OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# J. Daniel Sandoval

J. Daniel Sandoval (departament de San Marcos, Guatemala, 1866 - ?, 1949) fou un compositor guatemalenc. Als onze anys ingressà a la banda de música de la seva ciutat nadiua, ensems que prosseguia els estudis, sent nomenat posteriorment director de la banda militar. A causa dels esdeveniments polítics de 1897 emigrà a Tapachula, on formà una orquestra, tornant a la seva pàtria en virtut de l'amnistia decretada per Manuel Estrada Cabrera. Fou un inspirat compositor i fecund i les seves obres es distingeixen pel colorit i sabor nacional. Va compondre un gran nombre de valsos, polques, masurques, cançons, pasdobles, marxes, i també música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 53, pàg. 1278-79, ISBN 84-239-4553-7
# Georges Gurdjieff

Georges Gurdjieff (armeni: Գեորգի Իվանովիչ Գյուրջիև) (Gyumri, 13 de gener de 1866 - Hospital Americà de París, 29 d'octubre de 1949) fou un filòsof armeni que destacà pel seu misticisme. Afirmà que la majoria de la gent viu en un estat perpetu de somni, sense percebre l'autèntica realitat (ni tan sols el propi jo) i que cal despertar a partir de desenvolupar l'esperit i les seves potencialitats per assolir nous estats de consciència (la «quarta via»).
A partir d'aquestes idees, desenvolupà tècniques de treball en grup basades en la reinterpretació de textos cristians i orientals en clau esotèrica, en danses i moviments sagrats, i la meditació.

## Referències

* ↑ Churton, Tobias (2017). Deconstructing Gurdjieff: biography of a spiritual magician. Inner Traditions. pp. 3-4, 316-317. ISBN 978-1-62055-638-2.
* ↑ Gómez, Claudia. «Un simple maestro de danzas» (en castellà), 27-12-2021. [Consulta: 6 març 2025].
# Baronia de Pau

La Baronia de Pau fou una Jurisdicció senyorial centrada al castell de Pau. La baronia de Pau estigué en poder del llinatge homònim que fou molt important al país, amb personatges de gran relleu, especialment durant la baixa edat mitjana i l'època renaixentista. Al segle xvi els barons de Pau entroncaren amb la casa vescomtal de Rocabertí i en sorgí el llinatge Rocabertí-Pau. Els Pau tingueren dominis a l'altre costat de l'Albera, al Vallespir; foren senyors de les Abelles i de Cervera de la Marenda, i de Cinclaus, al mateix Empordà. Tenien casa a la ciutat de Girona, al carrer del Paó (vulgarment, del Pavo), anomenat així per l'escut d'aquesta família en el qual figura aquest ocell.
Els seus primers personatges documentats són Berenguer de Pau, esmentat el 1073, i Guillem Ramon de Pau, que ho és entre els anys 1128 i 1138. Bernat de Pau, fill de Guillem de Pau i d'Oms, que el 1329 consta com a lloctinent de les terres continentals del Regne de Mallorca, dividí les seves possessions entre dos fills i d'aquesta manera es formaren les dues branques del llinatge, la dels senyors de Cervera i la dels barons de Pau. Un altre fill de Bernat sembla que fou Pere de Pau, governador d'Atenes i Neopàtria, que ha estat considerat el darrer almogàver de Grècia; defensà molts de dies l'Acròpolis fins que s'hagué de retre el 2 de maig de 1388, fet que significà la fi de la dominació catalana a Grècia.
L'any 1524, Beatriu Joana de Pau, baronessa de Pau i senyora de Cervera de la Marenda, es casà amb Francesc de Rocabertí i de Bellera, fill del vescomte Felip-Dalmau (II). Així naixia la línia de barons cognomenats Rocabertí-Pau-Bellera, que haurien d'afegir algunes importants possessions als dominis aportats pels Pau, com les senyories d'Avinyonet i d'Espolla.
El 1698, el poble de Pau consta com a propi del comte d'Empúries, però amb la plena jurisdicció civil en poder de Francesc de Rocabertí-Pau-Bellera. La línia directa es trencà en la seva filla Anna, casada amb Josep d'Amat, marquès de Castellbell, llinatge que posseí el títol baronial de Pau a partir del 1746.

## Referències

* ↑ «Baronia de Pau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Baronia de Pau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Baronia de Pau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jack Rickard

Jack Rickard (8 de març de 1922 - 22 de juliol de 1983) va ser un il·lustrador nord-americà per a nombroses campanyes publicitàries i diverses tires còmiques, però va ser conegut com un col·laborador clau a Mad durant més de dues dècades. L'obra d'art de Rickard va aparèixer en més de 175 números Mad, incloses 35 portades; també va il·lustrar setze portades en tapa rústica de Mad.
Després d'assistir al Rochester Institute of Technology amb una beca d'art, Rickard va fer art comercial per a Chaite Studios a la dècada de 1950. Va il·lustrar portades per a "revistes masculines" com "Adventure" i "True Detective", va col·laborar a Charlton Comics i va treballar com a assistent a la tira còmica Li'l Abner. Poc després, es va convertir en un puntal en el camp de la publicitat, on la seva obra va cridar l'atenció dels editors de Mad. Va començar a il·lustrar per a la revista d'humor l'any 1961 i va romandre habitual fins a la seva mort a causa del càncer 22 anys després.

## Tires còmiques

Entre 1966 i 1967, va col·laborar amb Mell Lazarus en una tira còmica de diaris, Pauline McPeril (també coneguda com The Adventures of Pauline McPeril) per a Publishers-Hall Syndicate. Lazarus va utilitzar el pseudònim "Fulton" en aquesta tira, que va seguir les desventures de l'agent secret McPeril.

## Mad

L'editor de Mad Nick Meglin va comentar: "Penso en tots els artistes que hem tingut, el que més trobem a faltar és Jack. Jack tenia tants estils, un domini tan total de totes les tècniques. Era especialment útil quan volíem que alguna cosa tingués un aspecte 3D real i arrodonit". Després que Norman Mingo es va semijubilar el 1976, Rickard es va convertir en l'artista principal de portada de Mad fins a la seva mort set anys més tard.
També va il·lustrar els llibres de butxaca originals de Mad, incloent Mad About Sports (1972) de Frank Jacobs. Alguns dels seus treballs Mad es van reimprimir a Dazed and Confused: Teenage Nostalgia de Richard Linklater. Instant and Cool 70's Memorabilia (MCA, 1993), una relació amb la pel·lícula de Linklater de 1993, Dazed and Confused.

## Cartells de pel·lícules

L'estil de Rickard era demanat per a les obres d'art i cartells promocionals de pel·lícules. Entre els seus nombrosos encàrrecs, va crear el cartell de dues pel·lícules de Sidney Poitier, Uptown Saturday Night i Let's Do It Again, i de dues pel·lícules de Peter Sellers, la pel·lícula de 1963 La Pantera Rosa i la pel·lícula de 1974 Soft Beds, Hard Battles (també coneguda com Party for Hitler i Undercovers Hero). Rickard va il·lustrar tant el pòster de la pel·lícula original de Bob, Carol, Ted i Alice com la seva paròdia a la portada de Mad núm. 137.

## Referències

* ↑ «Jack Rickard» (en anglès). lambiek.net. [Consulta: 8 març 2022].
* ↑ Metason. «Jack Rickard» (en anglès). ArtistInfo. [Consulta: 8 març 2022].
* ↑ «Jack Rickard, Mad Magazine». Arxivat de l'original el 2006-05-06.
* 1 2 3 «Jack Rickard» (en anglès). Lambiek. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Jacob August Delaire

Jacob August Delaire (Moulins, 10 de març de 1796 - París, 1 de novembre de 1864) fou un advocat i músic francès.
Afeccionat que des de ben petit demostrà excel·lents disposicions per l'art de la música. Acabat els seus estudis en el seu poble nadiu, es traslladà a París per cursar la carrera de dret. Va obtenir la llicenciatura i es dedicà a l'exercici d'aquesta carrera fins al 1826, en què ingressà en el ministeri d'Hisenda, sense deixar d'ocupar-se de les seves aficions musicals, tenint com a mestre d'harmonia en Antonin Reicha.
Nomenat secretari de l'Athenée musical de París, publicà nombrosos treballs en la Revue musicale, presidint durant 7 anys consecutius la Societé libre de Beaux Arts, en els quals Annales col·laborà.
Entre els seus nombrosos treballs i composicions, citarem: un Stabat mater, estrenada en la catedral de Moulins (1825), i reproduït en diverses esglésies de París:
* La Grèce, escena lírica per a cor i orquestra,
* Mémoire en fareur des beaux-arts à l'occasion de la fixation de la liste civile (París, 1830)
* Observations soumises à la commision chargée de l'examen de projet de loi sur la propriéte littéraire (París, 1842)
* Notice sur Reiche, al que, cec, per l'estimació comparà als grans genis musicals, amb evident exageració.
Acabats el estudis primaris al seu poble natal es traslladà a París per cursar la carrera de dret. Aconseguint la llicenciatura es dedicà a l'exercici de la seva carrera fins al 1826, en el que ingressà en el ministeri d'Hisenda, sense deixar d'ocupar-se de les seves aficions musicals, tenint com a mestre d'harmonia a Reicha al qual lloà molt. Nomenat secretari de l'Athenée musical de París, publicà nombrosos treballs en la Revue musicale, presidint durant set anys consecutius la Société libre de Beaux Arts, en els Annals del qual.
Entre els seus nombrosos treballs i composicions, cal citar:
* Stabat Mater, estrenat en la catedral de Moulins el 1825, i reproduït en diverses esglésies de París;
* La Grece, escena lírica per a cor i orquestra;
* Mémoire en fareur des beaux-arts à l'occasion de la fixation de la liste civile (París, 1830);
* Observations soumises à la commision chergée de l'examen de projet de loi sur la propriété littéraire (París, 1841);
* Observation d'un amateur au sujet du Stabat de Rossini (París, 1842);
* Notice sur Reiche, al qual cec per la seva amistat, compara als grans genis musicals, amb evident exageració.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 17, pàg. 1377. (ISBN 84-239-4517-0)
# Jacob Le Maire

Jacob Le Maire (1585 - 1616), també LeMaire o Lemaire, va ser un explorador neerlandès. En un viatge amb Willem Schouten, entre 1615 i 1617, va obrir una nova ruta al Pacífic descobrint l'estret de Le Maire i el Cap Hoorn.
Fill de l'hugonot francès Isaac Le Maire, va néixer a Anvers, o a Egmont, aleshores part de les Províncies Unides neerlandeses. Isaac Le Maire era un notable negociant establert a la ciutat holandesa de Hoorn. Per fer la competència a la Companyia Neerlandesa de les Índies Orientals (Vereenigde Oostindische Compagnie, VOC) va crear la Companyia Australiana (Australische of Zuid Compagnie) i va organitzar un viatge per explorar el suposat continent austral. Jacob Le Maire, el fill gran, va ser el cap de l'expedició, i els dos germans Willem i Jan Schouten els capitans de les dues naus: Eendracht i Hoorn.
Per evitar l'exclusivitat que tenia la Companyia de les Índies Orientals sobre les rutes de l'estret de Magallanes i el cap de Bona Esperança, Le Maire i Schouten van anar més al sud descobrint l'estret de Le Maire, entre Tierra del Fuego i l'illa dels Estats que van anomenar en honor dels Estats Generals, el Parlament de les Províncies Unides. Després de descobrir el Kaap Hoorn (cap d'Hornos), van creuar el Pacífic, per una ruta similar a la de Fernão de Magalhães, descobrint diverses illes fins a arribar a Batavia.
La Companyia de les Índies Orientals no es van creure que haguessin obert una nova ruta i els van empresonar per trencar el monopoli i els envià de tornada a Amsterdam. Pel camí va morir Jacob Le Maire als 31 anys.
Durant dos anys el pare, Isaac Le Maire, va estar lluitant contra la Companyia fins que finalment es va reconèixer la nova ruta pel Cap d'Hornos i van tornar el vaixell a la Companyia Australiana pagant les compensacions econòmiques.

## Referències

* ↑ Friera Suárez, Florencio «Los globos de la familia Blaeu en España - Luisa Martín - Merás». Boletin de la Real Academia de la Historia. Real Academia de la Historia, Tom 197, núm. 3, 2000, pàg. 503. ISSN: 0034-0626. [Consulta: 9 de juliol de 2017].
* ↑ Asaert, Gustaaf. 1585: de val van Antwerpen en de uittocht van Vlamingen en Brabanders. Lannoo Uitgeverij, 2004, p. 228–229. ISBN 978-90-209-5529-3. [Consulta: 9 de juliol de 2017].

## Vegeu també

* Willem Schouten
* Viatge de Le Maire i Schouten
* Edward Duyker (ed.) Mirror of the Australian Navigation by Jacob Le Maire: A Facsimile of the ‘Spieghel der Australische Navigatie. . .’ Being an Account of the Voyage of Jacob Le Maire and Willem Schouten 1615-1616 published in Amsterdam in 1622, Hordern House for the Australian National Maritime Museum, Sydney, 1999, pp. 202, ISBN 1-875567-25-9.

## Enllaços externs

* Le Maire, Jacob. Relación diaria del viaje de Jacobo Le Mayre y Guillermo Cornelio Schouten... Madrid, 1619. Reproducció fotogràfica de l'edició original (castellà)
* Le Maire, Jacob. Relació del viatge a partir dels diaris de Le Maire. Amsterdam, 1621. Reproducció fotogràfica de l'edició original (neerlandès)
# Jacob Regnart

Jacob Regnart (Douai, Províncies Unides, 1540 – 15 d'octubre de 1599, Praga) fou un compositor neerlandès.
Vers el 1570 fou chantre de la catedral de Tournai, el 1575 entrà al servei de l'emperador Maximilià II del Sacre Imperi Romanogermànic i, posteriorment, Rodolf II del Sacre Imperi Romanogermànic el cridà Praga com a segon mestre de capella (1579, però l'any següent s'encarregà de la direcció de la capella de l'arxiduc Ferran, a Innsbruck, i a la mort d'aquell fou nomenat segon mestre de la capella imperial, càrrec que exercí fins a la seva mort.
Les seves obres són molt nombroses havent-ne publicat gran part d'elles amb els títols següents:
* Teutschelieder mit de dreyer Stimmen, nach Art der neapolitanem oder welschen Villanellen Múnic, 1573)
* Sacrae aliquot Cantiones quas moteta vulgus appellat, quinque et sex vocum (Múnic, 1575)
* Aliquot Cantiones vulgo motecta appellatae, exveteri atque novo testamento collectae, quatuor vocum (Nuremberg, 1577)
* Newe Kurzweilige teutsche lieder mit fünf Stimmen zu singen und auf allerley Instrumenten zu gebranche (Nuremberg, 1580)
* Canzoni italiane a cinque voci (Nuremberg, 1581)
* Cantionum piarum septen psalmi paenitentiales, tribus vocibus (Múnic, 1586)
* Mariale, hoc est opusculum sacrarum cantionum pro omnibus R.M.V. festivitatibus cum 4.5.6.8. et 10 voc. (Innsbruck, 1588)
* Missae sacrae ad imitationem selectissimarum cantionen suavissima harmonia a quinque, sex et octo vocibus elaboratae (Frankfurt, 1602)
* Corollarium missarum sacrarum ad imitationem selectissimarum cantionum suavissima harmonia a 4.5.6.7.8. et 10 voc. (Múnic, 1603)
* Mottetae 4.5.6.7.8 et 12 vocum, procertis quibusdam diebus dominicis, sanctorumque festivitalibus (Frankfurt, 1605)
* Canticum Mariae quinque vocum (Dillingen, 1605)
* Magnificat decies octonis vocibus ad octo modos musico compositum, una cum duplici antiphona, Salve regina, totidem vocibus decantada (Frankfurt, 1614)
A més, posà música a alguns poemes de Pierre de Ronsard, publicades en el tom XV dels Maitres muciciens, d'Expert.
El seu germà gran François Regnart també fou compositor musical.
Els seus germans Charles i Pascasi, també foren músics i només són coneguts per una col·lecció de cançons en les que figuren com a autors amb François i Jacob, (Douai, 1590).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa tom núm. 50, pàg. 250 ISBN 84-239-4550-2
# El cas Goldman

El cas Goldman (francès: Le Procès Goldman) és un docudrama jurídic semibiogràfic francès del 2023 protagonitzat per Arieh Worthalter com a Pierre Goldman, un militant d'extrema esquerra acusat de quatre assassinats i la seva relació amb el seu advocat Georges Kiejman. S'ha subtitulat al català.
Es va exhibir per primer cop a la secció de la Quinzena de Cineastes del 76è Festival de Canes el 17 de maig de 2023. Es va estrenar a França el 27 de setembre de 2023. Va rebre vuit nominacions als 49ns premis César i va guanyar la categoria a millor actor per Worthalter.

## Referències

* ↑ Zuckerman, Esther. «'The Goldman Case' Review: Cédric Kahn Weaves a Fascinating, True-Life Courtroom Drama». IndieWire, 17-05-2023. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «'The Goldman Case' Review: Enthralling Courtroom Drama .». Variety.
* ↑ «The pop star and the revolutionary: The myth of the Goldman brothers». el pais.
* ↑ «MetFilm Distribution acquires Cedric Kahn's French box office hit 'The Goldman Case' for UK-Ireland (exclusive)». Screen Daily.
* ↑ «El cas Goldman». Goita què fan, ara!. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ Barat, Mathilde «César 2024: Anatomie d'une chute sacré meilleur film. Le palmarès complet de la 49$^e$ cérémonie» (en francès). , 23-02-2024.
# Jacob Wilhelm Lustig

Jacob Wilhelm Lustig (Hamburg, 21 de setembre de 1706 - Groningen, 17 de maig de 1796) fou un compositor i organista del Barroc. Fou deixeble del seu pare, organista de l'església de Sant Miquel d'Hamburg, i als deu anys ja el podia reemplaçar, aconseguint la plaça quan aquell va morir. El 1728 aconseguí per oposició la plaça d'organista de l'església de Sant Martí de Groningen, càrrec que ocupà per espai de quaranta-quatre anys. A més de diverses composicions i traduir a l'holandès moltes obres, deixà les següents obres didàctiques:
* Inleyding tot de musikkunde, nit Klaare onweder-spreekelyke gronden de innerlyke (Groningen, 1751);
* Muzykaale spraakkoust of Duidelyke aanwyzing en verklaaring van allerhande weetenswaardige dingen, die in de geheele musykaale praktyk tot cenen grondslag Konnen verstreken (Amsterdam, 1754);
* Samenspraaken over musykaale beginselen (1756);

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 860 ISBN 84-239-4531-6
# Gran Orient de Catalunya

El Gran Orient de Catalunya és una obediència maçònica regular amb implantació a tot Catalunya, i amb vocació pancatalanista i catalanista. Fou fundada a Barcelona l'any 1989, a fi de crear una potència maçònica a l'àmbit català, que segueix el Ritu Escocès Antic i Acceptat. Amb el temps ha aconseguit de tenir fins a onze respectables lògies al territori: tres a Barcelona, una a Girona, una a Figueres, una a Lleida, una a Granollers, tres a Perpinyà i una a Estocolm. Actualment el Gran Mestre de l'obediència és Albert Lecina i Juan.
El GOC va presentar la seva pròpia editorial el 2023, des d'on difondre la cultura maçònica en català. El primer llibre publicat fou un Recull de termes maçònics per al primer grau del Ritu Escocès Antic i Acceptat.

## Referències

* ↑ «Albert Lecina i Juan, escollit Gran Mestre del Gran Orient de Catalunya». ens.cat, 24-07-2015. [Consulta: 8 juliol 2016].
* ↑ «Neix la primera editorial maçònica en català», 03-04-2023. [Consulta: 7 abril 2023].

## Bibliografia

* «Per una maçoneria catalana (La francmaçoneria universal, el Gran Orient de Catalunya i el taller Rosselló núm. 7)», Cercle Alfons Mias, Sant Genís de Fontanes, 2001.

## Enllaços externs

* Gran Orient de Catalunya - Lloc web oficial
# Jacques-Reine Paris

Jacques-Reine Paris o Pâris (Dijon, 27 d'agost de 1795 - París, 8 de novembre de 1875) fou un compositor francès.
Als sis anys entrà com a nen de cor en una església de la seva ciutat natal i allà i va romandre fins als quinze anys, traslladant-se després a París, on entrà com a professor de l'escola de solfeig que havia fundat Alexandre-Étienne Choron, ensems que seguia els cursos del Conservatori.
Després succeí en Jacques Françoise Halevy en morir aquest, com a professor de solfeig d'aquell centre, i el 1827 fou nomenat mestre de capella de la catedral de Dijon.
Inventà un petit instrument de teclat anomenat, harmoniphon, destinat a substituir l'oboè en les orquestres en les que no ni hagués.
Entre les seves composicions i figuren dues òperes, una d'elles, Une quarantaine au Brésil, estrenada a Dijon el 1847, i nombroses misses i motets, deguen-se-li, a més, les obres didàctiques Théorie musicale (París, 1826), i Méthode Jacotot appliquée au étude du piano (Dijon, 1830).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 42, pàg. 158 (ISBN 84-239-4542-1)

## Enllaços externs

* Biografia (francès)
* Jacques Reine PÂRIS (1795 - 1875) à Dijon inventeur de l'Harmoniphon (francès)
# Jacques Aubert

Jacques Aubert (París, 30 de setembre de 1689 - Belleville, París, 19 de maig de 1753) fou un compositor i violinista francès.
Va ser alumne de Jean-Baptiste Senaillé. El seu primer treball va ser com a violinista al servei del príncep de Condé. Després formà part dels Vingt-quatre Violons du Roy. Fou violí primer a l'Òpera de París (del 1728 al 1752). Va escriure, a més de l'òpera La Reine des Péris (1725) i el ballet Fêtes champêtres et guerrières (1746), una gran quantitat de música per a instruments de corda, i també per a flauta i oboè.
Amb Jean-Joseph Cassanea Mondonville i Jean-Marie Leclair, va adaptar el virtuosisme italià al geni francès. Era el pare del també músic Louis Aubert (1720-1800) i el famós poeta Abbé Aubert (1731-1814).

## Òperes i ballets

* Arlequin gentilhomme malgré lui ou L'Amant supposé, opéra comique (1716 París)
* Arlequin Hulla ou La Femme répudiée, opéra comique (1716 París)
* Les Animaux raisonnables (Louis Fuzelier/Marc-Antoine LeGrand), opéra comique (1718 París)
* Diane (Antoine Danchet), divertissement (1721 Chantilly)
* Le Regiment de la calotte (Fuzelier/LeSage/d'Orneval), opéra comique (1721 París)
* La Fête royale, divertissement (1722 Chantilly)
* Le Ballett de Chantilly, Le Ballet des vingt-quatre heures (LeGrand), comédie (1722 Chantilly)
* La Reine des Péris (Fuzelier), comédie persane (1725 París);

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 986 (ISBN 84-239-4506-5)
# Jacques François Gallay

Jacques François Gallay (Perpinyà, Rosselló, 8 de desembre de 1795 - París, 18 d'octubre de 1864) fou un concertista de trompa i compositor francès.
Durant un temps tocà amb Joseph Lomagne, a la societat lírica perpinyanenca que havia estat fundada el 1817. Formà part des de 1825 de la Capella Imperial i, després, de l'orquestra del Teatre Italià de París; el 1822 fou nomenat músic de cambra de Lluís Felip, i el 1842 professor del Conservatori de París on tingué alumnes de la mida de Louis François Dauprat.
A més d'un Mètode de corn, va escriure un gran nombre d'obres per aquest instrument. El compositor Vivier, gran aficionat a la trompa, va rebre molta ajuda de Gallay vers aquest instrument.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 69, pàg. 570 (ISBN 84-239-4525-1)

## Referències

* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 316. (ISBN 84-7291-226-4)
# Jacques Féréol Mazas

Jacques Féréol Mazas (La Vaur, Tarn, 23 de setembre de 1782 – Bordeus, Gironda, 26 d'agost de 1849) fou un compositor, director d'orquestra, violinista i pedagog francès.
Estudià en el conservatori de París, en el que aconseguí el primer premi de violí l'any 1805. Donà molts concerts en diverses ciutats europees amb immens èxit; el 1831 fou violinista en el teatre del Palais Royal de París, i després s'establí a Orleans com a professor de violí. Més tard el 1837 s'encarregà de la direcció de l'Escola Municipal de Música de Cambrai.
Entre les seves composicions hi figuren: les òperes còmiques Le Kiosque i Mustapha, una altra òpera titulada Corinne au Capitole, diverses obres per a instruments de cordes, etc. Va escriure un Méthode de violon i un altre Méthode d'alto.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1381-82 (ISBN 84-239-4533-2)
# Jacques Mauduit

Jacques Mauduit (París, 16 de setembre de 1557 – idem. 21 d'agost de 1627) fou un compositor francès del renaixement.
És autor de diverses misses, himnes, motets, etc. La seva principal composició és una Missa de Rèquiem, que va dedicar al seu gran amic el poeta Pierre de Ronsard.
Entre les seves composicions de caràcter profà si conten les titulades Ode à la peine i Par vos yeux.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1178 (ISBN 84-239-4533-2)
# Jacques Stella

Jacques Stella (1596, Lió - 29 d'abril de 1657, París) fou un pintor del Classicisme francès; les seues obres es caracteritzen per elegants figures de modelat escultòric.

## Bibliografia

* Sylvain Laveissière & Gilles Chomer, Jacques Stella (1596-1657), catàleg de l'exposició, Lió, Museu de Belles Arts, Tolosa de Llenguadoc, Museu dels Agustins, 2006-2007, amb la col·laboració de Mickaël Szanto, Isabelle Dubois, Fabienne Albert-Bertin, Anne-Laure Collomb, Laurent Laz i Isabelle de Conihout, 2007, Somogy, ISBN 2-7572-0050-X.
* Jacques Stella, Dossier de l'Art, núm. 136.

## Enllaços externs

* Jacques Stella a l' Artcyclopedia. (anglès)
* Museu de Belles Arts de Lió (francès)