OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Schizodon scotorhabdotus

Schizodon scotorhabdotus és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 27,1 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 40-42.

## Alimentació

És herbívor.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco a Veneçuela i Colòmbia.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L. 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sidlauskas, B.L., J.C. Garavello i J. Jellen 2007. A New Schizodon (Characiformes: 'Anostomidae) from the Río Orinoco system, with a redescription of Schizodon isognathus from the Río Paraguay System. Copeia 3: 711-725.
* ↑ Sidlauskas, B.L., J.C. Garavello i J. Jellen 2007.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Vari, R. P. i S. J. Raredon 1991: The genus Schizodon (Teleostei: Ostariophysi: Anostomidae) in Venezuela, a reappraisal. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 104 (núm. 1): 12-22.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Palau de Buenavista

El palau de Buenavista és un gran palau urbà de Madrid, situat dins d'un perímetre barrat en un promontori enjardinat en la plaça de la Cibeles, enfront de la seu del Banc d'Espanya. Actualment, alberga la Caserna General de l'Exèrcit.

## Història

El palau original es va edificar en 1767 en la Reial finca coneguda com a Altillo de Buenavista. Després d'adquirir-la a la Família Reial Espanyola en 1769, Fernando de Silva y Álvarez de Toledo, XII duc d'Alba de Tormes, va encarregar en 1770 un projecte de reajardinament d'estil afrancesat a Ventura Rodríguez que no va arribar a realitzar-se.
Va ser la seva hereva, María del Pilar Teresa Cayetana de Silva Álvarez de Toledo, XIII duquessa d'Alba, qui va manar derrocar l'edificació existent, ordenant en 1777 a Pedro de Arnal la construcció de l'actual palau, més sumptuós i d'acord amb el rang de la Casa d'Alba. Aquest va idear un conjunt que sintetitza esquemes italians i francesos, amb façana urbana cap al nord. La duquessa va viure principalment en el nou i bell palau al costat del seu marit el duc José Álvarez de Toledo.
En aquesta època, van penjar en el palau múltiples pintures dels majors mestres: Venus del mirall de Diego Velázquez (National Gallery de Londres), La Madonna d'Alba de Rafael (que deu el seu nom precisament als ducs d'Alba; National Gallery de Washington) i L'educació de Cupido d'Antonio Allegri da Correggio (National Gallery de Londres). Entre 1795 i 1796 Buenavista va sofrir dos incendis que van provocar grans reformes, com la supressió del cos central d'escales, i la desaparició de bona part dels fons bibliogràfics que albergava.
Després de la mort sense hereus forçosos de la XIII duquessa d'Alba, esdevinguda en el Palau en 1802, la Casa d'Alba va quedar incorporada en la Casa de Berwick. No obstant això, Buenavista es va desvincular del patrimoni dels Alba, passant en 1807, per mitjà de l'expropiació, a les mans del I duc de l'Alcúdia, Manuel Godoy. Quan aquest va perdre el seu poder, la propietat va ser expropiada de nou, tornant a la Família Reial.
El 22 d'agost de 1810, el rei Josep I Bonaparte va decretar que «El palau de Buenavista queda destinat per al museu de pintures, manat establir pel nostre decret de 20 de desembre de 1809» (Gazeta de Madrid núm. 236, 24 d'agost de 1810, pàg. 1056). Per aquesta raó, s'entén que anava a ser la seu de l'actual Museu del Prado, però després de la marxa de Bonaparte es va triar un altre edifici per a tal museu i aquest finalment es va cedir a l'Exèrcit. Es va convertir així en seu del Ministeri de Guerra en 1847, emprenent-se nombroses obres de reforma i ampliació, sumant un quart pis a la seva altura.

## Vegeu també

* Palau de Linares

## Enllaços externs

* Palacio de Buenavista a madridvillaycorte.es
* Palacio de Buenavista Arxivat 2015-02-15 a Wayback Machine. a lugaresconhistoria.com
* Los secretos del Cuartel General del Ejército al diari ABC, 31 de juliol de 2014
# Roger I de Carcassona

Roger I de Carcassona o Roger de Comenge, dit el Vell (? - ca. 1012), fou comte de Carcassona (957-1012).

## Orígens familiars

Fill primer d'Arnau I de Comenge i la seva muller, la comtessa Arsenda de Carcassona.

## Ascens al tron comtal

A la mort del seu pare, el 957, ell i el seu germà es repartiren els seus dominis, així Roger rebé el Comtat de Carcassona, el seu germà Odó, el Comtat de Rasès; Ramon i Ameli Simplici el Comtat de Comenge; i Garcia, la regió d'Aura.

## Núpcies i descendents

Es casà vers el 970 amb Adelaida de Melguèlh. D'aquesta unió tingueren:
* Ramon I de Carcassona, comte de Carcassona
* Bernat I de Foix (?-1038), comte de Foix, Bigorra i Coserans, casat el 1010 amb Garsenda de Bigorra
* Pere de Carcassona (?-1050), comte de Carcassona i Bisbe de Girona
* Ermessenda de Carcassona (?-1057), casada el 990 amb el comte de Barcelona Ramon Borrell

## Referències

* ↑ The Pedigree of Adelaide of BARCELONA
* ↑ Gil i Roman, Xavier. Diplomatario de Ermesèn, condesa de Barcelona, Girona y Osona (c.991 - 1 de marzo de 1058) (en castellà), 2004. ISBN 84-688-6665-2. Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine., pàg. 32-34
* ↑ Rotger, Agnès «La gran dama del tron català». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.16-21. ISSN: 1695-2014.
# Jacopo da Bologna

Jacopo da Bologna (Itàlia, Abans de 1340 - segle XIV) Jacopo da Bologna (1340 - 1360) fou un compositor italià del segle xiv.
Junt amb Giovanni da Casia fou un dels primers representants de l'ars nova dels florentins, que compongué madrigals, aires de caça i balades amb acompanyament d'instruments.
No es tenen noticies biogràfiques d'aquest notable representant del ars nova. L'historiador Filippo Villani el cita com a músic al servei de Mastino II della Scala, a Verona definint-lo com <arti musice peritissimo>. Després se'l troba a Milà, primer en la cort de Lucchino Visconti i després en la de Galeàs II Visconti. Treballà en un segle en el que Itàlia restava entregada a una extraordinària activitat dirigida a obrir nous camins a l'art, amb Boccaccio i Petrarca en la poesia i Giotto i Martini en la pintura.
Els músics italians crearen una nova polifonia, completament autònoma respecte del ars nova de França, feta de llibertat rítmica i plasticitat melòdica, que s'expressà sobre tot en les formes vocals de la balada, el madrigal i la caccia. Aquesta última és més original, el seu nom deriva de què el tema exposat per una veu el pren, abans d'acabar, una altra veu, de manera que es té la impressió de què una persegueix l'altra, com el caçador a la seva presa. Els seus temes són de caça o pesca, o bé d'altres que es presten a un estil pintoresc o descriptiu, com les animades escenes d'un mercat o d'altres semblants.
L'única caccia que ens ha arribat de Jacopo da Bologna descriu amb pinzellades realistes a un pescador a la riba d'un riu, molestat contínuament pels venedors ambulants que li ofereixen les seves mercaderies; al final:
| « | La xarxa, l'ham, i el peix vaig deixar allà/una gran tempesta mai vaig sofrir. | » |
De Jacopo da Bologna hom té trenta-un madrigals, una lauda en forma de balada i un motet profà, Lux purpurata, en honor de Lucchino Visconti. Va deixar un tractat, L'arte del biscanto misurato, el qual és un preciós document vers la teoria de la composició en aquella època. L'editor Johann Wolf publicà tres madrigals d'aquest autor en llur Geschichte der Mensuralnotation (1905). Altres de les seves composicions es troben manuscrits a Florència, París i Londres.

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 633. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 511. (ISBN 84-7291-255-8)
* ↑ Tom núm. 28 segona part, pàg. 2370 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Lestradea

Lestradea és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental.

## Taxonomia

* Lestradea perspicax (Poll, 1943)
* Lestradea stappersii (Poll, 1943)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* 1 2 Poll, M., 1943. Descriptions de poissons nouveaux du Lac Tanganika, appartenant aux familles des Clariidae et Cichlidae. Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 37 (núm. 3-4): 305-318.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Liem, K. F., 1981: A phyletic study of the Lake Tanganyika cichlid genera Asprotilapia, Ectodus, Lestradea, Cunningtonia, Ophthalmochromis, and Ophthalmotilapia. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 149 (núm. 3): 191-214.
* Takahashi, T., 2003: Systematics of Tanganyikan cichlid fishes (Teleostei: Perciformes). Ichthyological Research, 50(4): 367-382.
# Prochilodus lacustris

Prochilodus lacustris és una espècie de peix de la família dels proquilodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 32 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Parnaíba i Mearim al Brasil.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L., 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1907. Über zwei neue Arten von Süsswasserfischen aus dem Stromgebiete des Parnahyba. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 44 (núm. 10): 152-155.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Castro, R.M.C. i R.P. Vari, 2003: Prochilodontidae (Fannel mouth characiforms). p. 65-70. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Castro, R.M.C., 1990. Revisao taxonómica da familia Prochilodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Tesi doctoral. Universidade de São Paulo, São Paulo, Brasil. 347 p.
* Castro, R. M. C. i R. P. Vari, 2004: Detritivores of the South American fish family Prochilodontidae (Teleostei: Ostariophysi; Characifomes). A phylogenetic and revisionary study. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 622: i-v + 1-186 + 187-189.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Loubens, G., L. Lauzanne i J. Géry, 1991: Contribution à la systématique des Prochilodus boliviens (Pisces, Characiformes, Prochilodidae). Revue d'Hydrobiologie Tropicale v. 24 (núm. 3): 217-239.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1973: Osteology and relationships of the Prochilodontidae, a South American family of characoid fishes. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 145 (núm. 4): 213-235.
* Vari, R. P., 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology. Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Scleromystax salmacis

Scleromystax salmacis és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Britto, M. R. & R. E. Reis. 2005. A new Scleromystax species (Siluriformes: Callichthyidae) from coastal rivers of southern Brazil. Neotropical Ichthyol. v. 3 (núm. 4): 481-488.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Reis, R.E., 1998. Systematics, biogeography, and the fossil record of the Callichthyidae: a review of the available data. p. 351-362. A: L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Reis, R.E., 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Palau de Castellfort

El palau de Castellfort, és un edifici d'estil eclèctic dissenyat el 1903 per l'arquitecte valencià Joaquín María Arnau Miramón (1849 - 1906). Està situat al carrer dels Cavallers núm. 9, a la ciutat de València.

## Història

L'arquitecte Joaquín María Arnau Miramón rep el 1903 l'encàrrec dels marquesos de Castellfort d'edificar un palau a l'inici del carrer de Cavallers, carrer tradicionalment ocupat per l'aristocràcia valenciana, enfront del mateix palau de la Generalitat.
En l'actualitat és seu de la Presidència de la Generalitat Valenciana.

## Descripció

L'arquitecte Arnau Miramón projecta una façana en la qual utilitza elements classicistes, renaixentistes, neogrecs i medievalitzants per a aconseguir l'obra més important de l'eclecticisme a València. En destaquen els amplis miradors de planta poligonal situats als angles de la façana a l'alçada del pis principal, i les cúpules que coronen els seus extrems. En el seu interior, el més destacable és el luxós vestíbul amb enteixinat de fusta i la seua escalinata de marbre blanc, que rep la llum per una claraboia zenital.
La major part de l'interior de l'edifici està adaptada per al treball dels funcionaris de la Generalitat, respectant la disposició de les cambres originals de l'edifici.

## Bibliografia

* Goerlich, Benito. La arquitectura del eclecticismo en Valencia: vertientes de la arquitectura valenciana entre 1875 y 1925 (en castellà). Ajuntament de València, 1992.
* Aa.Vv.. Conocer Valencia a través de su arquitectura (en castellà). València: Colegio Oficial de Arquitectos de la Comunidad Valenciana-Ajuntament de València, 2001.

## Enllaços externs

* Informació sobre el palau del CTAV.
# Jacques Anne Joseph Le Prestre de Vauban

Jacques Anne Joseph Le Prestre de Vauban (Dijon, 10 de març de 1754 - 20 d'abril de 1816) fou comte de Vauban i militar francès. Era net del mariscal de camp Antoine Le Prestre de Vauban. Seguí Rochambeau a Amèrica, d'on tornà al Regne de França el 1782. Dos anys després el duc d'Orleans, del qual n'era majordom, el nomenà coronel del regiment d'infanteria del seu nom. El 1791 emigrà amb la major part dels oficials d'aquest cos, unint-se a Coblença al comte d'Artois, i prengué part en la campanya de 1792. Nomenat ajudant de camp d'aquest príncep, partí amb ell a Rússia i d'allà a Anglaterra, i admès per Puisaye en el nombre d'oficials destinats a l'expedició de les costes de Bretanya, va rebre l'encàrrec de dirigir un nou cos de 500 homes a l'interior, entrant sense obstacle a Auray: però obligat a tornar enrere, guanyà la península de Quiberon, i escapà amb penes i treballs d'un gran desastre. Tornat a França durant el Consolat francès, fou arrestat el 1806 amb l'excusa d'intrigues reialistes i tancat en el Temple, on va compondre les seves Memoires històriques pour servir à l'histoire des guerres de la Vendée. Posat en llibertat després de la publicació d'aquesta obra, es retirà a les seves possessions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67. pàg. 324 ISBN 84-239-4567-7
# Prochilodus magdalenae

Prochilodus magdalenae és una espècie de peix de la família dels proquilodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els adults poden assolir 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical. Es troba a les conques dels rius Atrato, Sinú, Cauca i Magdalena a Colòmbia Sud-amèrica).

## Referències

* ↑ Steindachner, F. «Zur Fisch-fauna des Magdalenen-Stromes» (en alemany). Denkschriften der Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften in Wien, 39, 1879, pàg. 19-78, Pls. 1-15.
* 1 2 3 Binohlan, Crispina B.; Reyes, Rodolfo B. «Prochilodus magdalenae Steindachner, 1879» (en anglès). FishBase.
* ↑ Petrere, M. Jr., P.B. Bayley i G.P. Alvarenga, 1991. Influential analysis of individual growth rates from six populations of Prochilodus spp. (Characoidei, Osteichthyes in South America. Bol. MDEG, Sér Zool. 7(2).
* ↑ Valderrama, M. i M. Petrere J., 1994. Crecimiento del bocachico Prochilodus magdalenae (Steindachner 1878) (Prochilodontidae), y su relación con el régimen hidrológico en la parte baja de la cuenca Río Magdalena (Colombia). Bol. Cient. INPA (2):136-152.

## Bibliografia

* Loubens, G., L. Lauzanne i J. Géry, 1991: Contribution à la systématique des Prochilodus boliviens (Pisces, Characiformes, Prochilodidae). Revue d'Hydrobiologie Tropicale v. 24 (núm. 3): 217-239.
* Pauls, E. i L.A.C. Bertollo, 1984. Caracterizacáo cromossômica do genero Prochilodus (Pisces, Prochilodontidae) Ciênc. e cult.. 36(S):787.
* Roberts, T. R., 1973: Osteology and relationships of the Prochilodontidae, a South American family of characoid fishes. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 145 (núm. 4): 213-235.
* Vari, R. P., 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology. Núm. 378: i-iii + 1-60.
# Scorpaena lacrimata

Scorpaena lacrimata és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 19,8 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu fins als 400 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: Tahití.

## Observacions

És verinós per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Tomus I. Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Editio decima, reformata. Holmiae. (Laurentii Salvii): (1-4), 1-824.
* ↑ Randall, J. E. & D. W. Greenfield, 2004. Two new scorpionfishes (Scorpaenidae) from the South Pacific. Proc. Calif. Acad. Sci. v. 55 (núm. 19): 384-394.
* 1 2 3 4 «Scorpaena lacrimata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Palau de Pimentel

El Palau de Pimentel, és un palau de la ciutat de Valladolid, (Castella i Lleó). Felip II de Castella hi va nàixer. L'edifici, exemple d'arquitectura palatina a Valladolid, i situat al carrer Angustias núm. 44, serveix de seu per a la Diputació Provincial de Valladolid.

## Història de la propietat

Tot i que la construcció va començar al segle xv, ha incorporat gradualment elements d'èpoques posteriors. El Marquès d'Astorga en va encarregar la construcció, i passà posteriorment a ser propietat de Bernardino Pimentel, qui n'era amo quan Felip II hi va néixer, com a conseqüència que s'hi hostatjava la família reial per assistir les Corts celebrades a l'abril de 1527. El 1530, l'edifici era propietat dels comtes de Rivadavia. Els hereus d'aquests el van vendre el 1849 a Mariano Reinoso, qui al seu torn el va vendre a la Diputació Provincial de Valladolid el 1875, per instal·lar-hi els oficis, on encara continuen.

## Estructura i modificacions

El palau actual està molt alterat a causa de les grans transformacions que ha sofert al llarg del temps. S'organitza al voltant d'un pati, com era natural en l'arquitectura domèstica val·lisoletana. Al pati s'accedeix mitjançant un vestíbul, que comunica amb el carrer per una portada tardogòtica d'arc rebaixat. Per l'exterior, el més important és la famosa finestra plateresca, de la primeria del segle xvi, a la cantonada. Precisament, aquesta finestra i la torrassa que s'hi eleva, potencien la cantonada, font de perspectives. La finestra té un atrevit arc i una decoració de grotescos seguint els models de les pintures de la Domus Aurea.
El palau consta de dues altures al cos principal i tres a la torrassa. Esta fet de maó excepte en la rematada de les cantonades, la portada i el sòcol que són de pedra. A partir de 1985 el palau va subir euna profunda restauració segons projecte de l'arquitecte Angel Ríos.
Des de la inauguració de la Sala d'Exposicions, després de la restauració del palau el 1990, amb una extensió aproximada de 260 metres quadrats, ha desenvolupat una línia expositiva en què es conjuga la difusió d'artistes locals amb els d'altres comunitats.
La llegenda explica que per una de les finestres del palau, de la qual penja una cadena, va ser tret el rei Felip II en néixer perquè fos batejat a l'església de Sant Pau, ja que en cas que hagués sortit per la porta del palau hauria d'haver estat batejat a la propera Parròquia de Sant Martí. Malgrat tot, sembla que llegenda és una deformació dels fets reals: per al bateig de Felip II es va construir un passadís elevat entre l'església de Sant Pau i el palau perquè la família reial hi passés sense trepitjar el carrer. Com que és un passadís elevat, es va usar com a sortida del palau una de les finestres, sense que se sàpiga amb certesa quina fou exactament.