OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johann Ludwig Steiner

Johann Ludwig Steiner (Zúric, 1 de juliol de 1688 - Zúric, 27 de març de 1761) fou un compositor alemany del Barroc.
Steiner era el fill del trompetista de la ciutat de Zuric, a qui va succeir en 1705, continuant la tradició familiar de la prestació del trompetista de la ciutat durant gairebé 200 anys, des de 1617 a 1803. Johann era un consumat músic, va prendre lliçons d'òrgan de L. Kellersberger a Baden (Argòvia), i que va tocar altres instruments. També va ser un rellotger expert. Durant uns anys va residir a Nuremberg i després retornà a la seva vila natal. Les seves obres més conegudes són: Sei sonate da camera (Nuremberg, 1731); Salms a moltes veus amb baix continu (Nuremberg, 1734); Motets a 2 veus (Zuric, 1739), i un Tratado de canto (Zuric, 1738).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1071 (ISBN 84 239-4556-1)
# E. Le Bourdais Du Rocher

E. Le Bourdais Du Rocher (Laval (Mayenne), País del Loira, 1830 - [...?]) fou un músic francès. Du Rocher gaudia d'una posició independent, cosa que li va permetre cultivar la música tan sols per afició i contribuí a l'educació i progrés de l'art en diverses províncies de l'Oest, associant a les societats filharmòniques de Mans, Laval i Rennes, organitzà i ordenà els seus concerts tenint cura ell mateix de la direcció.
Publicà unes 50 composicions per a cant i piano, i amb el nom de Della Rocca va escriure durant molts anys les crítiques i cròniques musicals del diari francès de Londres L'International.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2.ª part, pàg. 2625. (ISBN 84-239-4581-2)
# Franz Schmidt

Franz Schmidt (Bratislava, 22 de desembre de 1874 - Perchtoldsdorf, 11 de febrer de 1939) fou un compositor, violoncel·lista i pianista austríac d'origen hongarès.

## Biografia

Primer violoncel·lista de l'Orquestra Filharmònica de Viena dirigit per Gustav Mahler (a qui admirava com a director d'orquestra, però no com a compositor) i contemporani d'Arnold Schoenberg, Schmidt va ser un dels últims i més lleials estudiants d'Anton Bruckner i conreà un estil decididament orientada cap al passat que destaca per la seva originalitat formal i pel seu coneixement de l'orquestració.
Professor de piano de la Musikakademie de Viena el 1914, on entre altres alumnes tingué a Hans Ahlgrimm, Franz Mixa, Hans Joachim Moser, Armin Kauffman,Theodor Berger i Alfred Uhl, va ser nomenat director el 1925, després rector des de 1927 fins al 1937.

## Obra

Com a compositor, la seva fama es fonamenta en l'oratori El Llibre dels Set Segells (1937), inspirat en els fragments bíblics referents al Judici Final. La seva estètica, que prossegueix el llegat de Bruckner, queda ben reflectida en el seu cicle simfònic, que va des de la Simfonia núm. 1 (1899) fins a l'última i més coneguda, la núm. 4 (1934), escrita en memòria de la seva filla, prematurament morta. En mig queden dues obres de la talla de les simfonies núm. 2 (1913) i núm. 3 (1928), en què la seva orquestració massissa i sense fissures, la seva calculada estructura i simetria, es perfilen com l'obstacle més gran de cara a la seva justa apreciació en una època donada a majors llibertats expansives, en bona part a causa de les estèrils comparacions que l'han minimitzat en benefici del seu coetani Gustav Mahler, amb el que sovint se'l compara. Cal destacar així mateix els seus dos concerts per a piano -núm. 1 (1923); núm. 2 (1934) -, les Variacions sobre un cant hússar (1930), i, sobretot, les seves òperes, Notre-Dame (1904) i Fredigundis (1921). Entre les seves obres més aconseguides destaca la monumental Fuga solemnis (1937), amb una potència grandiosa i calculada matemàtica del contrapunt que l'entronquen amb l'imperible art de Johann Sebastian Bach.

## Referències

* ↑ Franz Schmidt (1874-1939) i Dohnányi Ernö (1877-1960): A study in Austro-Hungarian Alternativ.
* ↑ Franz Schmidt- Gesellschaft
* ↑ * Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 877. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 659. (ISBN 84-7291-255-8)
* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1489 (ISBN 84-7291-226-4)

## Enllaços externs

* Web dedicada
# Johann Melchior Dreyer

Johann Melchior Dreyer (Rottingen, 24 de juny de 1747 - Ellwangen, 22 de març de 1824) fou un organista i compositor alemany.
Fou director i organista d'Ellwangen, petita ciutat de Würtenberg. Va escriure nombroses obres, particularment, misses, himnes, ofertoris, Tantum ergo, vespres, salms, i tota mena de música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2220 (ISBN 84-239-4581-2)
* III Salve Regina a Soprano, Violino I., Violino II., Viola oblig. e Basso Online.
# Franz Xaver Pentenrieder

Franz Xaver Pentenrieder (Kaufbeuren, Baviera, 6 de febrer de 1813 - Múnic, Baviera, 17 de juliol de 1867) fou un compositor alemany.
Va ser a la vegada mestre de capella i organista de la cort de Múnic i acompanyant del Teatre de la Cort. Els últims anys de la seva vida els passà en un manicomi, perquè a conseqüència d'un accident que li va ocórrer anant en cotxe, perdé les forces físiques i intel·lectuals.
És autor de tres òperes: Die Nacht auf Paluzzi, que fou representada en molts teatres d'Alemanya; Das Haus ist zu verkaufen, i Otto von Wittelsbach; aquesta última no es representà.
A més va escriure, algunes composicions vocals (misses, motets, etc.)

## Referències

* Tom núm. 43, pàg. 402, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4543-X)
# Johann Nikolaus Tischer

Johann Nikolaus Tischer (1707-1774) fou un organista i compositor alemany.
Deixeble de Johann Sebastian Bach, fou organista del castell i de la ciutat de Schmalkalden des de 1731 fins a la data de la seva mort.
També es distingí com a compositor i deixà, impresos o inèdits, nombroses suites per a piano, concerts, peces per a flauta, corn, oboè; concerts i sonates per a violí, i música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 93 (ISBN 84-239-4562-6)
# Franz Xaver Richter

Franz Xaver Richter (Hollschau, Moràvia, 1 de desembre de 1709 - Estrasburg, Alsàcia, 12 de setembre de 1789) fou un compositor i teòric musical alemany.
Fou un dels principals representants junt amb Johann Stamitz, de l'anomenada escola de Mannheim. S'ignora quins foren els seus mestres, i ja el 1740 apareix com a individu en la capella del príncep abat de Kempten, situació que abandonà el 1747, a causa, probablement, de l'escassetat del seu sou, passant llavors a la de l'elector de palatí de Mannheim. Ensems cantor (baix) i violinista, i més tard va rebre el títol de compositor de cambra.
El 1769 fou cridat a desenvolupar el lloc de mestre de capella de la catedral d'Estrasburg, que ocupà per espai de vint anys, obtenint gran prestigi com a professor i compositor. Contribuí de manera poderosa a l'elaboració del nou estil. Els seus allegros melòdics fan preveure l'estil de Mozart: l'harmonització té delicadeses sorprenents: l'escriptura del baix rivalitza amb força i audàcia amb la de Stamitz, del fill del qual Carl fou, probablement, mestre.

## Simfonies

Les simfonies de Richter, estan escrites tan aviat per a instruments d'arc solament com per a instruments d'arc amb un grup complet o parcial de 2 flautes, 2 oboès, 2 fagots i 2 trompes. Resten publicades a París, Amsterdam i Londres. Riemann va publicar de bell nou quatre (sol, fa, la i do major) a Dekmäle der Tonkust in Bayern. A més de les simfonies, de Richter es conserven, 6 quartets per a instruments d'arc; 12 sonates a tres (dos violins i baix); 6 trios per a piano obligat, flauta i violí i violoncel obligat (núm. 6 en la major en el Collegium Musicum de Riemann); 6 duos per a flautes o violins; 6 sonates per a flauta o violí i baix, i 6 concerts de piano amb acompanyament d'orquestra d'arc, quasi tot enregistrat a Londres, on la música de Richter era molt estimada.
Ja el 1754 Meinrad Spieß (Tractatus, pàg. 204) parla de Richter en termes molt laudatoris com a compositor de música d'església. Un oratori de la seva composició, La deposizione della croce, fou executat a Mannheim el 1748. A Estrasburg gaudia d'una alta consideració, com ho prova l'haver adquirit el Capitol de la Catedral, el 1789, a Donaueschingen, el manuscrit d'una de les seves misses. Els arxius de la catedral guarden un gran nombre d'obres de Richter, en la seva gran part autògrafes:
* 28 Misses
* 2 Rèquiem
* 16 Salms
* Lamentacions de Setmana Santa
* 1 Tedéum
* 38 Motets, etc. amb orquestra i orgue. Aquestes últimes foren recuperades durant la segona meitat del segle XX per l'organista txeca Alena Veselá.
Richter també fou un pedagog molt apreciat. A Mannheim va tenir infinitat d'alumnes entre ells a František Xaver Pokorný. Una obra titulada Harmonische ode gründliche Auweizung zur musikalischen Tonkunst ha restat manuscrita (original en la Biblioteca del Conservatori de Brussel·les, copia en la Biblioteca Nacional de París) però Kalkbrenner va publicar una edició francesa revisada, amb el títol de Traité d'harmonie et composition (1804).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàgs. 459-60 (ISBN|84-239-4551-0)
# Monedatge

El monedatge era un impost cobrat pel monarca, en principi per cada foc, a canvi de comprometre's a no alterar la qualitat de la moneda. Fou un dels primers sistemes d'imposició directa a Catalunya.
Al comtat de Besalú potser ja es cobrà el 1075. El 1118, Ramon Berenguer III pactà un monedatge a Cerdanya i a Girona.
Aquest impost es consolidà al segle xiii, fins que, a Catalunya, deixà d'existir el 1256, arran de l'aparició de la moneda de tern.

## Referències

* 1 2 Fontana i Lázaro, Josep. La formació d'una identitat. Una història de Catalunya (paper). 4a ed.. Vic: Eumo (Universitat de Vic), 2014, p. 23. ISBN 978-84-9766-526-1 [Consulta: 15 gener 2015].
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 175.
# Ecsenius schroederi

Ecsenius schroederi és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R., 1923. Fishes from Australia and Lord Howe Island. Núm. 2. Rec. Aust. Mus. v. 14 (núm. 2). 113-125.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Ecsenius schroederi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 3. Jawfishes - Sunfishes, Opistognathidae - Molidae. Zoonetics, Austràlia. 623 - 893.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.

## Bibliografia

* Chapman, W. M. & Schultz, L. P., 1952. Review of the fishes of the blennioid genus Ecsenius, with descriptions of five new species. Proceedings of the United States National Museum v. 102 (3310): 507-528.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* McKinney, J.F. i V.G. Springer, 1976. Four new species of the fish genus Ecsenius with notes on other species of the genus (Blenniidae: Salariini). Smithson. Contrib. Zool. 236:1-27.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Second Ed. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1971. Revision of the fish genus Ecsenius (Blenniidae, Blenniinae, Salariini). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 72: 1-74.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V. G., 1988. The Indo-Pacific blenniid fish genus Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 465: i-iv + 1-134, col. Pls. 1-14.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Franz von Holstein

Franz von Holstein (Braunschweig, (Baixa Saxònia), 16 de febrer de 1826 - Leipzig, 22 de maig de 1878) va ser un compositor alemany.
Primer seguí la carrera militar i quan arribà al grau de tinent decidí dedicar-se plenament a la música. El 1953 ingressa en el Conservatori de Leipzig, on entre altres professors tingué Moritz Hauptmann i Ignaz Moscheles. La mala salut impedí que Holstein donés el que es podia esperar del seu gran talent, però així i tot deixà una sèrie d'obres molt apreciables, que revelen un temperament sensible i delicat.
Entre les seves obres principals cal citar:
* Zwei Nachte in Veneding, òpera (Dresden, 1868);
* Waverley, òpera (Dresden, 1868);
* Der Haideschahct, òpera (Dresden, 1868);
* Der Erbe von Morley, òpera (Leipzig, 1872), per aquestes òperes també va escriure el llibret.
* les obertures, Lorelei i Frau Aventiure, cors, música de cambra, etc.
Fou també un poeta i dibuixant i va instituir una important fundació destinada als músics joves amb pocs recursos econòmics. Junt amb Alfred Volkland i Philipp Spitta, l'any 1874 a Leipzig funda la Bach-Verein.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 154. (ISBN 84-239-4528-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 978. (ISBN 84-239-4569-3)
# Setge de Messina (1282)

El Setge de Messina de 1282 fou una de les batalles de la Guerra de Sicília

## Antecedents

Climent IV, preocupat pels avanços gibel·lins, invocà l'auxili de Carles I d'Anjou, el germà petit del seu aliat Lluís IX de França, a qui concedí el regne de Sicília a canvi d'expulsar Manfred de Sicília dels feus papals del sud d'Itàlia. Les tropes de Carles d'Anjou entraren a l'illa i Manfred morí a la batalla de Benevent, mentre Carles era coronat rei de Sicília a Roma el 1266. Sota Carles d'Anjou, i el seu successor Carles II el nord es privilegià front el sud i fins i tot la capital es va traslladar de Palerm a Nàpols.
El 1282 l'influent noble sicilià Joan de Procida, que havia estat metge del rei Manfred, organitzà la revolta general contra els angevins que esclatà el 30 de març del 1282 coneguda com a vespres sicilianes. Els francesos de l'illa foren assassinats i els rebels van proclamar el govern de l'Església, però amb la negativa de Martí IV, Carles I d'Anjou va desembarcar a l'illa i assetjar Messina per intentar avançar al centre de l'illa més tard. La delegació dels rebels anà a trobar el rei Pere el Gran al nord d'Àfrica, on estava dirigint l'expedició a Tunis que va significar la conquesta de Gerba, i li oferiren la corona del Regne de Sicília, atès que estava casat amb Constança de Sicília, filla de Manfred.

## El setge

Pere el Gran va anar cap a l'illa i desembarcà a Trapani el 29 d'agost, quan la ciutat estava a punt de rendir-se i entrà a Palerm l'endemà, aixecant el setge de Messina.

## Conseqüències

Carles I de Valois va tornar a Nàpols el 26 de setembre de 1282, i poc després l'estol angeví fou derrotat al combat de Nicòtena. L'enfrontament de Pere el Gran amb el Papa, que el va excomunicar, va provocar la croada contra la Corona d'Aragó, i la coronació de Carles de Valois com a rei de la Corona d'Aragó.

## Referències

* ↑ Dunbabin, Jean. Charles I of Anjou Power, Kingship and State-Making in Thirteenth-Century Europe (en anglès). Taylor & Francis, 2014, p. 109. ISBN 9781317890782.
# Paracheirodon simulans

El neó verd (Paracheirodon simulans) és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 23 °C - 27 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ «Paracheirodon simulans». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Paracheirodon simulans» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Géry, J. i V. Mahnert 1986: A new rummy-nose tetra from the Rio Negro, Brazil: Hemigrammus bleheri n. sp. (Characidae, Tetragonopterinae), with comments on Paracheirodon. Tropical Fish Hobbyist v. 34 (núm. 11): 37, 40-41, 44-45, 48-49, 52.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Porto, J.I.R., E. Feldberg, C.M. Nakayama i J.N. Falcao 1992 A checklist of chromosome numbers and karyotypes of Amazonian freshwater fishes. Rev. Hydrobiol. Trop. 25(4):287-299.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Vasil'ev, V.P. 1980. Chromosome numbers in fish-like vertebrates and fish. J. Ichthyol. 20(3):1-38.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Johann Philipp Förtsch

Johann Philipp Förtsch (Wertheim, Francònia, 14 de maig de 1652 - Lübeck, 14 de desembre de 1732) fou un compositor alemany del Barroc.
En la seva joventut estudià medicina, viatjà per Països Baixos i França i després ingressà com a tenor en una companyia d'òpera alemanya que actuava a Hamburg. No tardà a compondre diverses òperes (tant la musica com la lletra de les mateixes), en la qual execució hi prengué part com a cantant.
Els esdeveniments polítics l'obligaren a abandonar la carrera artística, i llavors, per atendre a la subsistència, exercí la medicina, doctorant-se a Kiel. Fou metge del duc de Baden i, posteriorment, del bisbe de Lübeck.

## Òperes

* Creso (1684);
* La cosa impossible (1685);
* Alejandor in Sidón (1688);
* Eugenia (1688);
* Jerjes (1689);
* Caín i Abel (1689);
* Talestris (1690);
* Don Quixot (1690).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 229 (ISBN 84-239-4524-3)
# François-Charlemagne Lefebvre

François-Charlemagne Lefevre (París, 1775-1839) fou un compositor francès del romanticisme.
El 1814 succeí al seu pare en el càrrec de bibliotecari de l'Òpera de París. Fou músic de Napoleó, motiu pel qual va escriure diverses cantates per a la seva execució en la cort.
Per a l'escena va produir els ballets d'espectacle: Pygmalion, Héro et Léandre, Les noces de Gamache, Lucas et Laurette, Venus et Adonis, Les sauvages de la mer du Sud, Vertumne et Pomone, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 1362 (ISBN 84 239-4529-4)
# Parachondrostoma

Parachondrostoma és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Parachondrostoma arrigonis (Steindachner, 1866)
* Parachondrostoma miegii (Steindachner, 1866)
* Parachondrostoma toxostoma (Vallot, 1837)
* Parachondrostoma turiensis (Elvira, 1987)

## Referències

* ↑ Robalo, J. I., V. C. Almada, A. Levy & I. Doadrio. 2006. Re-examination and phylogeny of the genus Chondrostoma based on mitochondrial and nuclear data and the definition of 5 new genera. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 42: 362-372.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Steindachner, F. 1866. Abhandlung über die Fischfauna der Flüsse Tajo, Duero und Miño in Spanien. Anzeiger der Kaiderlichen Akademie der Wissenschaften, Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe v. 3: 66-67.
* ↑ Steindachner, F. 1866. Ichthyologischen Berichtes über eine Reise nach Spanien und Portugal. Anzeiger der Kaiderlichen Akademie der Wissenschaften, Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe v. 3: 14-15.
* ↑ Vallot, J. N. 1837. Ichthyologie française, ou histoire naturelle des poissons d'eau douce de la France. Ichthyol. Française.
* ↑ Elvira, B. 1987. Taxonomic revision of the genus Chondrostoma Agassiz, 1835 (Pisces, Cyprinidae). Cybium v. 11 (núm. 2): 111-140.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
# Johann Stadlmayr

Johann Stadlmayr (Freising, Alemanya vers el 1560 - Innsbruck, Àustria el 12 de juliol de 1648) fou un compositor alemany.
Primer restà al servei de l'arxiduc Maximilià III; després fou mestre de capella de l'emperador Rodolf II, i finalment, exercí, el mateix càrrec en la cort de la gran duquessa de la Toscana, Victòria della Rovere.
Les obres conegudes d'aquest músic són:
* Missae octo vocum (Praga, 1595);
* Missae octo vocum (Augsburg, 1596);
* Sacrum Beatissimae Virginis Mariae canticum, 5, 6, 7 et 8 vocum, Missae octo vocum cum duplici basso ad organum (1610);
* Musica super cantum gregorianum, seu missae 6 voc. cum basso gener (Augsburg, 1612);
* Missae concertatae 10 et 12 vocum in 2 chor. distributae (Augsburg, 1616);
* Hymni vespertinicum 5 voc. et instrumentis (Augsburg, 1617);
* Apparatus musicussacrarum cantionum a 6, 7, 8, 9, 10 et 24 voc, et instrumentis (Augsburg, 1619);
* Miserere mei Deus à 4, 5, 6, 7 et 8 vocum instrumentis ad libitum (Augsburg, 1621);
* Odae sacrae Jesu Christo servatori hominem nato et resurgenti cantatae, a 5 vocibus et totidem instrumentis si placet (1638);
* Salmi a due e tre voci con due violini o cornetti (Innsbruck, 1640);
* Psalmis L. Davidis modis musicis compositus 4, 5, 6, 7. 8 vocibus, cum secundo choro et 6 instrumentis si placet (Augsburg, 1646);
* Missae breves a 4 cum una pro defunctis et alia 5 voc. concertatae; Psalmi vespertini omnes cum Magnificat, et officio divino de Sancto Norberto, y Psalmi integri a quatuor vocibus concertantibus quatuor aliis accessoriis ad libitum cum 2 cornetis sive violinis.
D'algunes d'aquestes obres se'n feren diverses edicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 934 (ISBN 84 239-4556-1)