OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# M'Hamdia

M'Hamdia, Mhamedia, Mohamedia o Mohammedia (àrab: المحمدية, al-Muḥammadiyya) és una ciutat de Tunísia a la governació de Ben Arous, situada uns 15 km al sud-oest de la ciutat de Ben Arous i a uns 18 km de Tunis. Té una població d'uns 15.000 habitants. Està unida a Fouchana, situada uns 3 km al nord, amb la que forma una municipalitat. Es pot considerar una ciutat dels suburbis de Tunis. És capçalera d'una delegació amb 40.310 habitants el 2004.

## Patrimoni

A dins la ciutat ha ha les ruïnes de dos palaus dels beis de Tunis, un del segle xviii i un del segle xix, de rica decoració, que han donat a la vila el sobrenom d'«el Versalles beilical».
L'aqüeducte de Zaghouan, a la vora d'Oudna, es troba uns 5 km a l'est.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 13 60 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en cinc sectors o imades:
* Mohamedia (13 60 51)
* Mongi Selim (13 60 52)
* Cité Es-Saada (13 60 53)
* Cité El Nassim (13 60 54)
* Sidi Frej (13 60 55)
Al mateix temps, forma la municipalitat o baladiyya de M'Hamdia (codi geogràfic 13 19). Fins que al 26 de maig de 2016 formava una única municipalitat juntament amb Fouchana, amb el nom de M'Hamdia-Fouchana i el mateix codi geogràfic 13 19, però Fouchana se'n va separar pel Decret governamental núm. 2016-600. La municipalitat s'estén pels cinc sectors o imades de la delegació o mutamadiyya homònima.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 41-44. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 134. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 600 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-600 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1961-1963. ISSN: 9061 0330 9061.
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
# Batalla de Banat Kain

Després de la mort de Yazid I, durant la Segona guerra civil islàmica, els Banu Kalb van lluitar a favor dels omeies i els kaysites van donar suport a Abd-Al·lah ibn az-Zubayr. Hassan ibn Màlik ibn Bàhdal va obtenir privilegis de Marwan I a més de la confirmació dels que havien gaudit fins aleshores: 2.000 kalbites rebrien 2000 dirhams anuals pel manteniment de les forces i se'ls havia de consultar per tots els afers importants.
Els ghatafan van donar suport als mudarites i van lluitar contra els kalbites en la batalla de Marj ar-Ràhit del juliol del 684, però el 686 els kays es van revenjar quan Umayr ibn al-Hubab as-Sulamí, cap dels kaysites a l'exèrcit sirià, va desertar i es va refugiar amb el xeic dels kays, Zufar ibn al-Hàrith al-Kilabí, que dominava Karkisiyya, i va començar una contínua lluita entre kalbites i kaysites desenvolupada en forma d'incursions anomenades diada o ayyam. La iniciativa fou dels kaysites que van fer atacs al desert de la Samawa (entre Síria i Iraq); els kalbites van fer contraatacs manats per Humayd ibn Hurayth ibn Bàhdal, que fou asasssinat. Finalment la pressió kaysita a Síria va fer emigrar al-Ghawr a Palestina. Els kays es van enfrontar llavors als Banu Fazara de la Djazira i els van derrotar a la batalla de Banat Kain.

## Batalla

Durant les lluites entre mudarites i els Banu Kalb, el 692 o 693 es va lliurar una batalla a al-Bishr entre les tribus àrabs dels Banu Sulaym i els Taghlib, coneguda com a Dia d'al-Bixr o batalla de Banat Kain, punt culminant de les lluites entre ambdues tribus. El cap dels Banu Sulaym, al-Djahhaf ibn Hukaym, va sorprendre els taghlib als seus campaments als turons, i en va fer una carnisseria.

## Conseqüències

La matança va desfermar la colera del califa Abd al-Malik ben Marwan i al-Djahhaf va haver de fugir a l'Imperi Romà d'Orient; va tornar més tard, va pagar una indemnització i va fer la pau amb els taghlib.

## Referències

* ↑ (anglès) Martijn Theodoor Houtsma, E.J. Brill's first encyclopaedia of Islam, p.656
# Jan-Pieter Suremont

Jan-Pieter Suremont o Pierre-Jean o Pierre-Hans (Anvers, 29 de gener de 1762 - Anvers, 8 de març de 1831) fou un compositor i musicòleg flamenc dels Països Baixos.
En acabar els estudis es dedicà a l'ensenyança i a la composició, produint nombroses obres de tots els gèneres, entre les quals cal mencionar: l'òpera còmica Les trois cousines, cinc misses; tres cantates; una simfonia per a música de vent; diverses obertures i alguns motets.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 58, pàg. 1048 (ISBN 84-239-4558-8)
# Jan Urbánek

Jan Urbánek (Knovíz, 1808 - Berlín, 1895) fou un músic txec que assolí gran notorietat com a concertista de violí, durant la meitat del segle xix i actuà durant molts anys com a concertino del Königsstädtisches Theater de Berlín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65. pàg. 1331 ISBN 84-239-4565-0
* (anglès) Biografia
# Japonolycodes abei

Japonolycodes abei és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima temperat que viu entre 40-300 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Shinohara G., Sakurai H. & i Y. Machida, [2002]. Japonolycodes, a new genus for Davidijordania abei Matsubara, 1936 (Pisces: Zoarcidae). Mar. Freshwater Res. v. 53 (núm. 2). 297-301.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Matsubara, K., 1936. A new ophidioid fish found in Japan. Dobutsugaku Zasshi = Zoological Magazine Tokyo v. 48 (núm. 7): 382-384.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jaume Baltasar i Matas

Jaume Baltasar i Matas (Olesa de Montserrat, Baix Llobregat, 1850 - Barcelona, Barcelonès, 1922) va ésser un metge que estudià el batxillerat a Vic i a Tarragona (1877) i cursà la llicenciatura de Medicina a la Universitat de Barcelona (1884). Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, dins la Unió Catalanista, fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 53-54.

## Enllaços externs

* Jaume Baltasar i Matas - Galeria de Metges Catalans
# Jaume Fàbregas i Baquè

Jaume Fàbregas i Baquè (Barcelona, 1922 - 26 d'agost de 1999) fou un sacerdot català.
Fou ordenat sacerdot el 1948. Entre 1975 i 1993 fou professor de llatí eclesiàstic a la Facultat de Teologia de Catalunya. Se'l coneix, però, per la seva feina de traductor de textos llatins, especialment en tres àmbits: des de la Comissió Interdiocesana per a la traducció dels textos litúrgics al català, que presidí des del 1966 substituint a Quirze Estop i Puig; com a membre del comité d'edició de la col·lecció Clàssics del Cristianisme, per dirigia Sebastià Janeras i Vilaró, i on va traduir obres de Tertul·lià o de sant Jeroni, així com bona part dels Escrits de bisbes catalans del primer mil·lenni i els Textos cartoixans primitius. Finalment per a la Fundació Bernat Metge va traduir tots quatre volums dels sermons de sant Pere Crisòleg, i també (juntament amb Alexandre Olivar i Daydi com a coautor) és el responsable del volum La veu dels Pares de l'Església en la Litúrgia de les Hores.

## Obres

Entre les obres que va editar i traduir destaquen les següents:
* Pacià de Barcelona, Sant. Jaume Fàbregas i Baqué (traducció, versió i notes). Exhortació a la penitència i Tractat sobre el baptisme. Barcelona: Facultat de Teologia de Barcelona. Secció Sant Pacià, 1981 (Testimonis litúrgics ; 6). ISBN 8460023680. OCLC 802422261.
* Fàbregas i Baqué, Jaume; Olivar i Daydi, Alexandre. La veu dels Pares de l'Església en la Litúrgia de les hores : Els autors de les lliçons segones dels Oficis de Lectura. Barcelona: Regina, 1981. OCLC 865321808.
* Cebrià de Cartago, Sant. Jaume Fàbregas i Baqué (introducció, versió i notes). L'oració del Senyor. Barcelona: Facultat de Teologia de Barcelona. Secció Sant Pacià, 1983 (Testimonis litúrgics ; 8). OCLC 804542069.
* Pere Crisòleg, Sant. Alexandre Olivar i Daydi (text crític revisat i introducció). Sermons. Traducció: Jaume Fàbregas i Baqué. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1985- (Fundació Bernat Metge ; 233, 247, 266, 287, 318, 323). ISBN 8472253155. OCLC 802485990.

## Referències

* ↑ Pallarès-Personat, Joan «Jaume Fàbregas Baqué». Catalunya Cristiana, vol. XLVI, num. 2356, 22-12-2024, pàg. 42.
* 1 2 3 Sánchez Bosch, Jordi «Mossèn Jaume Fàbregas i Baquè (1922-1999)». Revista Catalana de Teologia, vol. 24, núm. 2, 1999, pàg. 255 [Consulta: 2 febrer 2021].
* 1 2 Sànchez Bosch, 1999, p. 256
# Jaume Villanova i Torreblanca

Jaume Villanova i Torreblanca (Barcelona, 28 de desembre de 1908 - agost? del 1985) va ser un autor dramàtic català.
Havia format part del quadre escènic de l'Ateneu Santjustenc, de Sant Just Desvern, a la dècada del 1940. A l'octubre del 1985, el Circuit Català de TV2 l'homenatjà reposant Jo seré el seu gendre (ja emesa el 1984); i també amb direcció d'Esteve Duran, el mateix any s'emeté No és mai tard si s'arriba d'hora amb l'autor compartint plató amb Joan Borràs i Carme Sansa. Jo seré el seu gendre va ser rodada novament el 1992 per Televisió de Catalunya amb direcció de Jordi Frades.

## Obra dramàtica

* 1936. Les enrabiades d'un burgès, comèdia en 1 acte, dividit de dos quadres. («original digitalitzat».)
* 1947. La festa de la placeta, sainet líric costumista amb música de Pere Mañé i Baleta, estrenat a l'Ateneu Santjustenc el 19 de març
* 1951, 25 d'octubre. La cura d'amor, comèdia en tres actes. Estrenada al Teatre Espanyol de Barcelona per la Companyia de Pau Garsaball i Paquita Ferràndiz. Edicions de les editorials Arca (1952) i Millà (1957)
* 1953, 11 de gener. No és mai tard...si s'arriba d'hora, comèdia en 3 actes. Estrenada a l'Orfeò Gracienc de Barcelona. Editada per la Casa Patuel (1955) i per Millà (1973)
* 1954 o abans L'enamorat desconegut, comèdia en 2 actes. («original digitalitzat».)
* 1954, 14 de febrer. El petit món d'una placeta, sainet en tres actes. Estrenat al Centre Moral, de Sant Martí de Provençals (Barcelona). Editada per Millà (1958)
* 1955. Jo seré el seu gendre, comèdia còmica en 3 actes. Estrenada al Teatre Romea de Barcelona la nit del 8 de febrer de 1956, per la Companyia Maragall. Dirigida per Esteve Polls. Editada per la Casa Patuel (1955) i per Millà (1956) Anteriorment, s'havia representat per primera vegada al Teatre del Club Helena, el 15 de maig de 1955. El repartiment de l'estrena fou per Agustina: Teresa Cunillé, Eduard: Lluís Nonell, Esperança: Mercè Bruquetas, Vicenç: Ramon Duran, Rosa: Maria Vila, Alfred: Domènec Vilarrasa i Direcció: Esteve Polls.
* 1956, 11 d'agost. Ella és...ella, comèdia en 3 actes. Estrenada al teatre Romea de Barcelona. Editada per Millà (1957).
* 1959. L'escombra damunt la teulada

## Referències

* ↑ Sotorra, Andreu. «Cens dels escriptors i traductors catalans que ens han deixat». [Consulta: 29 desembre 2015].
* 1 2 Fuentes i Núñez, Antoni «Sant Just Desvern i la sardana (1917-2010)». Miscel·lània d'Estudis Santjustencs, 2011.
* ↑ «Nuestra selección». La Vanguardia, 11-10-1985, pàg. 52.
* ↑ Jaume Villanova i Torreblanca a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ «La actualidad teatral». La Vanguardia, 14-10-1936, pàg. 6.
* ↑ Jo seré el seu gendre a l'IMDB (1984)
* ↑ Ciurans PeraltaUniversitat, cultura i teatre a la dècada dels cinquanta: L'Agrupació de Teatre Experimental i el Teatre Viu [tesi doctoral], Enric. . Barcelona: Universitat de Barcelona, 2002, p. 595-599. ISBN 9788469438749. Villanova Torreblanca, Jaime «Cartas al director: El Teatro Catalán». Destino, núm. 1.141, 20-06-1959.
# Jean-Baptiste Bréval

Jean-Baptiste Bréval (París, 6 de novembre de 1753 - Colligis-Crandelain, 18 de març de 1823) va ser un violoncel·lista i compositor francès. Va escriure sobretot peces per al seu propi instrument i va interpretar moltes estrenes mundials de les seves pròpies peces.

## Biografia

Bréval va néixer a París i va estudiar amb François Cupis (1735-1810) i Martin Berteau. El 1774 era un actiu professor de violoncel. El 1775 va publicar el seu opus 1, sis quartets concertants. El 1776 entrà a formar part de la "Société Académique des Enfants d'Apollon". Començant la seva carrera interpretant una de les seves sonates en un Concert Spirituel el 1778, va passar a formar part de la seva orquestra de 1781 a 1791 i de 1791 a 1800 va tocar a l'orquestra del Théâtre Feydeau.
Més tard, es va implicar en l'administració dels «Concerts de la rue de Cléry» i va formar part de l'orquestra de l'Òpera de París. Es va retirar de l'orquestra el 1816. "L'Allgemeine musikalische Zeitung" afirma que Bréval va ensenyar al Conservatori, tot i que els documents del Conservatori no ho poden comprovar. No obstant això, les composicions de Bréval van ser definitivament utilitzades per a la instrucció al Conservatori. Bréval va morir a Colligis, Aisne.

## Composicions

Les composicions de Bréval escrites entre el 1775 i el 1805 consistien principalment en peces instrumentals. La seva música reflectia l'amor parisenc per les melodies elegants i els ritmes enèrgics. Abans de 1784, les seves obres eren normalment dues o tres composicions de moviment que utilitzaven la forma de sonata i rondo, o bé un treball d'un moviment que utilitzava variacions. Els seus darrers treballs, com Symphonie concertante per a clarinet, trompa i fagot, Op. 38 (c1795), mostren diversitat i experimentació. Els seus concerts, escrits per a la seva pròpia interpretació, van ser influenciats per Giovanni Battista Viotti, que va utilitzar una organització temàtica precisa intercalada amb passatges virtuosístics.
Bréval és molt conegut per la seva Sonata en Do major op. 40, núm. 1, que és un dels clàssics de la literatura per a violoncel per a estudiants, i sovint una de les primeres sonates completes que aprendrà un estudiant de violoncel. La versió original està disponible a diversos editors diferents. També s'han publicat versions transcrites per a altres instruments de corda, inclosa la viola i per a clarinet baix.
Bréval va escriure simfonies, set concerts per a violoncel, 4 sonates per a violoncel, diverses músiques de cambra, incloent cinc conjunts de duets per a violoncel, així com una òpera còmica. Potser la seva obra més important i influent va ser Traité du Violoncelle (1804), un mètode per a violoncel. Probablement va ser el primer tractat sistemàtic sobre el violoncel. Tot i això, no va ser ben rebut ja que passava per alt els creixents avenços tècnics en el disseny del violoncel que permetien un major virtuosisme de l'instrument.

## Referències

* http://www.cello.org/heaven/wasiel/18france.html%5BEnllaç+no+actiu%5D
* http://www.grovemusic.com/ Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* https://imslp.org/wiki/Category:Breval,_Jean-Baptiste
# Jean-Baptiste Matho

Jean-Baptiste Matho (1660 - Versalles, 1746) fou un compositor francès.
Fou cantor de la capella de Lluís XIV i mestre de cor dels infants d'aquesta capella.
Va compondre per les festes de la duquessa del Maine: Philémon et Baucis (1703), Le prince de Catay (1704, La Tarentole (1705), i l'opera Arion (1714), que assolí un èxit mitjà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 974 (ISBN 84-239-4533-2)
# Jean-Baptiste Mazingue

Jean-Baptiste Mazingue (Saméon, 9 de novembre de 1809 - Lilla, 27 de novembre de 1860) fou un músic francès.
Estudià al conservatori de Lilla, on cursà harmonia amb un professor de cert renom anomenat Baumann, però després es dedicà al cant pla en el que fou molt competent. Nomenat mestre de capella de l'església de Sant Esteve de Lilla, càrrec que conservà fins a la seva mort. A més de diverses misses i salms en cant pla, que va compondre per ser executats en aquella església, i que es distingeixen pel sentiment religiós que els inspirà, se li deu: Recueil de plain-chant et de musique religieuse (París, 1845, i Psaumes en faux-bourdon (Lilla, 1855).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 1389, ISBN 84-239-4533-2
* François-Joseph Fétis, Biographie universelle des musiciens et bibliographie génèrale de la musique, volum 6. Firmin-Didot, 1864.
* Treballs per o sobre Jean-Baptiste Mazingue en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Jean-Baptiste Rongé

Jean-Baptiste Rongé (Lieja, Bèlgica, 1 d'abril de 1825 - 28 d'octubre de 1882) fou un musicòleg i compositor belga.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal i després a Brussel·les, aconseguint l'any 1851 el Prix de Rome. Dedicant-se especialment a l'estudi del ritme en les seves relacions amb la música i la poesia, i referent aquest afer publicà dos llibres interessants. En unió del poeta André Van Hasselt emprengué diverses traduccions rítmiques de les obres mestres de l'escena lírica alemanya i italiana, tals com Don Juan; la flúte enchantée; Oberon; Der Freischütz; Euryante; Le Barbier de Séville; Les noces de Figaro, etc., i de diverses de les millors melodies de Schubert.
Com a compositor a Rongé, se li deuen: l'òpera còmica entres actes La Comtesses d'Albany, estrenada en el Teatre Reial de Lieja el 1875; 24 Estudis rítmics per a cant; una col·lecció de 12 melodies, i una altra de 12 cors per a 4 veus d'home.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 608 (ISBN 84 239-4552-9)
# Jean-Benjamin de La Borde

Jean-Benjamin de La Borde (París, 5 de setembre de 1734- 22 de juliol de 1794) fou un musicògraf i compositor francès.
Pertanyia a una família ben acomodada i va rebre una brillant educació, entrant després al servei de Lluís XV, que el nomenà el seu primer ajudant de cambra i li atorgà la seva confiança. Més tard entrà en la companyia de recaptadors generals i realitzà combinacions més agosarades, restant a punt d'arruïnar-se moltes vegades. Després de la mort de Lluís XV abandonà la cort i es casà, i més tard tornà a prendre possessió del seu càrrec, però perseguit per la Revolució es retirà a Normandia i allà fou detingut i portat a París, morint al Cadafalch el 22 de juliol de 1794.

## Obres
### Òperes

* Gilles garçon peintre, (1758),
* Les Trois Déesses rivals, (1761),
* Les bons amis, (1761),
* Annette et Lubin, (1762),
* Le Revenant, (1766),
* Candide, (1768),
* La Meunière de Gentilly, (1768),
* Colette et Mathurin, (1769),
* Le billet de mariage, (1770),
* Ismène et Isménias, (1770),
* Jeannot et Colin, (1770),
* La cinquantaine, (1771),
* Amadis, La Chercheuse d'esperit, Le Rossignol, i Adèle de Ponthieu, en col·laboració amb Pierre-Montan Berton.
També va compondre algunes cançons, devent-se-li a més:
* Essai sur la Musique ancienne et modern, (París, 1780),
* Mémoire sur les proportions musicales, le genre enharmonique des Grecs et celui des moderns, (París, 1781),
* Mémoires historiques sur Raoul de Courcy, (París, 1781).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 94 (ISBN 84-239-4529-4)
# Jean-Joseph Sue

Jean-Joseph Sue (París, 13 de gener, 1760 - idem. 21 d'abril, 1830), fou un metge i cirurgià francès de l'època napoleònica. Era fill de Jean-Joseph Sue (1710-1792), pare del famós novel·lista Eugène Sue i germà de Pierre Sue.
Va ser deixeble del seu pare i va obtenir el títol el 1781. Cirurgià major de la guàrdia nacional el 1792, va ser després facultatiu de l'Hospital militar de Courbevoie i el 1809 metge en cap de la guàrdia imperial. En aquest concepte va prendre part en la campanya de Rússia de 1812, però va haver de tornar a França a conseqüència d'una greu malaltia, sent després metge-cap de la casa militar del rei; el 1819 professor d'anatomia; el 1821 individu de l'Acadèmia de Medicina, i el 1824, metge del rei.

## Publicà

* De oesophagotomia (1781);
* Recherchers physiologiques et expériences sur la vitalité (París, 1797);
* Essai sur la physiognomonie des corps vivants, depuis l'homme jusqu'à la plante (París, 1797);
* Opinion du citoyen Sue sur le suplice de la guillotine.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 363. (ISBN 84-239-4525-1)
# Jean-Louis Laruette

Jean-Louis Laruette (París, 7 de març de 1731 - 10 de gener de 1792) fou un compositor i cantant d'òpera francès. Casat amb la seva companya de cant Marie-Thérèse Laruette.
El 1752 debutà com a galant jove, rols que aviat abandonà, malgrat la seva joventut, pels de barba, en els que es distingí de manera extraordinària, que li donaren el seu nom, ja que encara ara es designen amb el nom de Laruettes en l'Òpera Còmica els rols de pares i de financers. Com a cantor tenia un extraordinari bon gust, encara que dotat d'una veu molt mitjana, destacava pel seu mèrit com a actor, encarnant els personatges que interpretava amb gran perfecció, gran naturalitat i veritat.
Durant els vint-i-set anys que durà la seva carrera, creà nombrosos personatges, destacant entre ells principalment, els de Le Diable à quatre; Blaise le savatier; Rose et Celins; L'Ecole de le jeunesse, Tom James; Toinon et Toinette i altres.
Músic notable no es conformava en cantar les partitures d'altres, sinó que les escrivia tant boniques com agradables, com:
* Le Docteur Sangredo (1756);
* Le médecin de l'amour (1758);
* Cendrillo, Le député généreux (1761);
* Le Gui de chéne i Les deux compères (1772).
El 1779 abandonà el teatre i es retirà a Tolosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 896-97 (ISBN 84-239-4529-4)