OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rubinita

La rubinita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor del doctor Alan E. Rubin, un cosmoquímic pioner de la Universitat de Califòrnia.

## Característiques

La rubinita és un nesosilicat de fórmula química Ca₃Ti³⁺₂Si₃O₁₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016 i va ser publicada a la revista internacional Mineralogical Magazine per Chi Ma et al. en el mes de març de 2025 amb el títol «Rubinite, Ca₃Ti³⁺₂Si₃O₁₂⁠, a new mineral in CV3 carbonaceous chondrites and a refractory garnet from the solar nebula». Cristal·litza en el sistema isomètric.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció de minerals de la divisió de ciències planetàries i geològiques de l'Institut Tecnològic de Califòrnia, a Pasadena (Califòrnia).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a partir de les mostres recollides a tres meteorits diferents: el meteorit Vigarano, trobat a Vigarano Pieve, dins la província de Ferrara (Emilia-Romagna, Itàlia), el meteorit Efremovka, recollit al districte de Pavlodar (Kazakhstan), i al meteorit Allende, a Pueblito de Allende (Chihuahua, Mèxic). Posteriorment també ha estat trobada a la terra, a Halamish wadi, a la conca de l'Hatrurim (Districte del Sud, Israel).

## Referències

* ↑ «Rubinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 juny 2020].
* ↑ Ma, C. ; Yoshizaki, T. ; Krot, A. N. ; Beckett, J. R. ; Nakamura, T. ; Nagashima, K. ; Muto, J. ; Ivanova, M. A. «Discovery of Rubinite, Ca3Ti3+2Si3O12, a New Garnet Mineral in Refractory Inclusions from Carbonaceous Chondrites». 80th Annual Meeting of the Meteoritical Society, held July 23-28, 2017 in Santa Fe, New Mexico. LPI Contribution No., 1987, id.6023, 7-2017.
* 1 2 Ma, Chi; Yoshizaki, Takashi; Krot, Alexander N.; Beckett, John R.; Nakamura, Tomoki; Nagashima, Kazuhide; Muto, Jun; Ivanova, Marina A.; Ulyanov, Alexander A. «Rubinite, Ca3Ti23+Si3O12, a new mineral in CV3 carbonaceous chondrites and a refractory garnet from the solar nebula». American Mineralogist, 110, 3, 01-03-2025, pàg. 489–500. DOI: https://doi.org/10.2138/am-2024-9435 [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ Hålenius, U.; Hatert, F.; Pasero, M.; Mills, S. J. «New minerals and nomenclature modifications approved in 2017». Mineralogical Magazine, 81, 2, 4-2017, pàg. 403–409. DOI: doi:10.1180/minmag.2017.081.022 [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ Miller, M. «Hunting for Rare-Earth-Element (REE)-bearing minerals in Northern Labrador: MLA-SEM analysis of surficial sediments within the glacial dispersion zone from the Strange Lake main zone deposit». Masters thesis, Memorial University of Newfoundland, 2021 [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ Galuskin, Evgeny V.; Galuskina, Irina O.; Kusz, Joachim; Vapnik, Yevgeny; Zieliński, Grzegorz «Discovery of terrestrial rubinite, Ca 3 Ti 3+ 2 Si 3 O 12 , super-reduced garnet from the Hatrurim Complex, Israel». Mineralogical Magazine, 21-01-2025, pàg. 1–20. DOI: doi:10.1180/mgm.2025.3 [Consulta: 5 març 2025].
# Flors i fruita

Flors i fruita (Fleurs et fruits) és un oli sobre tela de 35 × 21 cm pintat per Paul Cézanne vers l'any 1880 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Aquesta pintura té una història curiosa i, alhora, misteriosa: va formar part d'una altra pintura que va quedar sense acabar. La pintura original fou dividida en dues parts per un marxant d'art entre els anys 1904 i 1914, i Paul Guillaume va comprar la meitat anomenada Flors i fruita al galerista francès Ambroise Vollard el 1931. Molts anys després de la mort de Paul Guillaume, la seua vídua Domenica, a qui li agradava la pintura de Cézanne, va comprar aquest oli sense saber que era l'altra meitat de Flors dins d'un gerro blau (també conservada actualment al Museu de l'Orangerie de París). Fou el conservador Michel Hoog qui, finalment, va aconseguir reconstruir la història d'aquests dos llenços l'any 1992.
Rewald situa aquesta obra cap al 1880. Però el modelat succint de les fruites, cenyides per un contorn lleuger, podria suggerir una data posterior o, si més no, indicar que el quadre va ésser reprès més tard.

## Descripció

Aquesta natura morta és una pintura de la més alta qualitat i molt propera a Flors dins d'un gerro blau: el mateix gerro, les mateixes flors, la mateixa senzillesa en la composició. L'escena és senzilla, però ben pensada: la fruita és distribuïda segons la seua grandària i la gamma de colors va del color taronja al blau. Ací, de nou, el fons restà inacabat.

## Referències

* 1 2 3 4 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 106-107.
* 1 2 3 4 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)
* ↑ John Rewald, The Paintings of Paul Cézanne: A Catalogue Raisonné, vol. I, Nova York, Harry N. Abrams, 1996, núm. 471, pàg. 316.

## Enllaços externs

* Flickr
* Pinterest
# Fluorarrojadita-(BaNa)

La fluorarrojadita-(BaNa) és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de l'arrojadita. Anomenada segons l'esquema de la nomenclatura IMA per a minerals del grup de l'arrojadita. A la fluorarrojadita-(BaNa), el Fe$^{2+}$ és un catió dominant al lloc M (de manera que el nom arrel és arrojadita) i s'afegeixen dos sufixos al nom arrel segons el catió dominant de l'estat de valència dominant als llocs A1 (Ba$^{2+}$) i B1 (Na$^+$). Al nom d'arrel s'afegeix un prefix fluor, ja que F$^-$ és dominant per sobre (OH), al lloc W.

## Característiques

La fluorarrojadita-(BaNa) és un fosfat de fórmula química BaNa₄CaFe$_{13}$Al(PO₄)$_{11}$(PO₃OH)F₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016, i la primera publicació data del 2018. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 4,5 i 5.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions del departament de mineralogia i petrologia del Museu Nacional de Praga (República Txeca), amb el número de catàleg: p1p 13/2016), i a les col·leccions del departament de mineralogia i petrologia de la Facultat de Ciències Naturals de Bratislava (Eslovàquia), amb el número de catàleg: 7401.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Elisabeth, que es troba a Gemerská Poloma, dins el comtat de Rožňava (Regió de Košice, Eslovàquia). També ha estat descrita a la pegmatita núm. 31 del camp de pegmatites de Nanping, a Fujian (Xina). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fluorarrojadite-(BaNa)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r desembre 2019].
# Foetorepus garthi

Foetorepus garthi és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-est de l'Oceà Pacífic a Colòmbia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Eschmeyer, William; van der Laan, Richard; Fricke, Ron. «Eschmeyer's Catalog of Fishes». California Academy of Sciences. [Consulta: 25 agost 2019].
* 1 2 3 Garilao, Cristina V. «Foetorepus garthi (Seale, 1940)». FishBase.

## Bibliografia.

* Nakabo, T. «A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus» (en anglès). Japanese Journal of Ichthyology, v. 33, núm. 4, 1987, pàg. 335-341.
* Nakabo, T. i K.E. Hartel «Foetorepus goodenbeani: a new species of dragonet (Teleostei: Callionymidae) from the western North Atlantic Ocean» (en anglès). Copeia, 1, 1999, pàg. 114-121.
# Font Bernada

La Font Bernada, de vegades anomenada, erròniament, Font Vernada, és una font del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situada a 696 metres d'altitud, a la vall del Torrent Mal, a llevant del Camp de vol Les Humbertes i al nord-oest de la Casa Nova del Verdeguer. Dona nom al Sot de Font Bernada, situat al costat de migdia de la font.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Font Bernada en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font de Gust

La Font de Gust és una font de la Vall de Marfà, en el terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Es troba a 517,5 metres d'altitud, a la dreta de la Riera de Marfà, just al lloc on es considera que aquesta riera es transforma en la Golarda. És a prop, a ponent i a sota de la casa de Marfà.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Font de Gust en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font de l'Escudella

La Font de l'Escudella, o Font de l'Embosta, és una font del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada a 714 metres d'altitud, a la dreta del torrent de Centelles, al nord de la Rompuda Grossa i al nord-est de la Font de la Cava.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Font de l'Escudella en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Fonts urbanes de ferro colat (Badalona)

Les fonts urbanes de ferro colat de Badalona, o model de font urbana de ferro colat, són una sèrie de fonts urbanes públiques projectades i instal·lades originalment a finals del segle xix a Badalona, que han continuat en ús al llarg dels anys i, progressivament, se'n van anar instal·lant a la resta de la ciutat.

## Descripció

La font està formada per una columna que sosté una estructura quadrada i presenta, a cada cara, un perfil semicircular coronat amb un pinyó i amb un escut que a les fonts originals era el de Catalunya i a les noves és el de Badalona. A vegades presenta quatre aixetes, cadascuna de les quals degota dins una pica, també de ferro, incorporada al disseny de la font.

## Història

El projecte de canalitzar aigua per a les fonts públiques de Badalona va ser elaborat en una data desconeguda al voltant de l'any 1870, va ser signat per l'arquitecte municipal Francisco de Paula del Villar y Lozano, i després revisat per l'arquitecte provincial, Francesc Daniel Molina i Casamajó. Les fonts van ser dissenyades per Francesc Rogent i Pedrosa l'any 1892, i el 1895 es va fer un altre tiratge que es van instal·lar a molts altres llocs de Badalona i també a Barcelona.
Les fonts originals van ser instal·lades a diversos indrets de la localitat: als carrers de Guifré; de la Lluna; de la Conquista; d'Alfons XII; d'en Prim, davant del núm. 105; d'en Lladó; de Francesc Layret, davant del núm. 201; i a l'avinguda de Martí Pujol, a tocar de l'estació de tren. Més tard i fins a l'actualitat, se n'han continuat instal·lant amb el mateix model a altres punts de la ciutat. Tal com descriuen Lladó i Padrós al catàleg de patrimoni del municipi, les fonts són unes mostres significatives de mobiliari urbà amb un bon disseny i una bona construcció, que els ha permès continuar donant el seu servei de forma eficient i són encara en ús.

## Referències

* 1 2 3 4 «Model de font urbana de ferro colat». pat.mapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 febrer 2016].
* 1 2 3 Lladó, Francesc; Padrós, Joan Antoni. «Fonts de ferro fos» (PDF). Pla especial del patrimoni. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1980.
# Forats del Queixigar

Els Forats del Queixigar són un avenc del terme municipal de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà, dins de l'àmbit del poble d'Alsamora.
Estan situats a 1.320 m. alt., a la part occidental del Montsec d'Ares, a ponent del poble d'Alsamora, en el marge esquerre del barranc del Queixigar. És al sud-est de la Cova de la Colomera i al nord del Graller de les Comarques. Els Forats són en una cinglera que es dreça en el lloc on el barranc fa un tancat revolt quasi en angle recte.
Oberts en terres calcàries, el Forat núm. 1 té una boca petita, rere la qual hi ha una sala ovalada d'uns 9 per 6 metres, que acaba en una galeria descendent cega. El núm. 2, amb una entrada més grossa, té una cambra que assoleix amplades entre els 4 i els 10 metres.

## Bibliografia

* DE VALLES, Jordi. "Forat n. 1 del Queixigar" i "Forat n. 2 del Queixigar". Dins Catàleg Espeleològic de Catalunya. Volum I. Alta Ribagorça. Pallars Jussà. Pallars Sobirà. Vall d'Aran. Barcelona: Espeleo Club de Gràcia, 2008. Sense ISBN.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Forces armades populars del Txad

Les Forces Armades Populars del Txad va ser un grup insurgent txadià format per seguidors de Goukouni Oueddei després del cisma amb Hissène Habré el 1976. Amb una base ètnica al clan Tubus de la zona Tibesti del nord del Txad, la força estava armada per Líbia i va formar el component més gran del Govern de Transició Nacional Unitat (GUNT) exèrcit de coalició que s'oposa a Habré. Les tropes de la FAP es van rebel·lar contra els seus aliats libis a la darrera part de 1986. Moltes d'elles es van integrar posteriorment a l'exèrcit nacional, les Forces Armades Nacionals Txadianes (FANT), i va participar en l'intent de conduir el 1987 Líbia fora del territori del conflicte entre el Txad i Líbia.

## Referències

* ↑ /152/mode/2up Txad: A Country Study pàg. 152. Collelo, Tomàs. Divisió Federal de Recerca. 1990.
* ↑ DIMENSIONS INTERNES DE LA GUERRA AL TXAD. Roy May. El Cambridge Journal of Anthropology. Vol. 13, núm. 2, número especial: Local Warfare in Africa (1988/1989), pàg. 17-27.
* ↑ «Library of Congress / Federal Research Division / Country Studies / Area Handbook Series / Chad / Appendix B». [Consulta: 22 desembre 2024].
# Laura Zurriaga i Mitjans

Laura Zurriaga i Mitjans (Gavà, 1993), coneguda pel seu àlies digital @croquetadexocolata, és una cuinera, mestra de cuina i creadora de contingut catalana. Especialitzada en l'àmbit gastronòmic de la rebosteria, és especialment coneguda per la seva difusió de receptes de darreries i aperitius en català a les xarxes socials de TikTok i d'Instagram.
Zurriaga i Mitjans inicià la seva difusió digital a partir de la dècada del 2020 i també concursà en esdeveniments televisius de cuina com ara Pop up xef de TV3. Pel seu impacte i abast emergents en el panorama audiovisual en català, fou guardonada amb el premi Embrió de La Fera del 2022 (fàbrica digital d'Òmnium Cultural i de la Fundació puntCat) en la primera edició del certamen. Mesos després, passà a col·laborar en espais radiotelevisius públics al programa Tot es mou de TV3 i KidsXS de Catalunya Ràdio.
A banda dels seus vídeos, ha reiterat públicament la seva defensa de l'ús del català com a eina de comunicació jove, temàtica i amb oportunitats de futur econòmiques. En l'àmbit associatiu i de la cultura popular, també assumí, d'ençà del 2022 i coralment, el càrrec de cap de colla dels Castellers de Cornellà.
El 2024, va publicar el llibre de receptes Dolços sanots i va rebre el premi Zapping a la millor iniciativa a la xarxa pel seu compte d'Instagram, que havia arreplegat més de 104.000 seguidors. També va guanyar el premi AMIC-Tresdeu al millor creador/a de l'any.

## Referències

* 1 2 3 4 Arbós Junyent, Marina; Salamé, Albert «Laura Zurriaga: “Per a menjar bé no cal ser ric, cal temps”». Vilaweb, 21-01-2023 [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ Serra, Laura «10 joves creadors digitals que ho peten en català» ( De subscripció o mur de pagament). Ara, 16-10-2022 [Consulta: 23 gener 2023].
* 1 2 Yélamos, Rosa «Una gavanenca al concurs de cuina “Pop up xef” de TV3». Els Bruguers Digital, 02-12-2020 [Consulta: 23 gener 2023].
* 1 2 3 «El català a internet i el còmic d'avantguarda, a "Quan arribin els marcians"». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 05-01-2023 [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ Gent de Merda «La xocolata blanca no és xocolata amb Laura Zurriaga» (pòdcast). Ràdio Primavera Sound, núm. 132, 30-11-2022 [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ «La Fera arrenca motors amb cinc estratègies per revitalitzar l’ecosistema digital en català». Metadata, 1r juliol 2022 [Consulta: 23 gener 2022].
* ↑ Carrasco, Juanjo «Laura Zurriaga guanya un premi del Programa Embrió» (vídeo). Gavà Televisió, 06-07-2022 [Consulta: 23 gener 2023].
* 1 2 «Laura Zurriaga (@croquetadexocolata): “Es pot fer en català i es pot triomfar”» (en catalan). [Consulta: 27 març 2023].
* ↑ Prats, David «Corpus, punt d’inflexió per als Castellers de Cornellà». Castells, 21-06-2022 [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ Carrasco, Juanjo. «Laura Zurriaga treu llibre i opta a un Premi Zapping». Gavà TV, 14-02-2024. [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ Farré, Marc. «La gavanenca Laura Zurriaga guanya un premi Zapping». Gavà TV, 07-03-2024. [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ «Els Premis AMIC-Tresdeu obren les votacions del públic». Comunicació 21, 14-03-2024. [Consulta: 30 març 2024].
# Mai Badem!

Mai Badem!: periòdic de broma i barrila va ser una publicació satírica que sortí a Reus el 1931.

## Història

Segons l'historiador i estudiós de la premsa satírica reusenca Marc Ferran, el seu contingut, molt polititzat, com altres publicacions d'aquest període, anava en detriment del seu humor. Els temes que més tractava, tot i que en la seva presentació no ho va definir, eren la qüestió nacional i l'anticlericalisme, des de postures radicals en els dos aspectes. Mostrava una gran simpatia per Esquerra Republicana i per Francesc Macià.
La publicació explicava les actituds del jovent reusenc en les relacions socials i la vida quotidiana: parlava dels balls, dels festeigs, i mostrava els llocs de la ciutat més freqüentats pels lectors, joves obrers i dependents, propers a Esquerra Republicana. Publicaven xafarderies, crítiques i suports de les parelles que festejaven, esbombant el caire de la relació i els enganys dintre de la parella. Criticaven els que s'enfadaven per sortir a la publicació i també els que s'enfadaven per no sortir-hi. Feien menció de les noies més maques i de les més lletges. Tot amanit amb comentaris de caràcter polític que afectaven Reus o tot Catalunya. Les dues primeres planes eren articles d'opinió, normalment sobre temes reusencs, com les irregularitats del Banc de Reus (núm. 2, 29-VIII-1931) o la rebuda que es va fer a la ciutat al president Macià (núm. 3, 19-IX-1931). Fins i tot es lamenten de la prohibició per part del govern civil del seu rival La Patacada. Les 10 pàgines restants són xafarderies agrupades per seccions.
Les seccions fixes eren: "Tot passejant...", "Granets d'anís", Correspondència", "Carta d'amor". Parlava també d'esports. Els redactors coneguts eren Francesc Trill i Salvador Nolla, que actuaven també com a directors. Els col·laboradors habituals sempre signaven amb pseudònims: "6-ku", "K-ton", "Molt-kan-ssat", "1/2 Armilla". Però segons La Patacada (16-VIII-1931) hi escrivien Domínguez i Rabassa. Aquest últim era el titular de la impremta on s'imprimia la revista. Les dues primeres planes de cada número eren articles d'opinió i les 10 pàgines restants, xafarderies agrupades per seccions. Polemitzà amb La Patacada. No se sap l'últim nombre real que va aparèixer, però l'últim conservat és el del 17 d'octubre de 1931.

## Aspectes tècnics

El primer número va sortir el 14 d'agost i el darrer conegut, (núm. 5), el 17 d'octubre de 1931. De format quartilla, totes les pàgines tenien dues columnes excepte la primera a una sola columna més ampla. Els titulars eren sensacionalistes. S'imprimia a les Arts Gràfiques Rabassa, al carrer de la Creu Vermella o del Vent, 23. La redacció era a la mateixa impremta.

## Localització

* Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* ↑ Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936). Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 88. ISBN 8487873049.
* 1 2 3 La premsa a la província de Tarragona durant la Segona República: 1931-1936. Tarragona: La Diputació, 1996, p. 437-440. ISBN 848861828X.
* ↑ «Mai Badem». Catàleg Argus. [Consulta: 29-V-2015].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Jean Maillard

Jean Maillard (c. 1515 – després del 1570) fou un compositor francès del Renaixement.
La vida de Jean Maillard és molt poc coneguda. Deixà una Missa ad imitationem moduli (París, 1557), Cantiones sacrae sen motectae quatuor vocum (París, 1561), i altres moltes composicions publicades en les col·leccions de l'època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 313 (ISBN 84-239-4532-4)
# Martí Terra i Solà

Martí Terra i Solà (Manresa, 29 de setembre de 1952) és un expilot de trial català que destacà en competicions estatals a finals de la dècada de 1970.
De professió agent comercial, Terra començà a competir a l'edat de 20 anys tot debutant al trial de Bagà de 1972. La seva primera victòria important fou al Trial de Primavera de 1973, on guanyà en categoria júnior.

## Palmarès

| Any | Motocicleta | C. d'Espanya |
| 1974 | Bultaco | 16è |
| 1975 | Bultaco | 5è |
| 1976 | Bultaco | 7è |
| 1977 | Bultaco | 4t |
| 1978 | Bultaco | 7è |
| 1979 | Bultaco | 12è |

## Referències

* 1 2 Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars - Martí Terra» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 60, 22-10-1976, p. 2.

## Enllaços externs

* Imatge de Martí Terra amb la Sherpa T en un trial de 1976
# Esteve Atmetller

Esteve Atmetller fou un pianista i compositor nascut a Catalunya.
Fou alumne del Conservatori de París, en les quals càtedres estudià harmonia i composició, i en la que aconseguí el primer premi. En fundar-se la banda municipal d'Almadén en fou el primer director (1885).
Va publicar diverses peces de música de saló, entre elles: El Alba i Engracia (polques): Sombra querida (melodia), i Cantos del Tirol (vals). Aquestes peces per a piano van rebre un èxit considerable.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 930 (ISBN 84-239-4506-5)
# Laureano Fuentes Matons

Laureano Fuentes Matons (Santiago de Cuba, 3 de juliol de 1825 − idem. 30 de setembre de 1898) fou un compositor, director d'orquestra i violinista cubà.
Després de donar-se conèixer avantatjada ment com a concertista, es dedicà a la composició, escrivint nombroses sarsueles, cançons a 1 i 2 veus, peces per a piano, obres del gènere religiós, i l'òpera La hija de Jefté, estrenada a Santiago de Cuba el 1875.
Entre les seves fantasies cal recordar: Recurdos de Sibaris i Billet; La sombra de Bellini; Galatea, i de les seves sarsueles cal citar: El do de pecho ó desgracias de un tenor; Me lo ha dicho la portera, i Dos máscaras.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1500. (ISBN 84-239-4524-3)