OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut, bandera i estendard de Fuenterrobles

L'escut, la bandera i l'estendard de Fuenterrobles són els símbols representatius de Fuenterrobles, municipi del País Valencià, situat a la comarca de la Plana d'Utiel-Requena.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Fuenterrobles té el següent blasonament:
| « | Escut mig partit i truncat. Primer, d'atzur, una font d'argent; segon, també d'argent, un roure del seu color; tercer, d'or, els quatre pals de gules. Al timbre corona reial tancada. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Fuenterrobles té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida per meitat en baix. A la primera meitat junt amb l'asta, de blau heràldic una font de plata, a la segona meitat, al vol, de plata un roure verd. | » |

## Estendard

L'estendard oficial de Fuenterrobles té la següent descripció:
| « | Estendard de proporcions 2:1. Dividit per meitat, adaptant el disseny de la bandera municipal. La primera meitat d'atzur amb la font d'argent. La segona meitat d'argent amb l'arbre roure en verd. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Ordre de 26 de novembre de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 496, de 30 de desembre de 1986.
Tant la font com el roure són senyals parlants referits al nom del poble. Els quatre pals recorden la seva vinculació al País Valencià, si bé va formar part de Castella fins al 1851.
La bandera s'aprovà per Resolució de 21 de maig de 1998, del conseller de Presidència, publicada en el DOGV núm. 3.286, de 15 de juliol de 1998.
L'estendard s'aprovà per Resolució de 14 de juliol de 1998, del director general d'Interior.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 3 4 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 127, 281 i 282 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 21 de maig de 1998, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Fuenterrobles (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.286, 15-07-1998, pàg. 11.208-11.209 [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ «Ordre de 26 de novembre de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal de Fuenterrobles (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 496, 30-12-1986, pàg. 5.425 [Consulta: 24 juny 2016].
# Escut d'Alcarràs

L'escut oficial d'Alcarràs té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una carrasca de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 3 de maig del 2007 i publicat al DOGC el 7 de juny del mateix any.
La carrasca és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom de la vila. I també representa l'alzina centenària, un dels elements més representatius de la població.

## Referències

* ↑ «Resolució GAP/1637/2007, de 3 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Alcarràs.» (pdf). DOGC núm. 4899. Generalitat de Catalunya, 07-06-2007. [Consulta: 28 juliol 2010].
* ↑ Ajuntament d'Alcarràs. Alzina Arxivat 2010-01-14 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Concert per a violí núm. 2 (Piston)

El Concert per a violí i orquestra núm. 2 de Walter Piston va ser escrit entre 1959 i 1960 per encàrrec de la Fundació Ford i el violinista Joseph Fuchs al qual li hi va dedicar. Fuchs va interpretar la peça per primer cop el 28 d'octubre de 1960, amb la Boston Philharmonic sota la direcció de William Steinberg.
L'obra es divideix en tres moviments:
* Moderato
* Adagio
* Allegro
La interpretació durà al voltant de 25 minuts.

## Referències

* ↑ Ledin, Victor. «Liner Notes to Naxos 8.559003 (Piston: Violin Concertos Nos. 1 and 2 / Fantasia for Violin Arxivat 2017-03-12 a Wayback Machine.». [Consulta: Març 2013].
# Etiòpia (mitologia)

D'acord amb la mitologia grega, Etiòpia (Αἰθιοπία) se situava cap a l'est, on sortia el Sol. És difícil situar aquest país a causa de les contradiccions dels textos grecs antics, com a conseqüència hi ha diverses interpretacions d'on es troba Etiòpia segons el text. Aquest país és mencionat tres vegades a L'Odissea. Heròdot va situar el país mític a l'Alt Nil. Era un país habitat per un poble fabulós. Per explicar el color negre dels seus habitants, es deia que havien quedat torrats quan Faetont va desviar el carro del Sol de la seua ruta i el va acostar massa a la Terra. (De fet, l’etimologia catalana d’etíop ve del llatí Aethiops, del grec antic Αἰθίοψ (Aithíops), d’origen discutit. Tradicionalment explicat per αἴθω (aíthō, «cremar») i ὤψ (ṓps), literalment «cara cremada», tot i que també podria referir-se als comerciants d’encens.)
Sembla que després es va desplaçar cap al sud, més enllà d'Egipte, i s'identificà amb el que fins avui s'ha anomenat Etiòpia. Al mite d'Andròmeda Etiòpia, el país del rei Cefeu, sembla correspondre amb la zona de Jaffa, a les costes de Fenícia. Aquesta interpretació es basa en comentaris de Plini el Vell al segle i segons els quals hi havia una tradició que a la costa de Joppa hi havia una roca coneguda com la "roca d'Andròmeda".

## Vegeu també

* Mar d'Etiòpia

## Referències

* ↑ Histories, book 2, chapters 29 and 146; book 3 chapter 17 Odyssey, book 1, lines 22-23; book 4, line 84
* ↑ Histories, II, 29-30; III, 114; IV, 197
* ↑ Cassiopeia
* ↑ Plini el Vell. «v.69». A: Naturalis Historiae.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana, planes 86-87. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997, ISBN 84-297-4146-1
Viccionari
# Dentectus barbarmatus

Dentectus barbarmatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca occidental del riu Orinoco a Veneçuela.

## Referències

* ↑ Martín Salazar F. J., Isbrücker I. J. H. & H. Nijssen, 1982. Dentectus barbarmatus, a new genus and species of mailed catfish from the Orinoco Basin of Venezuela (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 32 (núm. 8). 125-137.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Martín Salazar, F. J., I. J. H. Isbrücker & H. Nijssen. 1982. Dentectus barbarmatus, a new genus and species of mailed catfish from the Orinoco Basin of Venezuela (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 32 (núm. 8): 125-137.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Deífob

Segons la mitologia grega, Deífob (en grec antic Δηΐφοβος) fou un heroi, fill de Príam i d'Hècuba i el germà preferit d'Hèctor.
Sota la forma de Deífob, Atena s'aparegué a Hèctor en el combat entre aquest i Aquil·les, per tal de confondre'l i incitar-lo a resistir, cosa que va ser la seva perdició. També va ser Deífob qui va reconèixer Paris en els Jocs Fúnebres on ell va vèncer tots els seus germans. Quan Paris va haver mort a mans de Filoctetes, Deífob va casar-se amb Helena en competició amb el seu germà Helen. Quan va caure Troia, Odisseu i Menelau van atacar casa seva i el van fer presoner. Menelau el va matar i el va mutilar. La seva ombra es va aparèixer a Eneas quan aquest baixà a l'Hades.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 131. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 62. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Dia de l'Aborigen Americà

El Dia de l'Aborigen Americà (o Dia de l'Indi) se celebra el 19 d'abril de cada any, segons la recomanació sorgida en el Primer Congrés Indigenista Interamericà realitzat aquest mateix dia el 1940, a Pátzcuaro, estat de Michoacán, Mèxic. La convocatòria al congrés la va realitzar Lázaro Cárdenas durant el seu mandat com a president de Mèxic. Van participar delegacions oficials dels països integrants de la Unió Panamericana, i d'alguns grups indígenes. L'objectiu del congrés va ser analitzar la situació dels indígenes i trobar punts en comú per poder enfrontar les adversitats. A partir d'aquest congrés es va fundar l'Institut Indigenista Interamericà, amb seu a Mèxic, dependent de l'Organització d'Estats Americans.
Al Brasil se celebrava el Dia do Índio, establert pel president Getúlio Vargas en 1943. Des de 2023, és anomenat Dia dos Povos Indígenas.
A l'Argentina es va instituir la commemoració de la data en 1945, per decret núm. 7550 del Poder Executiu Nacional. No obstant això recentment en 1994 es va reconèixer en la Constitució Nacional, en l'article 75 incís 17, la preexistència dels pobles originaris, el dret i respecte a la seva identitat, el dret a una educació intercultural i el reconeixement de la persona jurídica de les seves comunitats, entre altres drets.
A Costa Rica es va establir la celebració d'aquest dia a través del decret núm. 1803-C, el 14 de juny de 1971.

## Referències

* ↑ Brooke, James; Times, Special To the New York «Indian Day in Brazil Reflects Deep Rift Between Cultures» (en anglès). The New York Times, 22-04-1989. ISSN: 0362-4331.
* 1 2 3 «19 d'abril: Dia de l'Aborigen Americà». La hora de Jujuy, 18-04-2010. [Consulta: 29 octubre 2011].
* 1 2 3 «19 d'abril: Dia de l'Aborigen Americà». La hora de Jujuy - Notícies de Jujuy, 18-04-2011. [Consulta: 29 octubre 2011].
* ↑ «Convenció de Pátzcuaro». BID - banc Interamericà de Desenvolupament. Arxivat de l'original el 2012-02-27. [Consulta: 29 octubre 2011].
* ↑ «Dia do índio nasceu em 1940 no Congresso Interamericano». [Consulta: 25 juliol 2013].
* ↑ «Brasil celebra 1º Dia dos Povos Indígenas após mudança em lei; entenda a diferença entre índio e indígena» (en portuguès brasiler). G1. Grupo Globo, 19-04-2023. [Consulta: 11 març 2024].
* ↑ «Dia Americà de l'Indi». Ministeri d'Educació de la Nació Sotssecretaria de Coordinació Administrativa. Arxivat de l'original el 2011-09-29. [Consulta: 29 octubre 2011].
* ↑ «Constitució Nacional - Segona Part: Autoritats de la Nació - Capítol Quart - Atribucions del Congrés - Art. 75». Honorable Senat de la Nació. Arxivat de l'original el 2013-07-30. [Consulta: 29 octubre 2011].
* ↑ «Decret Executiu No. 1803-C.». Lleis i decrets. INAMU - Institut Nacional de les Dones. [Consulta: 29 octubre 2011].
# Diana (desambiguació)

«Diana» té aquests significats:
* (78) Diana asteroide
* Diana (mitologia), deessa de la caça i dels boscos
* Diana (nom)
* Diana, nom d'una opereta composta per Karl Millöcker el 1872.
* Veïnat de Diana, entitat de població del municipi de Sant Jordi Desvalls (Gironès)
* Diana (pel·lícula), pel·lícula de 2013 protagonitzada per Naomi Watts
* Saló Diana, local del carrer de Sant Pau de Barcelona
* Biografies:
** Diana de Gal·les (Sandringham, Norfolk, 1961 - París, 1997)
** Diana Ross, actriu i cantant nord-americana
** Diana Taurasi, jugadora de bàsquet de la WNBA
** Diana d'Orleans, princesa de Württemberg
** Lluïsa Diana d'Orleans, princesa de Conti
** Diana (Sailor Moon), personatge de Sailor Moon

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 324 (ISBN 84 239-4535-9)
Viccionari
# Diana de Poitiers

Diana de Poitiers (Castell de Saint-Vallier (Droma), 3 de setembre de 1499 - Anet, Eure-et-Loir, 25 d'abril de 1566) fou una dama de la noblesa francesa.
Era la filla gran de Jean de Poitiers, comte de Saint-Vallier i de la seva dona Joana de Batarnay. Es casà als tretze anys amb Louis de Brézé, gran senescal de Normandia, enviudà el 1531 i es convertí en amant del delfí, el futur Enric II de França. En pujar aquest al tron (1547), monopolitzà la política francesa, i posà els negocis en mans del conestable Montmorency, del mariscal Saint-André i del cardenal Carles de Guisa, amb el germà del qual, el duc Claudi II d'Aumale, casà la seva segona filla.
El rei li va fer moltes i molt ostentoses donacions com el castell de Chenonceaux. Va ser anomenada el 1548 duquessa de Valentinois per prerrogativa reial. Diana, qui era una catòlica fervent, prengué personalment part en la persecució dels heretges hugonots, dant proves d'una fanatisme exagerat. Durant els regnats de Francesc I de França i Enric II de França la reialesa correspongué a Diana. Ella fou la que organitzà danses, torneigs i gran caceres; ella la que divinitzà l'art de Renaixement; ella la que Jean Goujon esculpí nua i imponent, com una deessa antiga, sota la figura de Diana Caçadora envoltant amb els seus braços el coll d'un gran cérvol; ella la que les medalles representaren tenint un Cupid als seus peus; ella la que Joachim du Bellay, Pierre de Ronsard i Jacques Peletier du Mans cantaren en els seus poemes i la que el margrave de Thou lloà en la seva història; ella que en la ciutat de Lió, entre les festes amb què obsequià la cort, representà triomfant en l'apoteosi d'un misteri, i d'ella és la xifra sobre l'enteixinat del castell de Chenonceaux i en les voltes i vitrines de la capella de Vincennes.
En la mort del rei (1559), Diana hagué d'abandonar la cort i passà la resta de la seva vida en el sumptuós castell d'Anet, construït per Philibert de l'Orme.
Del seu matrimoni amb Louis de Brézé naixeren dues filles:
* Françoise de Brézé (1518-1574), comtessa de Maulévrier, baronessa de Mauny i de Sérignan. Casada amb Robert IV de la Mark, príncep de Sedán, duc de Bouillon i comte de Braine.
* Louise de Brézé (1521-1577), dama d'Anet, casada con Claudi II de Lorena, duc d'Aumale i marquès de Mayenne.

## Referències

* 1 2 Queralt del Hierro, María Pilar. Reinas en la sombra. Amantes y cortesanas que cambiaron la historia. (en castellà). 2a. EDAF, S.L.U., desembre de 2014, p. 57-61. ISBN 9788441434400.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 45, pàgs. 1193-94, ISBN 84-239-4545-6
# Diego Ruiz Rodríguez

Diego Ruiz i Rodríguez (Màlaga, 1881 – Tolosa de Llenguadoc, 1959), fou un psiquiatre, escriptor, filòsof i periodista. Llicenciat en medicina a Barcelona, s'especialitzà en psiquiatria a l'estranger, essent nomenat director del manicomi de Salt (1909-1910). Escriví en català, castellà, alemany i italià sobre filosofia, sociopolítica i medicina, i en l'àmbit literari fou autor de contes. Molt actiu en la vida intel·lectual i social catalana: impulsà associacions, freqüentà tertúlies, donà conferències i col·la­bo­rà habitualment en diaris i revistes. Personatge controvertit i extravagant, mantingué durant un temps amisat amb Prudenci Bertrana qui no obstant, posteriorment, el convertí en personatge literari a Jo! Memòries d'un metge filòsof, on quedava ridiculitzat. El 1907 traduí al castellà Del asesinato considerado como una de las bellas artes, de Thomas de Quincey, i el 1908 la Biblioteca Popular dels Grans Mestres publicà una versió seva en català de Macbeth, de Shakespeare, no gaire fidel a l'original segons els crítics. Era nebot del metge Rafael Rodríguez Méndez germà de la seva mare Carmen Rodríguez Méndez presidenta del Helenico Foot-ball Club l'any 1913 essent la primera dona a presidir un club de futbol a l'Estat espanyol.

## Referències

* 1 2 3 4 Fontcuberta, Judit. «Ruiz i Rodríguez, Diego». A: Montserrat Bacardí i Pilar Godayol. Diccionari de la traducció catalana (html). Vic: Eumo Editorial / Universitat Autònoma de Barcelona / Universitat de les Illes Balears / Universitat Jaume I / Universitat de Vic, 2011. ISBN 9788497663960 [Consulta: 10 juliol 2017].
* 1 2 3 Gasull, Blai «Diego Ruiz, el fundador de la filosofia de l'entusiasme». Diari ARA, 21-11-2013 [Consulta: 10 juliol 2017].
* ↑ «Nueva entidad». La Publicidad : eco de la industria y del comercio, diario de anuncios, avisos y noticias:, 08-04-1913.

## Bibliografia

* Anglada Bau, Ramon «Notes per a una lectura dels contes de Diego Ruiz des de l'imaginaroi decadentista». Els Marges: revista de llengua i literatura, núm. 55, 1999, pàg. 79-87. ISSN: 2339-8256 [Consulta: 10 juliol 2017].
* Panyella, Vinyet «Diego Ruiz i Joaquim Sunyer» (pdf). Miscel·lània penedesenca, I, 1978, pàg. 155 i ss [Consulta: 10 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Diego Ruiz i Rodríguez | Galeria de Metges Catalans
# Dioptria

Dioptria I i II és un àlbum doble de Pau Riba publicat en dues parts de manera separada per la discogràfica Concèntric el 1970 i 1971. És el primer àlbum de Pau Riba en solitari després del seu pas pel Grup de Folk.
El primer LP, construït conceptualment entorn de la dona i amb una sonoritat clarament rock, es va publicar el 1970 on Pau Riba hi canta acompanyat pel grup Om, amb Toti Soler i Jordi Sabatés. El segon LP es va publicar l'any següent, acompanyat aquí per alguns amics com Albert Batiste i Jaume Sisa, és força menys produït, amb un format més acústic, més proper al folk, i conceptualment adreçat a l'home.
La seva edició va ser controvertida: el provocatiu text de presentació de Pau Riba va ser respost en la mateixa funda del disc per l'editora. Es va presentar en un concert mític a la desapareguda Sala Price de Barcelona el 1970, amb Joe Skladzien i Música Dispersa, on Pau Riba va actuar acompanyat pel grup Om.
Dioptria ha estat considerat el millor disc de la història del rock i la cançó en català, segons la llista publicada per la revista Enderrock en el seu número 100. S'ha reeditat en format CD.
Dioptria I (1970)
* Kithou
* Rosa d'abril (l'amor s'hi posa)
* Noia de porcellana
* Ars erotica (non est mihi)
* Ja s'ha mort la besàvia
* Helena, desenganya't
* Mareta bufona
* Vostè (tu, tu mateixa)
Dioptria II (1971)
* Cançó 7a en colors
* L'home estàtic
* Simfonia núm. 1
* Simfonia núm. 2
* Simfonia núm. 3
* Taxista

## Músics que formen part de l'enregistrament

* Albert Batiste
* Jaume Sisa
* Pau Riba
* Doro (baix)
* Josep Polo (percussió)
* Toti Soler (guitarra)
* Romà Escalas (flautes)
* Jordi Sabatés (teclats)
* Philipp Otto Runge (portada del disc)
* Rafael Poch, Ricard Casals (enginyers)
* F. Fruiza, Ll. Casals, R. Casares (fotografia)
* Francesc Casademont, Maria Pacheco, Mercè Pastor (col·laboradors)

## Referències

* ↑ «Pau Riba - Dioptria / 2» (en castellà). [Consulta: 11 maig 2023].
* ↑ «El temple de la boxa». El punt avui, 24-02-2013. [Consulta: 26 juny 2014].
* ↑ «Pau Riba Acompanyat Per OM (13) - Dioptria» (en anglès). [Consulta: 10 gener 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Pau Riba Arxivat 2007-05-22 a Wayback Machine.
* Crítica de Dioptria
# Diplophos rebainsi

Diplophos rebainsi és una espècie de peix pertanyent a la família dels gonostomàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 25 cm de llargària màxima.
* 11-13 radis tous a l'aleta dorsal i 47-53 a l'anal.
* El color del cap varia entre gris i marró negrós. Els flancs són de color groc pàl·lid.
* Aletes incolores, llevat de la caudal (té melanòfors) i de la dorsal (presenta una pigmentació clara).

## Hàbitat

És un peix marí, mesopelàgic i batipelàgic que viu entre 900 i 2.000 m de fondària, tot i que els joves pugen a prop de la superfície durant la nit i els adults (si més no, a l'Atlàntic sud i el Pacífic sud-oriental) viuen entre 100 i 2.000 m de profunditat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental (Nova Zelanda), el Pacífic sud-oriental (Xile) i l'Atlàntic sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1873. Erster ichthyologischer Beitrag nach Exemplaren aus dem Museum Godeffroy. J. Mus. Godeffroy 1873, heft 2. 97-103.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Krefft, G. & Parin, N. V., 1972. Ergebnisse der Forschungsreisen des FFS 'Walther Herwig' nach Südamerika. 25. Diplophos rebainsi n. sp. (Osteichthyes, Stomiatoidei, Gonostomatidae), a new gonostomatid fish from southern seas. Archiv für Fischereiwissenschaft v. 23 (núm. 2): 94-100.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Schaefer, S., R.K. Johnson i J. Badcock, 1986. Gonostomatidae. P. 247-253. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.). Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.
* ↑ Schaefer, S., R.K. Johnson i J. Badcock, 1986.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.
* ↑ Duhamel, G., 1997. L'ichtyofaune des îles australes françaises de l'océan Indien. Cybium 21(1) suppl.: 147-168.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB