OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean-Baptiste Rochefort

Jean-Baptiste Rochefort (París, 1746 - 24 de juny de 1819), fou un compositor francès. Va pertànyer durant alguns anys a l'orquestra de l'Òpera de París i el 1780 fou nomenat director d'orquestra d'una companyia d'òpera francesa que actuava a Hessen, on hi va romandre fins al 1785, en què retornà a París i tornà a entrar en l'Òpera com a contrabaix i director d'orquestra adjunt. Va compondre un bon nombre d'òperes i balls, d'escassa importància musical, així com diverses obres orquestrals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1136 ISBN 84-239-4551-0
# Eustomias flagellifer

Eustomias flagellifer és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües tropicals que viu fins als 200 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar de les Moluques.

## Referències

* ↑ Vaillant L. L., 1888. Expéditions scientifiques du "Travailleur" et du "Talisman" pendant les années 1880, 1881, 1882, 1883. Poissons. París. Exped. Travailleur et Talisman. 1-406.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Clarke, T.A., 2001. Pelagic fishes of the genus Eustomias, subgenus Dinematochirus (Stomiidae), in the Indo-Pacific with the description of twelve new speices. Copeia (3):683-699.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr., 1960: The stomiatoid fish genera Eustomias and Melanostomias in the Pacific, with descriptions of two new species. Copeia 1960 (núm. 3): 200-203.
* Gibbs, R. H., Jr., T. A. Clarke i J. R. Gomon, 1983: Taxonomy and distribution of the stomioid fish genus Eustomias (Melanostomiidae), I: subgenus Nominostomias. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 380: i-iv + 1-139.
* Gomon, J. R. i R. H., Jr. Gibbs, 1985: Taxonomy and distribution of the stomioid fish genus Eustomias (Melanostomiidae), II: Biradiostomias, new subgenus. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 409: 1-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Sutton, T. T. i K. E. Hartel, 2004: New species of Eustomias (Teleostei: Stomiidae) from the western North Atlantic, with a review of the subgenus Neostomias. Copeia 2004 (núm. 1): 116-121.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ctenobrycon hauxwellianus

Ctenobrycon hauxwellianus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 20 °C - 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.) Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6). 91-106.
* ↑ Cope, E. D. 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proceedings of the American Philosophical Society v. 11: 559-570.
* ↑ «Ctenobrycon hauxwellianus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Silvano, R.A.M., O.T. Oyakawa, B.D. do Amaral i A. Begossi 2001. Peixes do alto Rio Juruá (Amazonas, Brasil). Editora da Universidade de São Paulo, Brasil.
* Soares, M.G.M., R.G. Almeida i W.T. Tunk 1986. The trophic status of the fish fauna in Lago Camaleao, a macrophyte dominated floodplain lake in the middle Amazon. Amazoniana, IX(4):511-526.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Lucía Marín

Lucía Marín (Linares, Jaén, 1982) és una directora d'orquestra espanyola.
Va començar a estudiar al Conservatori Professional de Música Andrés Segovia de la seva ciutat, Linares. I amb 8 anys va començar a estudiar repertori pianístic de Mozart, Beethoven, Schubert, Faure, Brahms i també la primera partitura orquestral, la Simfonia núm. 1 en Re o Simfonia Tità, de Gustav Mahler.
Va continuar la seva formació pianística amb Pilar Bilbao al Conservatori Superior Manuel Castillo de Sevilla, que va completar el 2006. Després va estudiar la carrera de Direcció d'Orquestra amb Enrique García Asensio en el Centre Superior de Música del País Basc, Musikene, que va acabar el 2010. Va completar els seus estudis de direcció als EUA, amb el Màster per la Universitat Estatal d'Illinois (2012) i el Doctorat per la Universitat de Kentucky (2015).
Ha rebut diversos premis i un ampli reconeixement: el Premi de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Santa Isabel d'Hongria de Sevilla, en actuació pianística (2006), el Premi al XI Concurs Internacional de Direcció d'Orquestra Mestre Férriz (2008), el Premi Cultura en la primera edició dels premis "Andalusos del Futur" (2009), el Premi al millor director a Musikene (2009, 2010), el Premi "Jaén Joven" de les arts de l'Institut Andalús de la Joventut (2014), el Premi Artista Revelació de la Fundació Cultura Viva (2017). Ha estat guardonada amb La Bandera de Andalucía 2020 i és acadèmica de l'Acadèmia de la Música d'Espanya. Ha estat requerida com a jurat en diferents concursos, com el Certamen Internacional de Bandes de Música Ciutat de València.
Lucía Marín compta amb un ampli repertori simfònic i líric, havent debutat recentment al Teatre de la Zarzuela, al Teatre Principal de Palma, Teatre Real, l'ABAO de Bilbao. Entre els seus futurs compromisos hi ha el seu debut amb importants teatres i orquestres del panorama nacional i internacional.
Al llarg de la seva carrera ha dirigit diverses orquestres a Espanya, Itàlia, Portugal, Turquia i els Estats Units. Ha dirigit: l'Orquestra Nacional d'Espanya, Orquestra Simfònica de Radiotelevisió Espanyola, de Galícia, de Castella i Lleó, de Tenerife, del Principat d'Astúries, d'Euskadi, Bilbao, de Madrid, Filharmònica de Màlaga, de Còrdova, de Gran Canària, Oviedo Filarmonia, de València, Ciutat de Granada, de Navarra, Jove Orquestra de la Comunitat de Madrid, Orquestra Jove d'Andalusia i Jove Orquestra de Canàries. l'Orquestra de RTVE, l'Orquestra de Còrdova, l'Orquestra Simfònica de Galícia, la Jove Orquestra de la Comunitat de Madrid (JORCAM), l'Orquestra Simfònica del Principat d'Astúries (OSPA), l'Orquestra Simfònica de les Palmas, l'Orquestra Filharmònica de Gran Canària, l'Orquestra Filharmònica de Màlaga o la Simfònica de Bilbao, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 4 «Lucía Marín. Biografía» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-09-29. [Consulta: octubre 2019].
* ↑ «La jienense Lucía Marín dirigirá a la OSPA en un concierto de pretemporada». La Nueva España, 17-08-2018.
# José Augusto Ferreira Veiga

José Augusto Ferreira da Veiga, vescomte do Arneiro (Macau, (Portugal), 22 de novembre de 1838 — Sanremo, (Itàlia), 7 de juliol de 1903), fou un compositor portugués.
Va tenir com a professors a Antonio Soares, Joaquín Botelho i Vicente Schirri. Es donà conèixer per una òpera titulada A questäo do Oriente (1865), rebuda amb molt d'èxit, després passà a Itàlia i més tard viatjà arreu d'Europa i Amèrica acompanyat de la seva filla.
És autor de Ginn (ball fantàstic), les òperes Elixis do ocidade i Derellita i un Te Deum.
La seva filla Maria, tiple dramàtica, debutà en el teatre San Carlos de Lisboa el 1891 i després va cantar amb èxit en les principal capitals d'Europa i America, entre elles Madrid i Barcelona.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 914. (ISBN 84-239-4523-5)
# Escut de Viladasens

L'escut oficial de Viladasens té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un sautor ple d'or carregat de 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 5 de maig del mateix any amb el número 1741.
El sautor és la creu de sant Vicenç, patró del poble. Viladasens va pertànyer al monestir de Sant Pere de Rodes i, al segle xvii, va formar (juntament amb Fellines) una batllia reial, d'aquí els quatre pals de Catalunya amb què està carregat el sautor.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Gironès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Viladasens.» ( PDF). DOGC núm. 1741. Generalitat de Catalunya, 05-05-1993. [Consulta: 25 juny 2010-06-25].
# Dark Victory

Dark Victory és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Edmund Goulding, estrenada el 1939. Se'n va fer un remake el 1963, Stolen Hours, protagonitzat per Susan Hayward i Michael Craig.

## Argument

Judith Traherne, una jove de l'alta societat, plena d'activitat entre els seus cavalls, els cotxes ràpids i les reunions socials. Només els forts i freqüents mals de cap dificulten el seu entusiasme. Després de serioses advertències, consulta amb el Dr. Frederick Steele que li diagnostica un tumor cerebral. Li recomana sotmetre's a una cirurgia molt ràpidament, cosa que finalment accepta. La cirurgia sembla un èxit, la jove torna a la seva vida lleugera i sense preocupacions mantenint una relació sincera amb el metge. Decideixen casar-se però Frederick li amaga a la seva futura esposa la veritat, l'operació només ha reduït el dany i Judith està condemnada a curt termini. Per casualitat, troba les cartes dels experts que parlen de la seva malaltia terminal.
Trasbalsada, trenca amb Frederick persuadit que es vol casar per llàstima. Després de tornar a la seva vida social, s'adona que Frederick realment li agrada i decideix tornar-hi i casar-se amb ell. Alleujada i feliç, amaga al seu entorn i amb valentia espera el final.

## Repartiment

* Bette Davis: Judith Traherne
* George Brent: Dr. Frederick Steele
* Geraldine Fitzgerald: Ann King
* Humphrey Bogart: Michael O'Leary
* Ronald Reagan: Alec Hamin
* Henry Travers: Dr. Parsons
* Cora Witherspoon: Carrie Spottswood
* Dorothy Peterson: Miss Wainwright
* Virginia Brissac: Martha
* Charles Richman: Coronel Mantle

## Nominacions

La pel·lícula va estar nominada als següents premis:
* 1940: Oscar a la millor pel·lícula
* 1940: Oscar a la millor actriu per Bette Davis
* 1940: Oscar a la millor banda sonora per Max Steiner
* Ronald Reagan i Bette Davis
* George Brent
* Humphrey Bogart
* Geraldine Fitzgerald

## Referències

* 1 2 Dark Victory a The New York Times (anglès)
# Ludvig Norman

Fredrik Wilhelm Ludvig Norman (Estocolm, 1831 - 1885) fou un compositor suec.
Primer estudià en la seva ciutat natal i més tard en el Conservatori de Leipzig, sent nomenat el 1857 professor de composició de l'Acadèmia Reial, el 1859 director de la Nova Societat Filharmònica, el 1861 director de l'orquestra de l'Òpera, i de 1879 a 1884 director dels Concerts Simfònics, d'Estocolm. El 1864 s'havia casat amb la violinista Wilma Neruda.
Entre les seves composicions figuren fragments per a piano a dues i quatre mans, una sonata per a violí, un trio i un quartet per a piano amb instruments de corda i altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 1110 (ISBN 84-239-4538-3)
# Ludwig Christian Erk

Ludwig Christian Erk (Wetzlar, 6 de gener de 1807 - Berlín, 25 de novembre de 1883), fou un musicòleg, compositor, acadèmic, professor de música i col·leccionista del folklore popular alemany.
Començà els estudis literaris sota la direcció del pastor evangelista J. D. Spiess a Sprendlingen. Jacques Offenbach fou el seu mestre d'harmonia i composició i el cèlebre organista Rinck completà la seva educació musical. El 1826 fou professor de música a Moers i des de 1836 director e l'Escola Normal de Berlín.
Estudià amb gran entusiasme els cants populars alemanys, determinant l'origen i la forma primitiva e nombroses melodies, demostrant en aquests treballs un gust exquisit i gran erudició. Publicà ja sol, ja en col·laboració amb Arthur De Greef, Fielitz, W. Ismer, Henschel, etc. 11 col·leccions de corals i cants a una o més veus mixtes que aconseguiren a Alemanya un èxit extraordinari; També, se li deu, altres col·leccions de corals dels segles xvi i xvii, nombrós articles en diferents revistes musicals, entre elles la Caecilia, de Magúncia i la fundació d'un diari de literatura musical Euterpe, ein musikalisches Monatblatt.
Les seves obres més notables foren:
* Dreiund vierstimmige Gesänge tür Schule und Haus(Bonn, 1830);
* Methodischer leitfaden, etc., (Crefeld, 1834);
* Col·lecció de cants (Essen, 1834);
* Choralbuch für Schul und Haus, etc., (Berlín, 1836);
* Singvoglein (Essen, 1842-1848);
* Kinergärtchen (Essen, 1843);
* Die Deu schen Volkslider (1838-1841);
* Deutscher Liedergarten (1846-47).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 492. (ISBN 84-239-4520-0)
# Ludwig Fischer

Ludwig Fischer (Magúncia, 18 d'agost de 1745 - Berlín, 10 de juliol de 1825) fou un cantant d'òpera alemany de la corda de baix.
Començà sent cantor de la capella del príncep elector de Magúncia, cantant després en els teatres de Mannheim, (1767) Múnic (1778) i Viena (1779).
Després d'haver actuat a París i en les principals ciutats d'Itàlia, des de 1778 fins que aconseguí la jubilació el 1815 formà part de l'òpera italiana de Berlín.
Mozart va escriure per a ell, el rol d'Ormin d'El rapte del serrall, que l'estrenà en el teatre Burgtheatre de Viena el 16 de juliol de 1782 i es diu que la seva veu era d'una extensió extraordinària (dues octaves i mitja).
També es distingí com a compositor i el seu cant Im tiefen Keller sitz'ich hier es feu molt popular a Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1573 (ISBN 84-239-4523-5)
# Luigi Albanesi

Luigi Albanesi (Roma, 3 de març de 1821 - Nàpols, 1897) fou un pianista i compositor italià.
La seva obra més important és l'oratori La sette parole di Gesu Christo, devent-se-li, a més, moltes peces per a piano, misses, motets, etc.
El seu fill Carlo (1856-1926), també fou un compositor i pianista.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 4, pàg. 74 (ISBN 84-239-4504-9)

## Referències

* ↑ Bianchi, Renzo «ALBANESI, Luigi e Carlo». Enciclopedia Italiana, 1929 [Consulta: 21 gener 2017].
* ↑ Merrill, Linda. The Peacock Room: A Cultural Biography. Freer Gallery of Art, 1998, p. 116 i 296. ISBN 978-0-300-07611-0.
# Luigi Antonio Sabbatini

Luigi Antonio Sabbatini (Albano Laziale, Itàlia, 1732 – Pàdua, Vèneto, 29 de gener de 1809) fou un musicòleg i compositor italià del Classicisme.
Entrà en l'orde de Sant Francesc i fou enviat a Bolonya, on tingué per mestre al cèlebre Martini, completant després la seva educació musical a Pàdua amb Vallotti. A aquest el succeí com a mestre de capella de la basílica de Sant Antoni de Pàdua i abans ho havia estat dels Dotze Apòstols de Roma.
A banda de diverses composicions religioses, la majoria de les quals van quedar inèdites, se li deu; Gli elementi teorici della musica colla pratica ne'medesimi, in duetti e terzetti a canone (1789, 1795, 1803); La vera idea delle musicali numeriche signature (1799); Trattato sopra le fughe musicali (1805), i Notizie sopra la vita e le opere del R.P. Fr. V. Vallotti.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1064 (ISBN 84 239-4552-9)
# Luigi Gordigiani

Luigi Gordigiani (Mòdena, Emilia-Romanya, 21 de juny de 1806 - Florència, Toscana, 1 de maig de 1860) fou un compositor toscà, germà del també compositor Giovanni.
Va compondre diverses òperes, que es representaren sense gran èxit, com les titulades Gli aragonesi in Napoli i Faust, però, per contra, assolí verdadera celebritat com a autor de melodies a 1 i 2 veus, entre les que mereixen mencionar-se: L'innamorato, La sera, L'invita, L'amore tranquillo, La gondoliera i d'altres.
En la seva estada a Nàpols ve tenir entre els seus alumnes a Giulio Cottrau.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 698 (ISBN 84-239-4526-X)
* ↑ «Gordigiani, Luigi su Enciclopedia | Sapere.it» (en italià). [Consulta: 1r abril 2022].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1327. (ISBN 84-239-4515-4)
# Luigi Mosca

Luigi Mosca (Nàpols, Campània, 1775 - 30 de novembre de 1824) fou un compositor italià germà del també compositor Giuseppe Mosca (1772-1839).
Fou acompanyant en el Teatro San Carlo de la seva ciutat natal, segon mestre de la capella del rei i director del Teatre Nuovo de Nàpols. Entre els seus alumnes de Nàpols tingué a Giuseppe Bornaccini.

## Òperes

Es coneixen 18 obres de Mosca; l'any i la ciutat es refereixen a la primera actuació.
* L'impresario burlato (opera buffa, llibret de F. Antonio Signoretti, 1797, Nàpols)
* La sposa tra le imposture (opera buffa, llibret de F. Antonio Signoretti, 1798, Nàpols)
* Un imbroglio ne porta un altro (opera buffa, llibret de Giuseppe Palomba, 1799, Nàpols)
* Gli sposi in cimento (opera buffa, llibret de Francesco Saverio Zini, 1800, Nàpols)
* L'omaggio sincero (opera buffa, llibret de Giuseppe Pagliuca, 1800, Nàpols)
* Le stravaganze d'amore (opera buffa, llibret de Francesco Saverio Zini, 1800, Nàpols)
* Gli amanti volubili (opera buffa, llibret de Jacopo Ferretti, 1801, Roma)
* L'amore per inganno (L'amoroso inganno; La cantatrice di spirito) (opera buffa, llibret de Giuseppe Palomba, 1801, Nàpols)
* Il ritorno impensato (Il ritorno inaspettato) (opera buffa, llibret de Francesco Saverio Zini, 1802, Nàpols)
* L'impostore ossia Il Marcotondo (opera buffa, llibret d'Andrea Leone Tottola, 1802, Nàpols)
* La vendetta femminina (opera buffa, 1803, Nàpols)
* Gli zingari in fiera (opera buffa, 1806, Gènova)
* I finti viaggiatori (opera buffa, llibret de Nicasio De Mase, 1807, Nàpols)
* L'Italiana in Algeri (opera buffa, llibret d'Angelo Anelli, 1808, Teatro alla Scala di Milà)
* La sposa a sorte (opera buffa, llibret de Giuseppe Palomba, 1810, Nàpols)
* Il salto di Leucade (opera seria, llibret de Giovanni Schmidt, 1812, Teatro San Carlo de Nàpols amb Giacomo David i Michele Benedetti)
* L'audacia delusa (opera buffa, llibret de Giuseppe Palomba, 1813, Nàpols)
* Il bello piace a tutti

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1270 (ISBN 84-239-4536-7)
* ↑ http://www.treccani.it/enciclopedia/giuseppe-bornaccini_(Enciclopedia-Italiana)
# Luigi Stefano Giarda

Luigi Stefano Giarda (Cassolnovo, Llombardia, 19 de març de 1868 - Viña del Mar, Xile, 3 de gener de 1952) fou un violoncel·lista, director d'orquestra i compositor italià-xilè. Estudià en el Conservatori de Milà, després fou professor de l'Institut de Música de Pàdua, i des de 1897 també ho és del Conservatori de Nàpols. A més de les òperes Rejette (Nàpols, 1898) i Giorgio Byron (1910), va compondre obres per a violoncel i orquestra; un quartet per a instruments d'arc; Adagio per a quatre violoncels; dues sonates per aquell instruments i d'altres obres instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1552 ISBN 84-239-4525-1

## Enllaços externs

* https://revistamusicalchilena.uchile.cl/index.php/RMCH/article/view/13491/13758
# Luis Moya Sarmiento

Luis Moya Sarmiento (Ciutat de Mèxic, 25 de maig de 1907 - Colòmbia, juny de 1966) va ser un dibuixant, pintor, arquitecte, escenògraf, lletrista i director de cinema mexicà establert a Colòmbia.
Fill d'un pintor de Zacatecas, va començar estudis d'arquitectura, però aviat els va deixar per dedicar-se a la pintura i a l'escenografia de carpes de varietats i cabarets. El 1927 fou escenògraf de la peça teatral La canción del olvido, estrenada al Teatro Principal. Degut a l'èxit va viatjar amb la companyia a Espanya i Estats Units. El 1931 es va establir a Colòmbia, on es va casar i van néixer alguns dels seus fills. El 1935 va tornar a Mèxic i va continuar fent escenografies per al teatre. El 1938 debutà en cinema com a escenògraf d' El Indio de Gregorio Gorostiza i va continuar el 1942 amb El ángel negro de Juan Bustillo Oro. Durant la dècada del 1940 va fer l'escenografia de les pel·lícules Canaima (1945), de Juan Bustillo Oro i protagonitzada per Jorge Negrete; Tú eres la luz (1945), d'Alejandro Galindo; Trotacalles (1945), de Matilde Landeta; Marco Antonio y Cleopatra (1946), de Roberto Gavaldón, per la que fou nominat al Premi Ariel a la Millor Escenografia i El gran calavera, de Luis Buñuel (1949). Posteriorment va elaborar les cançons de La hija del penal de Fernando Soler i el guió de Me perderé contigo (1954) de Zacarías Gómez Urquiza.
Després es va establir definitivament a Colòmbia, on va dirigir la seva única pel·lícula, El milagro de sal, que fou estrenada com a part de la selecció oficial al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1958, encara que no va obtenir cap premi. Ja no va tornar a Mèxic i va morir el juny de 1966 a Colòmbia sense que tornés a estrenar cap més pel·lícula.

## Referències

* ↑ Luis Moya Sarmiento a retinalatina.org
* ↑ Luis Moya Sarmiento a escritores.cinemexicano.unam.mx
* ↑ Pel·lícules del 1958 al web del Festival

## Enllaços externs

* Hacia la recuperación de una plástica perdida. Luis Moya Sarmiento, escenógrafo, d'Elisa Lozano. Cuicuilco, vol. 14, núm. 41, septiembre-diciembre, 2007, pp. 79-112