadascun dels cinc moviments del concert es basa en una cita de József. El quart té elements de música folk i el conjunt demostra la influència de Bartók. Tant el Quartet de corda núm. 2 (1956–7) com el Quintet de vent núm. 2 (1957) també demostren el creixent interès del compositor pel serialisme.
Per a les seves sis peces d'orquestra, compostes el 1959, Szervánszky va emprar un serialisme de 12 notes i la peça és particular en l'ús de percussió. Szervánszky no va compondre cap altra obra important fins al 1963: l'oratori Rèquiem, basat en un text de János Pilinszky que pren com a tema el camp de concentració d'Auschwitz. Les obres següents van ser les Variacions (1964) i el Concert per a clarinet (1965).
Endre Szervánszky va rebre el premi "Justos entre les nacions" de l'Estat d'Israel per honrar els no jueus que van arriscar la vida per salvar els jueus dels nazis.
Era germà de l'artista Jenö Szervánszky i del violinista Peter Szervánszky i l'oncle de Valéria Szervánszky.
Va morir a Budapest.

## Estudiants notables

* Ákos Rózmann
* Emil Petrovics

## Referències

* ↑ Endre Szervánszky – his activity to save Jews' lives during the Holocaust, at Yad Vashem website
# Estêvão de Brito

Estêvão de Brito (Serpa, Alentejo, (Portugal), vers, 1570 – Màlaga, (Espanya), 1641) fou un compositor polifonista portuguès.
Va estudiar música a la Catedral de Évora amb Felipe de Magalhaens. El gener de 1597 ja estava de mestre de capella de la Catedral de Badajoz (Espanya), on va romandre fins a 1613. En aquest any, va anar a la catedral de Màlaga i va aconseguir de Francisco Vásquez, tenint la mateixa oficina que Cristóbal de Morales, precisament 50 anys abans. Es va quedar a Màlaga fins a la seva mort en 1641.
Va compondre: Avemaries, Lamentacions del divendres Sant, Tedèums, Responsoris, Salms, Villancets de Nadal, i un Tractat de música.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 893 (ISBN 84-239-4509-X)
# Enganyapastors alablanc

L'enganyapastors alablanc (Eleothreptus candicans) és una espècie d'ocell caprimulgiforme de la família Caprimulgidae molt rara d'Amèrica del Sud. És un ocell nocturn, rar i amenaçat, dels pasturatges del Tancat de la regió central de Sud-amèrica, especialista en àrees recentment cremades.
Amb altres dos enganyapastors, primer es va col·locar al gènere Thermochalcis que més tard es va fusionar amb Caprimulgus. Des de principis de la dècada de 2010 s'ha col·locat en el seu gènere actual Eleothreptus, que comparteix amb l'alba de falç (E. anomalus). És monotípic.
El seu nom vulgar en català «enganyapastors» igual com el nom científic anterior caprimulgus («què munyeix les cabres») prové de «l'antiga creença que entraven als estables i xuclaven la llet de les mamelles de les cabres».

## Referències

* ↑ «White-winged Nightjar Eleothreptus candicans» (en anglès). BirdLife International. [Consulta: 11 setembre 2021].
* ↑ «enganyapastors alablanc». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ «Eleothreptus candicans» (en anglès). UICN. [Consulta: 11 setembre 2021].
* ↑ Remsen, J. V., Jr., J. I.; Areta, E.; et alii «A classification of the bird species of South America. Part 2ː Columbiformes to Caprimulgiformes». American Ornithological Society. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ Cleere, Nigel; Kirwan, Guy M.; de Juana, Eduardo. White-winged Nightjar (Eleothreptus candicans) (en anglès). Cornell Lab of Ornithology, 2020-03-04. DOI 10.2173/bow.whwnig1.01.
* ↑ Ortega i Gonzàlez, Enric; Grané Ortega, Mercè. «Diccionari etimològic dels noms científics dels ocells dels Països Catalans: i. Noms de llegendes i tradicions moderns». A: La nomenclatura dels ocells (pdf). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1981, p. 27 (Arxius de les Seccions de Ciències núm. 147). ISBN 978-84-4996-5362-4.
# Engraulisoma taeniatum

Engraulisoma taeniatum és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Napo i Paraguai.

## Referències

* 1 2 Castro, R. M. C. 1981. Engraulisoma taeniatum, um novo gênero e espécie de Characidae da bacia do Rio Paraguai (Pisces, Ostariophysi). Papéis Avulsos do Departamento de Zoologia (São Paulo) v. 34 (núm. 11): 135-139.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Engraulisoma taeniatum». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Enobarbichthys maculatus

Enobarbichthys maculatus és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 38 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madràs (Índia).

## Referències

* ↑ Vladykov V. D. 1929. Sur un nouveau genre de Cobitides: Sabanejewia. Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 1 (núm. 1). 85-90.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Enobarbichthys maculatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. vol 1. A.A. Balkema, Rotterdam. 541 p.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia.775 p.
* ↑ Menon, A.G.K. 1999. Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.
* ↑ Rema Devi, K. i T.J. Indra 2000. Freshwater ichthyofaunal resources of Tamil Nadu. p. 77-97. A Ponniah, A.G. i A. Gopalakrishnan. Endemic Fish Diversity of Western Ghats. NBFGR-NATP Publication. National Bureau of Fish Genetic Resources, Lucknow, U.P., Índia. 1, 347 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Ludwig, A., J. Bohlen, C. Wolter i C. Pitra 2001: Phylogenetic relationships and historial biogeography of spined loaches (Cobitidae, Cobitis and Sabanejewia) as indicated by variability of mitochondrial DNA. Zoological Journal of the Linnean Society v. 131: 381-392.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Enrique López Belda

Enrique López Belda (1900-1936) va ser un militar espanyol.

## Biografia

Membre de l'arma d'infanteria, al juliol de 1936 es trobava destinat a Barcelona i ostentava el rang de capità. El matí del 19 de juliol de 1936 es va posar al capdavant d'una columna composta per soldats del Regiment d'Infanteria «Badajoz» i per voluntaris falangistes que va aconseguir superar les barricades des de la caserna del Bruc i arribar al centre urbà. López Belda va aconseguir assolir l'edifici de la Capitania general de la IV Divisió Orgànica. El general Francisco Llano de la Encomienda va tractar de transmetre-li diversos ordes a López Belda, però aquest es va negar a acatar-les. Va continuar resistint allí durant gairebé tot el dia fins que l'edifici va ser assaltat i López Belda va ser fet presoner al costat d'uns altres com el general Manuel Goded. Va ser traslladat al vaixell-presó Uruguay, on va quedar empresonat.
Posteriorment va ser jutjat en Consell de guerra, condemnat a mort i afusellat el 26 d'agost de 1936 als fossats del Castell de Montjuïc.

## Vegeu també

* Cop d'estat del juliol del 1936 a Barcelona

## Referències

* ↑ Luis Rourera Farré (1992). Joaquín Maurín y su tiempo: Vida y Obras de un Luchador, Editorial Claret, pág. 515
* ↑ José Manuel Martínez Bande (2007). Los años críticos: República, conspiración, revolución y alzamiento. Madrid: Encuentro, pág. 315
* 1 2 Frederic Escofet (1984). De una derrota a una victoria: 6 de octubre de 1934-19 de julio de 1936, Argos Vergara, pág. 308
* ↑ Guillermo Cabanellas (1975). La guerra de los mil días: nacimiento, vida y muerte de la II República Española. Volumen II, Editorial Heliasta, pág. 1223
# Entomacrodus chapmani

Entomacrodus chapmani és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,9 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Illa de Pasqua.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Description of a new genus of Salarianae, from the West Indies. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 168-169.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Segona edició. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaiso 24(2):1-132.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1967: Revision of the circumtropical shorefish genus Entomacrodus (Blenniidae: Salariinae). Proceedings of the United States National Museum v. 122 (núm. 3582): 1-150, Pls. 1-30.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.