OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hans Schlaeger

Hans Schlaeger (Felskirchun, Alta Àustria, 5 de desembre de 1820 - Salzburg, 17 de maig de 1885) fou un compositor austríac.
Fou deixeble de Preyer, el 1854 fou nomenat director del Wiener Minnergesangveiren i el 1861 mestre de capella de la catedral de Salzburg i director del Mozarteum de la mateixa ciutat.
A Salzburg estrenà les òperes: Heinrich und Ilse (1869) i Hans Heidekukuk (1873).
Entre les seves altres composicions hi figuren el quadre simfònic Waldmeeisters Brautfahrt, un quartet, misses, simfonies i lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54. pàg. 1018 ISBN 84-239-4554-5
# Hans Wessely

Hans Wessely (Viena, 23 de desembre de 1862 - Innsbruck, setembre de 1926) fou un violinista austríac.
Deixeble de Jacob Grün en el Conservatori de Viena, va fer la seva presentació pública quan tenia vint anys. El gran èxit assolit el decidí a fer una gira per les principals ciutats d'Europa. El 1889 fou nomenat professor del Royal College of Music de Londres, i el 1900 fundà en aquella capital un quartet que portava el seu nom. Fou considerat per la crítica com un dels interpretes més conscienciosos dels autors clàssics.
El seu amic, el compositor Gustav Ernest, assassinat pels nazis el 1941, li'n va dedicar un concert per a violí i piano l'any 1909.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1242-43 (ISBN 84-239-4580-4
* ↑ https://imslp.org/wiki/Violin_Concerto_(Ernest%2C_Gustav)
# Hanuš Wihan

Hanuš Wihan (Police nad Metují, 5 de juny de 1855 – 1 de maig de 1920) fou un violoncel·lista i compositor txec.
Estudià en el Conservatori de Praga amb Hegenbart i Karel Hoffmann, i després de formar part del Mozarteum, de Salzburg, fou contractat per anar a Niça, com a solista, i més tard a Berlín i Múnic, on formà part del quartet de Walter. El 1888 se li atorgà la plaça de professor de violoncel en el Conservatori de Praga, on fomentà especialment l'estudi de la música de cambra.
Sota la seva direcció es formà allà, el 1891, el famós quartet txec, integrat per Hoffmann, Nedbal, Suk i Berger. Després de la mort de Berger, ocorreguda el 1893, s'encarregà personalment de la part del violoncel en aquest quartet, abandonant llavors el seu professorat. Se li deuen diverses composicions per a violoncel i alguns lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1252 ISBN 84-239-4580-4
# Hapalogenys merguiensis

Hapalogenys merguiensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels hemúlids.

## Descripció

* La femella pot arribar a fer 24,2 cm de llargària màxima i el mascle 17,9.
* 6 espines i 14-14 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 9-10 radis tous a l'anal.
* Nombre de vèrtebres: 24.

## Hàbitat

És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima tropical que viu entre 78 i 180 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: Myanmar i Tailàndia.

## Referències

* ↑ Richardson J., 1844. Description of a genus of Chinese fish. Ann. Mag. Nat. Hist. (N. S.) v. 13 (núm. 76). 462-464.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Iwatsuki, Y., U. Satapoomin & K. Amaoka, 2000. New species: Hapalogenys merguiensis (Teleostei; Perciformes) from Andaman Sea. Copeia 2000 (núm. 1): 129-139.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* 1 2 Iwatsuki, Y., U. Satapoomin & K. Amaoka, 2000.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Iwatsuki, Y. i T. Nakabo, 2005. Redescription of Hapologenys nigripinnis (Schlegel in Temminck and Schlegel, 1843), a senior synonym of Hapologenys nitens Richardson, 1844, and a new species from Japan. Copeia 2005(4):854-867.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Hara longissima

Hara longissima és una espècie de peix de la família dels eretístids i de l'ordre dels siluriformes. És un peix d'aigua dolça i de clima tropical que es troba a Myanmar.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Day, F., 1870: Notes on the genus Hara. Journal and Proceedings of the Asiatic Society of Bengal v. 39 (pt 2, núm. 1): 37-40, Pl. 4.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hora, S. L., 1950: Siluroid fishes of India, Burma and Ceylon. XIII. Fishes of the genera Erethistes Müller and Troschel, Hara Blyth and of two new allied genera. Records of the Indian Museum (Calcutta) v. 47 (pt 2): 183-202, Pls. 1-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i M. Kottelat, 2005: Caelatoglanis zonatus, a new genus and species of the Erethistidae (Teleostei: Siluriformes) from Myanmar, with comments on the nomenclature of Laguvia and Hara species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 16 (núm. 1): 13-22.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ducat de Narbona

Duc de Narbona (dux Narbonensis) va ser un títol emprat en diversos moments pels senyors de Narbona, mentre que el poder directe a la ciutat el tenien els vescomtes. El prestigi del títol probablement es relacionava amb el fet que Narbona havia estat una capital de l'antiga administració romana de la província homònima de Gallia Narbonensis.
A la mort de la seva cosina Berta de Roergue el 1065, Guillem IV de Tolosa va heretar el comtat de Narbona. El seu germà i successor, Ramon IV, va elevar la condició del títol a duc. El fill i successor de Ramon IV, Alfons Jordà, també va emprar el títol amb l'aprovació reial (com Amphusus dux Narbonensis provincie); Alfons encunyarà moneda narbonesa amb la inscripció DUX ANFOS. El seu fill, Ramon V, el va situar abans que els altres títols denotant el seu prestigi (probablement relacionat amb la seva connexió amb el passat romà). La família raimondina va quedar desposseïda d'aquest títol amb la Croada albigesa.
El 1215 Felip II de França va concedir a Simó IV de Montfort, ja comte de Leicester, els títols de duc de Narbona i comte de Tolosa, confirmant així les conquestes que havia aconseguit durant la croada. Arnau Amalric, aleshores arquebisbe de Narbona, també va reclamar la dignitat ducal i va entrar en una disputa amb Simó que no es va resoldre abans que aquest morís el 1218 mentre assetjava la ciutat de Tolosa. A partir d'aquell moment el títol va pertànyer a l'arxidiòcesi.

## Ducs de Narbona

* Ramon IV de Tolosa, I duc de Narbona († 1105)
* Alfons Jordà de Tolosa, II duc de Narbona († 1148), fill de l'anterior
* Ramon V de Tolosa, III duc de Narbona († 1194), fill de l'anterior
* Ramon VI. de Tolosa, IV duc de Narbona († 1222), fill de l'anterior
* Ramon VII de Tolosa, V duc de Narbona († 1249), fill de l'anterior
* Simó de Montfort, VI duc de Narbona († 1218), per dret de conquesta

## Referències

* ↑ Macé, 2000, p. 293.
* ↑ Catalogue des actes de Philippe Auguste, de Léopold Delisle (1856), núm. 1659, pàg. 371

## Bibliografia

* Cheyette, Fredric L. Ermengard of Narbonne and the World of the Troubadours (en anglès). Cornell University Press: Ithaca, 2001. ISBN 9780801439520.
* Lauer, Philippe. Robert Ier Et Raoul de Bourgogne, Rois de France (923-936) (en francès). Forgotten Books, 2018. ISBN 978-0666972132.
* Macé, Laurent. Les comtes de Toulouse et leur entourage, XIIe-XIIIe siècles : rivalités, alliances et jeux de pouvoir (en francès). Privat, 2000. ISBN 978-2708956001.
# Louis de Loménie

Louis-Léonard de Loménie (3 de desembre de 1815 - 2 d'abril de 1878) va ser un erudit i assagista francès. És conegut sobretot per la seva biografia de Beaumarchais, i també va editar les obres completes d'aquest autor.
Després d'haver fet els seus estudis a Avinyó, es va donar a conèixer per una notable sèrie d'estudis biogràfics, Galèria de contemporaines illustres, per un homme de rien (1840/47, a 10 vol.), que va cridar l'atenció del públic i de la crítica, no sols per l'exactitud de les dades, sinó també per la manera imparcial de tractar els assumptes. En 1845, Jean-Jacques Ampère el va triar per a suplent de la càtedra de literatura del Col·legi de França, que va exercir en propietat des de 1864. També havia estat repetidor el 1849 i professor de l'Escola Politècnica el 1862, i el 1870 va succeir a Prosper Mérimée a l'Acadèmia Francesa.
Col·laborà en la Presse i en la Revue des Deux Mondes, i va escriure, a més de la citada, les obres següents: Beaumarchais et son temps (París, 1855), Le Roman sous Louis XIII, La comtesse de Rochefort et ses amis (1870), Esquisses historiques et littéraires (1879 i 1889/91).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1507. (ISBN 84-239-4530-8)
# Casimir Gide

Casimir Gide (París, 1804-1868) fou un compositor francès.
Era llibreter de professió i va compondre les següents òperes còmiques:
* Le roi de Sicile, (1830)
* Les trois Cathèrine, en col·laboració amb Adam (1830)
* Les jumeaux de la Réole, (1831)
* L'Angellus, (1858)
* Belphegor, (1858)
També va escriure la música de diversos balls que s'estrenaren en l'Òpera, entre ells La tentation en col·laboració amb Halévy (1832).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 2 (ISBN 84-239-4526-X)
# Caspar Joseph Brambach

Caspar Joseph Brambach (Bonn, Alemanya, 1833 - 1902) fou un compositor alemany.
S'educà en el Conservatori de Colònia, on fou deixeble de Hiller. El 1859 fou professor d'aquella institució i el 1861 director de música a Bonn, renunciant a aquest càrrec el 1869.
És molt conegut per les seves composicions per a cors d'homes. Entre ells cal mencionar:
* Die Macht des Gesanges,
* Velleda,
* Alcestis,
* Prometheus,
* Columbus,
* Das Eleusische Fest,
* Frühlingshymnus,
* Morgensehnsucht,
* Loreley,
* Am Rhin,
* Cäsar am Rubikon,
* dos sextets, dos quartets, un concert per a piano i una simfonia de concert (Tasso).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 572 (ISBN 84-239-4509-X)
# Castell d'Empordà

Castell d'Empordà, abans Llaneres, és una entitat de població del municipi baixempordanès de la Bisbal d'Empordà, constituïda com a municipi fins al 1972.

## Geografia

Situat al nord-est de la Bisbal, drena el terme el riu Daró per la zona occidental. Un tram d'aquest riu separava l'antic terme de Castell d'Empordà del de la Bisbal. Cap al nord l'ombreja una serra, amb pic al puig de les Forques, per on passa la línia divisòria amb Ullastret. A ponent limita amb Corçà; al nord-oest, amb Casavells; a l'est, amb Peratallada, i al sud, amb la Bisbal. El terme té dues edificacions d'interès: el castell d'Empordà i l'ermita de la Mare de Déu del Remei. El principal nucli de població se situa al voltant del castell, al cim del turó de Marenys, i té un únic carrer.

## Història

Els orígens de Llaneres són remots. Els romans hi establiren una vil·la que més endavant fortificaren. Al segle viii, amb l'enderrocament de la monarquia visigoda, els àrabs s'apoderaren de les terres hispàniques. Després de l'alliberament, Llaneres passà a pertànyer al comtat d'Empúries pel que fa a la jurisdicció civil, i dependent del bisbat de Girona pel que fa a l'aspecte religiós. El 1300 el comte Ponç Hug IV d'Empúries decidí bastir un castell en la frontera entre els comtats d'Empúries i el de Girona. El punt estratègic era Llaneres, on s'erigí la construcció que posaria fi al nom originari del poble. La fortalesa s'anomenà castell d'Empordà i acabaria donant nom al poble. Al voltant del castell s'hi aniria formant el nucli més compacte de població.
El 1584 s'emmurallaren les cases que es construïren a l'entorn del castell. A causa del creixement de població, es reconstruí l'església de Sant Martí de Llaneres. Ja al 1936, l'església fou assaltada i el mobiliari i objectes de culte, destruïts. El castell també fou saquejat. El 1960 arribà l'electricitat al poble, efemèride que se celebrà amb un acte religiós i una audició de sardanes amb l'assistència de les autoritats provincials i locals. El 1972 el municipi fou annexat a la Bisbal, després que l'Ajuntament de Castell d'Emprordà ho demanés a causa del descens de població i de la manca de recursos econòmics.
El 1960 tenia 120 habitants repartits en 25 cases entre les situades al voltant del castell i les masies disseminades. El cens del 1981 indica 14 habitants al nucli urbà i 127 en disseminat. El 2016 tenia 42 habitants.

## Referències

* ↑ «Castell d'Empordà». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 febrer 2017].
* 1 2 «DECRETO 3522-1972, de 14 de diciembre por el que se aprueba la incorporación del Municipio de Castell de Ampurdá al de La Bisbal (Gerona)». Butlletí Oficial de la Província de Girona, 21, 17-02-1973, pàg. 2.
* 1 2 3 Arnau, Maruja «La Bisbal d'Empordà». Els pobles del Baix Empordà, núm. 25, 1993.
* ↑ «Idescat». [Consulta: 3 febrer 2017].
# Castell de Farners

El Castell de Farners és una construcció romànica del segle xi ubicada al terme municipal de Santa Coloma de Farners.

## Història

Apareix documentat el 1046 al jurament de fidelitat del vescomte Ramon Folc I de Cardona al comte Ramon Berenguer I.
El castell era un feu del vescomtat de Cardona i la castlania la van ostentar la família Farners fins al segle xiii, en què va passar als Vilademany. El 1240 Pere Ramon de Vilademany el va cedir en testament al seu fill Arnau i va lligar la dependència senyorial al vescomte Ramon Folc IV de Cardona. Hi va haver discrepàncies a finals del segle xiii entre la sobirania que exercia el rei Pere el Gran, que reclamava la potestat del castell al vescomte Ramon Folc VI de Cardona, i aquest, que es resistia a cedir-la, la qual cosa va arribar a crear un greu problema de jurisdicció fins ben passat el segle xiv.
El castell també va tenir episodis destacats en la guerra civil catalana contra Joan II: el van ocupar els remences el 1485 i després de la Sentència Arbitral de Guadalupe va tornar a ser ocupat altre cop pels pagesos condemnats, que n'havien quedat exclosos dels beneficis. Després de Joan Pere de Vilademany va passar a Carles de Vilademany i de Cruïlles, i els últims senyors del patrimoni dels Vilademany van ser els comtes d'Aranda i el seu successor, el duc d'Híjar.
El seu darrer ús data del segle xviii, quan fou ocupat per un regiment borbònic arran de la Guerra de Successió.

## Arquitectura

El castell té una superfície de 200 m² en planta trapezial irregular. De la primera època constructiva es conserven els amples murs baixos (uns 4 metres, amb una ampliació de 2 metres datada en el segle XIV-XV) i la torre sobirana, de 8,40 metres de diàmetre, una alçada de 12 metres i amb la porta d'accés situada a 7 metres de terra. L'accés principal del castell és una porta a l'oest, amb arc de mig punt rebaixat, protegida per un reducte de 2,75 x 1,75 amb tres espitlleres. A tramuntana, hi ha una petita porta que comunica amb el Turó del Vent. Tots els murs estan rematats amb merlets.
Al peu del cim on s'enfila el castell hi ha una plana amb l'ermita de la Mare de Déu de Farners original del segle xiii, però totalment reconstruïda al xviii.

## Referències

* ↑ Masanés, Cristina «Fortalesa amb forma de trapezi». Sàpiens [Barcelona], núm. 106, 8-2011, p. 65. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Santa Coloma de Farners: Visita turística». Consell Comarcal de la Selva. [Consulta: 28 març 2013].

## Enllaços externs

* Castell catalans: Farners
* «Castell de Farners». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Castell de Marcovau

Castell de Marcovau és una obra del municipi de Foradada (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Del castell de Marcovau, del segle xi, en queden molt pocs vestigis. Al sud i a l'oest del turó que ocupa el poble, queden restes del recinte emmurallat amb restes de les torres de guaita cantoneres. La factura és de pedra sorrenca desbastada de mida petita i mitjana lligada amb morter de calç.
En en centre del turó resta part d'un edifici en ruïnes que no és segur que es tracti de l'edifici original. Està fet, com les restes de la muralla, amb aparell irregular de pedra sorrenca desbastada lligada amb morter de calç. Resta una volta de canó semiesfondrada a la part baixa d'aquest edifici i una altra volta a la zona baixa oest que recolza directament sobre el subsòl. No s'observen estructures clarament defensives.
Per caracteritzar l'extensió i el grau de conservació de les restes seria necessària una intervenció arqueològica.

## Història

Es té notícia del castell de Marcovau des de l'any 1068, en què apareix en el testament d'Arsenda, muller d'Arnau Mir de Tost, al comte Ermengol II d'Urgell. Arsenda hi establí que el castell fos donat a Sant Miquel de Montmagastre, priorat de Sant Pere d'Àger des del 1065, i a Santa Maria d'Artesa, i que el seu nebot Ramon Bernat el posseís al servei del seu senyor i de les dites esglésies. Fins al 1193 no hi ha noves referències sobre Marcovau, concretament en el testament de Guerau Alemany, en què Marcovau figura entre els feus que aquest posseïa pel vescomte d'Àger. Des d'aquesta data la seva història restà vinculada a la dels llocs de Foradada i Montsonís. La funció de plaça forta del poble la prengué el casal fortificat anomenat 'el Castellot' (núm. 36841) des del segle xvii.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Marcovau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].
# Castell de Rocamur

El castell de Rocamur és un castell del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) declarat bé cultural d'interès nacional. Queden escasses restes de murs sota el singular penyal de Rocamur, vers el Dalmau.

## Història

Aquest castell, segons A. Pladevall, devia ser possiblement l'antic castell d'Eisan o Acan. Les primeres referències són del segle xii. Romania sota la jurisdicció dels comtes de Barcelona i els senyors del castell de Pera eren feudataris d'aquest. El 1157 Arbert de Sa Pera prestà fidelitat al comte Ramon Berenguer IV sobre el castell de Rocamur. Arbert de Sa Pere va deixar el castell de Rocamur, i altres possessions, a Guillem de Terrassa en testament, l'any 1162. No es té més notícies d'aquest castell; sembla que s'incorporà al terme del castell de Pera.

## Vegeu també

* Rocamur
* Castell de Pera
* Torrota de la Roca
* Vall d'Horta
* Llista de monuments de Sant Llorenç Savall

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Rocamur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].

## Bibliografia

* Antoni Ferrando Roig. Unes ruïnes oblidades : el castell de Rocamur. Butlletí de la Unió Excursionista de Sabadell, núm. 65. 1983. Arxivat 2023-01-05 a Wayback Machine.
* Antoni Ferrando Roig. Inventari actualitzat dels vestigis del castell de Rocamur. Butlletí de la Unió Excursionista de Sabadell, núm- 82. 1988. Arxivat 2023-01-05 a Wayback Machine.
* Antoni Ferrando Roig. Els castells del rodal del Montcau. Publicacions de l'Abadia de Montserrat. 1992. Arxivat 2023-01-05 a Wayback Machine.
# Castell termenat

Castell termenat era una circumscripció territorial centrada en un castell. No tots els castells disposaven de terme, sent un castell amb terme dels més importants del regne, i podia contenir diverses parròquies, poblacions o estructures militars de rang inferior com domus, turris o quadres. Correspondria a l'equivalent a una baronia posterior.
Els castells al segle X tenien funció defensiva contra els musulmans i contra altres nobles, no es podien aixecar sense permís del rei, i la seva ubicació era en llocs elevats i aïllats però de difícil defensa, i a partir del segle XI per l'usatge castellani molts castells passaren a ser administrats per nobles i cavallers, tant si fou per delegació de funcions o com si ho fou per una relació feudal, i a Catalunya, a partir de mitjans de segle XIII, regits per les commemoracions de Pere Albert, els castells més importants van començar a rebre un territori (terme), que havia d'estar limitat amb fites sobre el que el senyor o castlà tenia jurisdicció civil sobre els residents al seu terme, i a ells oferia protecció i refugi a canvi de la contribució al manteniment i defensa. El senyor pel dret de recollida a canvi havia de defensar als habitants del terme, per a qui el castell feia de refugi natural en moments de perill, i als qui acollia amb els seus béns.

## Referències

* ↑ Turon, Pau. Castells medievals. Diputació de Girona, 2020, p. 8 (Quaderns de la Revista de Girona). ISBN 978-84-15808-88-6.
* ↑ Bolós Masclans, Jordi «Els castells a l’edat mitjana». L'Erol, 96, 2008, pàg. 16-17 [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ Pons i Guri, Josep Maria. «Compendi sobre els drets dels castells termenats (segles XIII-XV)». A: Recull d'Estudis d'Història Jurídica Catalana, vol. III. Barcelona: Fundació Noguera, 1989, p. 342.
* ↑ Català i Roca, Pere. Els castells catalans, vol . 1. Barcelona: Rafael Dalmau, 1990, p. 72-73. ISBN 8423202909.
* ↑ Benito i Monclús, Pere «Pleitear contra el señor del castillo y bajo su jurisdicción. Resistencias de los campesinos catalanes frente a la servidumbre de las obras de castell termenat (siglos XIV-XV)» (en castellà). Studia historica. Historia medieval, núm. 30, 2012, p. 213-235. ISSN: 0213-2060.
* ↑ Ferran i Planas, Elisabet. El jurista Pere Albert i les "Commemoracions". Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2006, p. 158s. ISBN 978-84-7283-829-1.
* ↑ castell termenat. GEC [Consulta: 5 setembre 2022].

## Bibliografia complementària

* Revista cultural QU4TREPINS pag. 14 de Palau-solità i Plegamans
# Castilleja de la Cuesta

Castilleja de la Cuesta és una localitat de la província de Sevilla, Andalusia, Espanya. L'any 2005 tenia 16.819 habitants. La seva extensió superficial és de 2 km² i té una densitat de 8409,5 hab/km². Les seves coordenades geogràfiques són 37° 23′ N, 6° 03′ O. Està situada a una altitud de 96 metres i a 5 kilòmetres de la capital de la província, Sevilla.

## Fills il·lustres

* Pedro Fernández de Castilleja (1487-1574) compositor musical.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 777, pàg. 179 (ISBN 84-239-4523-5)
# Lophospingus

Lophospingus és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Frigil crestagrís (Lophospingus griseocristatus d'Orbigny & Lafresnaye, 1837)
* Frigil crestanegre (Lophospingus pusillus Burmeister, 1860)

## Referències

* ↑ «Lophospingus (Lophospingus sp.) - Avibase». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Lophospingus Cabanis, 1878» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 4 març 2025].