OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Saüc

Can Saüc és una obra de Vilablareix (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Junts amb La Massana és una de les grans masies que testimonegen del passat esplendorós de les activitats agràries del municipi abans de la industrialització i la pressió urbanística.

## Descripció

Edificació de considerable volum. Casa pairal propietat dels Gispert-Saüch des dels orígens. Construcció de tipus romàntic amb elements d'època isabelina. Parets de càrrega de pedra esgrafiada. Primitiva planta quadrada que s'ha anat envoltant amb successives ampliacions. A remarcar la gran arcada-galeria a la façana sud-est, la torre, que posteriorment va ser rebaixada per possibles problemes constructius, la façana principal esgrafiada i amb arcs rebaixats en primer terme donant accés a una terrassa al primer nivell. El teulat va ser restaurat l'any 1876.

## Història

Antigament el recinte era totalment emmurallat. Hi ha dues fonts romàntiques prop de l'entrada principal que brollen sense parar degut a una mina d'aigua. Al costat esquerre hi ha l'antiga ermita de Sant Sebastià, que a partir de 1935 passà a l'interior de la casa, a planta baixa, deixant la capella com a magatzem. Hi ha uns fogons de pedra a planta baixa amb la data de 1753. Consta d'habitatge pels amos, un pels masovers i a la dècada dels 1970 s'afegí una nova construcció pel fill. En Rafael Masó hi construí la nova cuina-menjador, de gran valor arquitectònic.

## Referències

* ↑ «Can Saüc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fortià i Rius, Ramon «Vilablareix l'espai físic: un petit poble en frenètica evolució» (pdf). Revista de Vilablareix. Ajuntament de Vilablareix, núm. 1, 1991, pàg. 7-9.
* 1 2 «Can Saüc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 novembre 2016].
# Can Tarsa

Can Targa és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner de tres plantes i coberta de doble vessant a façana situada tocant al carrer Montseny. Consta de dos crugies i està arrebossat i pintat de color blanc. La casa té tres façanes i la principal i d'accés als pisos superiors és la que dona al carrer de darrere, de dues plantes degut al desnivell dels carrers.
La planta baixa consta d'un sòcol d'arrebossat granellut pintat de color gris, d'una finestra i d'un portal metàl·lic. Les obertures estan emmarcades de pedra sorrenca i pintades de color gris seguint i marcant els carreus de blanc. La finestra és rectangular i la porta té forma d'arc rebaixat.
El primer pis conté una finestra i un balcó amb barana de decoració senzilla emmarcats de pedra sorrenca pintada a l'estil de les de la planta baixa.
El segon pis presenta un badiu de dues obertures d'arc de mig punt amb dues planxes de fusta que actuen de barana interior i una finestra d'obra de ciment i rajola.
El ràfec de la cornisa està format per dues fileres, una de rajola plana i una de teula.

## Història

El model de casa de l'interior del nucli d'Amer, com la majoria de cases de pagès, constava de dos plantes: una planta baixa pel bestiar i com a paller, i a les plantes superiors per a habitatge era comú fins al segon terç del segle xx.
A la zona del Firal, poc edificat fins a mitjans del segle xx, era on antigament se situava la fira de bestiar en determinades èpoques de l'any.
Aquesta casa és molt similar pel que fa a estructura i disposició general, a la veïna del passeig del Firal núm. 3, Can Ferrer i núm. 15, Can Ferrer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Tarsa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Campionat del Món de Trial indoor 2007

La temporada de 2007 del Campionat del Món de Trial indoor fou la 15a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 8 proves puntuables, celebrades entre el 14 de gener i el 17 de març. Dues de les proves programades es disputaren als Països Catalans: el Trial Indoor de Barcelona (4 de febrer) i el de Maó (24 de febrer).
Aquella temporada, Toni Bou guanyà el primer dels seus 9 campionats mundials indoor, que juntament amb els seus 9 mundials de trial a l'aire lliure a data de setembre de 2015 el situen com al pilot amb més títols mundials en la història del trial.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Bou | Montesa HRC | 67 |
| 2 | Adam Raga | Gas Gas | 57 |
| 3 | Albert Cabestany | Sherco | 54 |
| 4 | Takahisa Fujinami | Montesa HRC | 41 |
| 5 | Dougie Lampkin | Montesa HRC | 36 |
| 6 | Jeroni Fajardo | Beta | 30 |
| 7 | Tadeusz Błażusiak | Beta | 10 |
| 8 | Shaun Morris | Gas Gas | 4 |
| 9 | Marc Freixa | Scorpa | 3 |
| 10 | Jérôme Bethune | Gas Gas | 2 |

## Referències

* «FIM Indoor World Championship 2007» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 14 setembre 2011].
* «Indoor Trial World Championship Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2007. Arxivat de l'original el 9 de març 2012. [Consulta: 14 setembre 2011].
# Canapost

Canapost és un ens local històric i una entitat de població del municipi de Forallac. Canapost va formar part de l'antic municipi de Peratallada fins al naixement del nou municipi, el 1975. Havia pertangut a la Vegueria de Girona i, després del Decret de Nova Planta, al Corregiment de Girona. Al poble s'hi arriba per una carretera que surt de Vulpellac i porta cap a Peratallada i Ullastret.
El nucli està format per una dotzena escassa de masies bastides a la vora de l'església parroquial de Sant Esteve; alguns altres masos, dispersos, pertanyen també a aquesta parròquia.

## Història

L'indret s'esmenta per primera vegada en un document de l'any 901 amb el nom de Caneposto. En la fundació de la vida canònica a la Seu de Girona, de l'any 1019, s'al·ludeix a un alou de la parròquia de Canapost. L'etimologia del topònim no està clara. S'ha dit que cana pot tenir sentit de fita o pedra de camí, suposició que s'avindria amb l'emplaçament del lloc a la vora d'un antic viarany.
El 2005 un equip d'arqueòlegs van descobrir 18 sarcòfags antropomorfs a peu de l'església, originaris del segle x, segons informen els estudis de Carboni 14 realitzats per Daniel Punseti.

## Vegeu també

* Sant Esteve de Canapost

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Massanés, Cristina «Darreres descobertes als sarcòfags de Canapost». Sàpiens [Barcelona], núm. 66, 4-2008, p. 7. ISSN: 1695-2014.
# Cantius

Cantius és un gènere extint de primats de la família dels notàrctids que visqueren a Europa i Nord-amèrica durant l'Eocè, fa entre 40,4 i 55,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Espanya (incloent-hi, possiblement, Catalunya, tot i que hi ha fonts que ho posen en dubte), els Estats Units, França i el Regne Unit. Les espècies d'aquest grup eren considerablement més grosses que les d'Agerinia, tot i que eren petites en termes absoluts, amb un pes d'entre 1 i 5 kg. Eren animals quadrúpedes i arborícoles. Presumiblement consumien fruita com a aliment principal, juntament amb una mica d'insectes. El nom genèric Cantius significa 'de Kent' en llatí i es refereix al comtat anglès d'on provenia tot el material assignat a aquest gènere en el moment de la seva descripció.

## Referències

* 1 2 Entrada «Cantius» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ Femenias Gual, 2020, p. 17.
* ↑ Femenias Gual, 2020, p. 176.
* ↑ Agustí i Antón, 2002, p. 35.
* ↑ Femenias Gual, 2020, p. 184.
* ↑ Hartwig, 2002, «The origin of primates» (D. T. Rasmussen).
* ↑ Simons, 1962, nota a peu de pàgina núm. 1.

## Bibliografia

* Agustí, J.; Antón, M. Mammoths, Sabertooths and Hominids: 65 Million Years of Mammalian Evolution in Europe (en anglès). Columbia University Press, 2002. ISBN 0-231-11640-3.
* Femenias Gual, J. «El gènere Agerinia (Primates, Adapiformes) i la seva evolució durant l'Eocè inferior al nord-est de la península Ibèrica», 2020.
* Hartwig, W. C. The Primate Fossil Record (en anglès). Cambridge University Press, 2002. ISBN 0-521-66315-6.
* Simons, E. L. «A new Eocene primate genus, Cantius, and a revision of some allied European lemuroids» (en anglès). Bulletin of the British Museum (Natural History), Geology, 1, 1962, pàg. 1-36.
# Cantó d'Amancey

El cantó de Amancey és una antiga divisió administrativa francesa, situada al departament del Doubs i a la regió del Franc Comtat.
En aplicació del Decret núm. 2014-240 de 25 de febrer de 2014, el cantó d'Amancey va ser suprimit el 22 de març de 2015 i les seves 19 comunes van passar a formar part del nou cantó de Ornans.

## Municipis

* Amancey
* Amondans
* Bolandoz
* Cléron
* Crouzet-Migette
* Déservillers
* Éternoz
* Fertans
* Flagey
* Gevresin
* Labergement-du-Navois
* Lizine
* Malans
* Montmahoux
* Nans-sous-Sainte-Anne
* Reugney
* Sainte-Anne
* Saraz
* Silley-Amancey

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1985 | M. Hélias | PS |
| 1945-19.. | M. de Montrichard | Divers droite |
| 19..-19.. | M. Mignot | Divers droite |
| 19..-2001 | Albert Bourgon | CD, després UDF-CDS |
| 2001- | Patrick Ronot | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Pàgina web amb informació sobre el desaparegut cantó (en francès)». Arxivat de l'original el 2016-03-27. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Decret ministerial núm. 2014-240 on s'especifica la nova distribució cantonal del departament de Doubs. Consultat el 15 de març de 2016 (francès)
# Cançó de Bressol (Weinberg)

Cançó de Bressol, op. 1, va ser composta per Mieczysław Weinberg el 24 d'octubre de 1935.
Tot i portar l'op. 1, no és el primer treball de Weinberg, ja havia escrit música durant la seva estada a Varsòvia. Aquestes no s'han conservat perquè Weinberg va haver de fugir amb divuit anys i probablement només es va endur dues masurques amb ell.
L'obra s'inicia amb una obertura delicada i clara, que durant cinc minuts va creixent en intensitat, amb un moviment flotant que expressa més angoixa que consol. Aquesta nana sembla reflectir el sofriment d'un pare o mare, més que buscar la serenitat del nen. Aquesta peça primerenca pertany a l'etapa neoimpressionista de Weinberg, abans que experimentés un canvi radical influenciat per la Cinquena Simfonia de Xostakóvitx, que va escoltar a Minsk. Weinberg va compondre altres nanes, i el característic moviment oscil·lant en intervals amb les quartes perfectes esdevingué una marca distintiva del seu llenguatge musical.
Allison Brewster Franzetti la va enregistrar per primera vegada el 2012.

## Referències

* 1 2 Fanning, David. «Complete Piano Works • 1» (en anglès). Naxos. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2021. [Consulta: 21 abril 2020].
# Capella de Sant Josep d'Onda

La capella de Sant Josep d'Onda és un edifici cantoner entre el Raval de Sant Josep i el carrer Recinte.

## Història

Aquesta capella fou construïda en 1742. Va tenir dos renovacions posteriors, en 1849, amb la col·locació del sòcol, i en 1887, amb el repintat de la cúpula. Enfront de l'altar estan soterrats Francisca Lleó (1798) i Tomás Almer (1802), els quals podrien haver sufragat l'obra.
És un Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local per la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià.

## Arquitectura

Es tracta d'una capella de planta quadrada amb cúpula dividida en vuit segments i un presbiteri que allarga un tram amb capçalera recta coberta amb volta de quadrant d'esfera sobre petxines. La coberta de la cúpula és de teula vidriada a quatre aigües.
La façana principal, molt senzilla, consta d'una portada amb arc de llinda, i per damunt, un panell ceràmic del titular i una finestra. Rematada per un ràfec recte, en el centre superior es troba una espadanya amb frontó i pilastres.
En l'interior, el temple és d'ordre corinti, amb dues pilastres en cada cantó. L'entaulament presenta ornamentació d'elements vegetals d'escaiola. Les petxines de la cúpula estan adornades amb figures d'àngels i entrellaçats de cornises i elements vegetals, d'estil barroc. A destacar el sòcol de taulells en color blau i blanc, així com el paviment de l'altar.
En un altar lateral s'ubica la imatge de Jesús de Medinaceli, escultura adquirida l'any 1958 per Àngel Gimeno i què va processonar en la Setmana Santa d'Onda fins que fou substituïda per una de més moderna.

## Referències

* ↑ Publicada en el DOGV núm. 5.449, de 13 de febrer de 2007. Abans ja hi havia estat inclòs com un dels elements significatius en la qualificació del recinte històric de la població com Conjunt Històric, segons el Decret 852/1967, de 6 d'abril, publicat en el BOE de 25 d'abril de 1967.

## Bibliografia

* Campos González, C.; Vila Ferrer, S. Catàleg del patrimoni arquitectònic del terme municipal. Onda (Plana Baixa). Onda: Ajuntament (maig, 1987). folis. 220-223.
* Aguilella, María Teresa. «La Capilla de San José». Ibn al-Abbar. Boletín informativo del Centro de Iniciativas y Turismo de Onda, 1 (juny 1975), s/n, 3 pp.
* Cofradía de Nuestro Padre Jesús de Medinaceli y Nuestra Señora de la Esperanza Macarena: 50 años de historia 1957-2007. Castelló: Diputació, 2007. p. 46. ISBN 978-84-96372-47-4.
* Gil Saura, Yolanda. Arquitectura barroca en Castellón. Castelló: Diputació, 2004. pp. 452-453. ISBN 84-89944-93-8.

## Enllaços externs

* Direcció General del Patrimoni Cultural. Fitxa del monument (castellà)
# Capsigrany comú

El capsigrany, capser, capsot, botxí garser, gaig botxí o botxí garser vermell (Lanius senator) és un moixó insectívor i el més comú dels lànids presents als Països Catalans. Fa 17 cm de llargada i té el front i els costats del cap de color negre brillant, i la part superior del cap i la posterior del coll de color rogenc intens. El dors, la cua i les ales són de color negrós, amb taques blanques, i les parts inferiors són blanquinoses.
Ocupa una gran quantitat d'hàbitats, entre els quals es troben totes les zones de maresmes. A més, és un dels ocells més freqüents als boscos cremats. Està més estès que el botxí septentrional (Lanius excubitor), entre altres raons perquè s'adapta millor a la companyia dels humans. Ocell de règim carnívor, té el costum -com d'altres espècies de la mateixa família- d'empalar les preses a les espines de les plantes a fi d'esquarterar-les amb més facilitat, o bé per guardar-les com a reserva d'aliment. És habitual de veure'l apostat als fils de telèfon.
Cria a l'Europa meridional, Orient Mitjà i nord-oest d'Àfrica, i hiverna a l'Àfrica tropical. Als Països Catalans pot ésser observat d'abril a setembre. Fa un niu mal acabat en arbres i arbusts, amb arrels, branques, llana, pèls o plomes com a folre. A l'abril-juny la femella l'omple amb 5 o 7 ous, els quals s'han d'escalfar durant 16 dies. Els petits capsigranys triguen 19-20 dies a deixar-lo.

## Noms dialectals

capserigany (Bal.), capsiguerany (Migjorn-gran, Eiv.), capsigrall (Lleida, Gandesa), capsegall (Massalcoreig), capxerigany (Palma, Manacor, Val.), capxirigany (Artà), capxiribote (Manacor), capxiribotxo, capxirebotxo, capxibot, capxiboig i capsibo.

## Etimologia

D'origen incert, potser del més antic i dialectal capserigany, format per 'cap' i el llatí sericaneus, 'amb aspecte de seda', derivat del llatí sericus, 'de seda'.

## Referències

* ↑ «Capsigrany. Gran Enciclopèdia Catalana». [Consulta: 13 juny 2021].
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 137. Desembre del 1988,Barcelona,ISBN 84-7306-354-6
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya, pàgina 100. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ «"Capxiribote", Diccionari Català-Valencià-Balear».
* ↑ «LÈXIC DE L'ARRÒS I S'ALBUFERA».

## Enllaços externs

* Estudi del capsigrany al Principat de Catalunya
* Descripció, hàbitat i distribució geogràfica d'aquesta espècie. (francès)
* Fotografies i llocs d'avistament d'aquest ocell a Portugal. (portuguès)
* BirdLife International (2004). Capsigrany. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 19 de maig del 2008 (en anglès).
Viccionari
# Caracremada (pel·lícula)

Caracremada és una pel·lícula catalana de 2010 dirigida per Lluís Galter que retrata la intensa vida del maquis català Ramon Vila i Capdevila, conegut amb el sobrenom de Caracremada (1908-1963). Es tracta de l'òpera prima del seu director i guionista.
La pel·lícula va ser presentada als festivals de cinema de Venècia i Sant Sebastià el setembre de 2010. Aquell any va obtenir el Premi del Festival Inquiet al millor llargmetratge de ficció. La pel·lícula es va enregistrar en català i es va fer la primera emissió per TV3 el 7 de gener de 2012.

## Argument

Ramon Vila, un maquis a qui la Guàrdia Civil va col·locar el sobrenom de Caracremada, sobreviu als boscos de l'interior de Catalunya fent accions de resistència pel seu compte contra el règim franquista.

## Repartiment

* Lluís Soler: Ramon Vila Capdevila
* Domènec Bautista: Marcel·lí Massana
* Aina Calpe: Danaide
* Andreu Carandell: Espinosa
* Carles Garcia: Barba
* Sebastián Cabello: guàrdia civil 1 / caçador 1
* José Miguel Sánchez: guàrdia civil 2 / caçador 2
* Joan Muntal: Ravachol
* Mariona Perrier: dona arengades
* Jesús Aymerich: pare Danaide
* Clara Haro: Danaide (nena)
Lluís Galter va fer servir actors no professionals per al rodatge de la pel·lícula, a excepció del protagonista.

## Vegeu també

* Maquis, la resistència antifranquista

## Referències

* ↑ Gracià, Oriol «Caracremada em va recordar el mite de Sísif». Sàpiens [Barcelona], núm. 100, 2-2011, p. 87. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Caracremada - Lluís Galter» (en italià). Festival Internacional de Cinema de Venècia.
* ↑ «Fitxa de Caracremada - Lluís Galter» (en basc). Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià. Arxivat de l'original el 2012-02-21. [Consulta: 19 setembre 2010].
* ↑ «'Caracremada', de Lluís Galter, guanyadora de l'Inquiet 2010». VilaWeb, 28-11-2010. [Consulta: 10 novembre 2028].
* ↑ «Caracremada». Ésadir.cat. [Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ «'Caracremada' de Lluís Galter al Festival de Cinema de Venècia». VilaWeb, 05-09-2010. Arxivat de l'original el 2010-09-07. [Consulta: 12 setembre 2010].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de la pel·lícula
* Article sobre el projecte de la pel·lícula, al diari Avui. 9 d'agost de 2009
# Carassioides argentea

Carassioides argentea és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: el Vietnam.

## Referències

* ↑ Oshima M., 1926. Notes on a collection of fishes from Hainan, obtained by Prof. S. F. Light. Annot. Zool. Jpn. v. 11 (núm. 1). 1-25.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Nguyen, V. H. & S. V. Ngo.2001. Ca nuoc ngot Viet Nam. Tap I. Ho ca chep (Cyprinidae). (Peixos d'aigua dolça del Vietnam. Volum I. Família Cyprinidae). Ca Nuoc Ngot Viet Nam v. 1: 1-622.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Carassioides macropterus

Carassioides macropterus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: el Vietnam.

## Referències

* ↑ Oshima M., 1926. Notes on a collection of fishes from Hainan, obtained by Prof. S. F. Light. Annot. Zool. Jpn. v. 11 (núm. 1). 1-25.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Nguyen, V. H. & S. V. Ngo. 2001. Ca nuoc ngot Viet Nam. Tap I. Ho ca chep (Cyprinidae). Ca Nuoc Ngot Viet Nam v. 1: 1-622.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Careproctus gilberti

Careproctus gilberti és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 8,9 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 73 i 886 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-oriental: els Estats Units (incloent-hi Alaska) i el Canadà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Burke, C. V., 1912. A new genus and six new species of fishes of the family Cyclogasteridae. Proceedings of the United States National Museum v. 43 (núm. 1941): 567-574.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Clemens, W.A. i G.V. Wilby, 1961. Fishes of the Pacific coast of Canada. 2a edició. Fish. Res. Bd. Canada Bull. (68): 443 p.
* ↑ Hart, J.L., 1973. Pacific fishes of Canada. Bull. Fish. Res. Board Can. 180: 740 p.
* ↑ McAllister, D.E., 1990. A list of the fishes of Canada. Syllogeus Núm. 64. Nat. Mus. Nat. Sci., Ottawa, el Canadà. 310 p.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* ↑ Quast, J.C. i E.L. Hall, 1972. List of fishes of Alaska and adjacent waters with a guide to some of their literature. U.S. Dep. Commer., NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF-658, 47 p.
* ↑ Stein, D. L., 1978. A review of the deepwater Liparidae (Pisces) from the coast of Oregon and adjacent waters. Proc. Cal. Acad. Sci. 127:1-55.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB