OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Declaració Welles

La Declaració Welles, emesa el 23 de juliol de 1940 pel subsecretari d'Estat dels Estats Units Summer Welles, actuant en nom del govern va condemnar el que els Estats Units consideraven com l'ocupació dels Estats Bàltics (Letònia, Estònia i Lituània) per part de la Unió Soviètica, declinant així reconèixer la legitimitat del domini soviètic sobre aquests tres estats. Es tracta d'una aplicació de la doctrina Stimson, referida al context Bàltic, que declinava reconèixer els canvis territorials aconseguits per la força. La declaració era consistent amb la política internacional del president Franklin Delano Roosevelt.
La declaració es produïa en plena Segona Guerra Mundial i, si bé no va comprometre el domini militar de la Unió Soviètica sobre la regió, els seus futurs aliats durant la guerra, si que va permetre establir-hi missions diplomàtiques independents i protegir els actius financers d'aquests països. El seu contingut va ser recolzat per altres declaracions posteriors del govern i del Congrés dels Estats Units i va establir que aquest país no reconegués l'annexió soviètica durant els 50 anys que aquesta va durar.

## Referències

* 1 2 Hiden, Vahur i Smith, 2008.

## Vegeu també

* Pacte Ribbentrop-Molotov

## Bibliografia

* Hiden, John; Vahur, Made; Smith, David J. The Baltic Question during the Cold War. Londres: Routledge, 2008. ISBN 0415371007.
# Columna de Júpiter

Una columna de Júpiter (en alemany Jupitergigantensäule o simplement Jupitersäule) és un monument arqueològic erigit en la Magna Germania en temps de l'Imperi romà. Tals pilars expressen les creences religioses del seu temps. S'erigiren entre els s. II i III, sobretot a la rodalia d'assentaments o viles romanes de les províncies germanes. També se'n donaren alguns exemples a la Gàl·lia i Britànnia. Aquests monuments no s'encerclaven amb murs ni tanques, anaven acompanyats d'un altar.
La base estava constituïda per una viergötterstein (literalment 'quatre pedres del déu'), com es feia normalment per a altres déus. Aquesta suportava un wochengötterstein, és a dir, una personificació dels set dies de la setmana. La columna es coronava amb una estàtua de Júpiter, normalment a cavall i lluitant contra gegants o serps. En alguns casos, com a Walheim, el capitell era decorat amb quatre caps que interpretaven les fases del dia (matí, migdia, vesprada i nit). En total, tota la columna solia fer 4 m, i n'hi havia excepcions com la de Magúncia, de 9 m d'alçada.
Les columnes de la Germania Superior normalment representaven Júpiter amb un gegant; a aquest tipus des li coneix com Jupitergigantensäulen, literalment 'columnes de Júpiter gegant'. Al seu torn, a la Germania Inferior hi sol aparèixer Júpiter només, en aquest cas se li denomina Jupitersäulen: 'columnes de Júpiter'.
Molt pocs exemples se n'han conservat intactes; són coneguts per les troballes arqueològiques o per usos posteriors com espolis en esglésies cristianes. Recentment algunes de les antigues columnes de Júpiter s'han reconstruït i col·locat als llocs que antigament ocuparen o a prop. Alguns exemples en són els de Landenburg, Orbernburg, Benningen, Sinsheim, Stuttgart, Magúncia o Saalburg.
Segons l'historiador Greg Woolf, aquests monuments recordaven la victòria de Júpiter sobre les forces del Caos, quan el déu s'erigí sobre les altres divinitats i la humanitat, encara que unit a tots elles.

## Referències

Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.

## Bibliografia

* Die Iupitersäulen in donin germanischen Provinzen. Rheinland-Verlag, Köln 1981. (Bonner Jahrbücher, Beihefte 41) Includes: Gerhard Bauchhenß: Die Jupitergigantensäulen in der römischen Provinz Germania superior; Peter Noelke: Die Jupitersäulen und -pfeiler in der römischen Provinz Germania inferior. ISBN 3-7927-0502-8
* Gerhard Bauchhenß: Jupitergigantensäulen. Stuttgart 1976. (Kleine Schriften zur Kenntnis der römischen Besetzungsgeschichte Südwestdeutschlands, 14)
* Greg Woolf: Representation as Cult: the case of the Jupiter columns. In: Wolfgang Spickermann et al. (eds.): Religion in donin germanischen Provinzen Roms. Mohr Siebeck, Tübingen 2001, S.117ff., ISBN 3-16-147613-1

## Enllaços externs

* Article about Jupitersäulen (en alemany).
* Landeskunde online: Jupitergigantensäulen (en alemany).
* Jupitergigantensäule in Obernburg on the Main (en alemany).
# Erebia hispania

Erebia hispania és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) endèmica de Sierra Nevada.

## Distribució

Erebia hispania és endèmica de Sierra Nevada. El tàxon rondoui, abans considerat com a subespècie de Erebia hispania, és ara considerat com una espècie diferent (com a resultat d'estudis moleculars): Erebia rondoui, endèmic dels Pirineus (Estats d'Espanya, França). Als Pirineus, Erebia rondoui es troba entre els 1.650 i 2.300 metres d'altitud mentre que a Serra Nevada es localitza entre els 2.000 i 2.900.

## Hàbitat

Pendents obertes, rocoses i herboses; sobre terreny calcari o no. L'eruga s'alimenta de Festuca ovina, Festuca rubra, Poa annua, Poa pratensis i Poa alpina.

## Període de vol i hibernació

Una generació a l'any. Als Pirineus entre començaments de juliol i mitjans d'agost i a Serra Nevada entre mitjans de juny i finals d'agost, segons l'altitud i localitat. Hiberna com a eruga.

## Altres dades

Les diferències de coloració entre mascles i femelles fan que es pugui identificar el sexe en l'estat larvari i pupal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.
* 1 2 «Erebia hispania» (en castellà). Asturnatura. González Fernández, J.. [Consulta: 25 juliol 2012].

## Bibliografia

* Tom Tolman & Richard Lewington. Mariposas de España y Europa. Lynx Edicions, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2. (castellà)
* Gil-T, F. (2018): About the distribution -updated and corrected- of Erebia hispania Butler, 1868, endemic in the Sierra Nevada (South Spain) (Lepidoptera: Nymphalidae, Satyrinae). ISSN 0171-0079|Atalanta 49 (1/4): 111-114. «PDF».

## Enllaços externs

* Waste Magazine (castellà)
* Biodiversidad Virtual (castellà)
* Asturnatura (castellà)
# Muntanyesa grisa

La muntanyesa grisa o erèbia grisa (Erebia cassioides) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present a les principals serralades europees, incloent-hi els Països Catalans.

## Distribució

Es troba a la Serralada Cantàbrica, Pirineus, Massís Central, Alps, Apenins, Balcans i als Monts Retezat, entre els 1600 i 2600 metres.
L'imago presenta una envergadura alar d'entre 32 i 38 mm. Habita en pendents herboses on neixen les nutrícies de les larves. Vola en una generació de finals de juny a començaments de setembre segons la localitat. L'eruga s'alimenta de Festuca (com Festuca ovina), Poa o Nardus stricta, entre d'altres.

## Subespècies

* Erebia cassioides cassioides
* Erebia cassioides arvernensis (Oberthür 1908)
* Erebia cassioides carmenta (Fruhstorfer, 1907)
* Erebia cassioides macedonica (Buresch, 1918)

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Museu de Ciències Naturals de Granollers». [Consulta: 4 març 2025].
* 1 2 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.
* ↑ «Erebia cassioides» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2014].

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* European Butterflies (anglès)
# Oltenița

Oltenița(pronunciació en romanès: [olˈtenitsa]) és una ciutat de Muntènia, Romania, al comtat de Călărași, a la riba esquerra del riu Argeș, on les seves aigües desemboquen al Danubi.
Oltenița es troba a l'altre costat del Danubi des de la ciutat búlgara de Tutrakan.

## Història

Les excavacions al turó de Gumelnița, prop de la ciutat, van revelar un assentament neolític que data del IV mil·lenni aC.
El primer esment d'una ciutat que porta el nom d'Oltenița apareix el 1515 durant el regnat de Neagoe Basarab.
El novembre de 1853, a l'inici de la guerra de Crimea, les forces otomanes van intentar travessar el riu en aquest punt i van causar greus pèrdues a les forces russes a la batalla d'Oltenița.
Durant la guerra rus-turca, 1877–1878, Oltenița va ser un important punt de pas cap a Bulgària per a les tropes romaneses cridades per ajudar a l'exèrcit rus durant el setge de la fortalesa de Pleven (Plevna).
Durant la Primera Guerra Mundial a Turtucaia, a través del Danubi d'Oltenița, la batalla de Turtucaia va acabar amb una derrota significativa per a l'exèrcit romanès i, posteriorment, les guarnicions d'Oltenița i Turtucaia van participar en nombroses escaramusses d'artilleria.

## Galeria

* El Museu d'Arqueologia
* Instal·lació sanitària
* Església de Sant Nicolau
* El riu Danubi a prop d'Oltenița

## Residents notables

* Ion Iliescu, 2n president de Romania (1989-1996 i 2000-04)
* Alice Săvulescu, científica, membre titular de l'Acadèmia Romanesa
* Ion Petre Stoican, violinista, un lăutar

## Referències

* ↑ «Întărirea lui Neagoe Basarab, voievodul Ţării Româneşti, pentru Tatu ş.a.». The Medieval Archive of Romania. [Consulta: 30 juny 2020].
# Psilotòpsides

Las psilotòpsides (Psilotopsida) són una antiga classe de plantes vasculars sense llavors que se situava dins la divisió Pteridophyta, segons la classificació de Smith et al. (2006)1. Es pot considerar un sinònim de la subclasse Ofioglòssides que va proposar el "Pteridophyte Phylogeny Group" el 2016 quan es va reestructurar la divisió dels pteridòfits amb criteris filogenètics.
Conté dues famílies, Psilotaceae i Ophioglossaceae, ubicades en els ordres Psilotales i Ophioglossales, respectivament. Les afinitats d'aquests dos grups no estaven clares i alguns estudis moleculars van proposar a Psilotopsida com el grup germà de tots els altres pteridòfits (incloent Marattiaceae i Equisetaceae).

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Psilotòpsides
* ↑ Smith, Alan R.; Kathleen M. Pryer, Eric Schuettpelz, Petra Korall, Harald Schneider, & Paul G. Wolf «A classification for extant ferns» (PDF). Taxon, 55, 3, 2006, pàg. 705–731. DOI: 10.2307/25065646. JSTOR: 25065646.
* ↑ «Psilotòpsides». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ PPG I «A community-derived classification for extant lycophytes and ferns». Journal of Systematics and Evolution, 54, 6, 2016, p. 563–603. DOI: 10.1111/jse.12229.
* ↑ Pryer, Kathleen M.; et al. «Phylogeny and evolution of ferns (monilophytes) with a focus on the early leptosporangiate divergences (resum)» (en anglès). American Journal of Botany, vol. 91, 2004, pàg. 1582-1598. Arxivat de l'original el 2010-08-26 [Consulta: 6 agost 2010]. Arxivat 2010-08-26 a Wayback Machine.
# Badia de Blanes

La Badia de Blanes és una badia de la mar Mediterrània situada a la costa del municipi de Blanes (la Selva), limitada per l'illot sa Palomera i la punta de Santa Anna. És l'extrem meridional de la Costa Brava. La costa està ocupada per la platja de la Badia de Blanes, de 658 m de longitud, que és la platja urbana principal, i el port de Blanes.
La badia ha estat utilitzada des dels romans com a port natural. Les barques dels pescadors descansaven a la sorra de la platja, mentre que els vaixells més grans quedaven varats a uns metres de la costa, fins que es construí el port a mitjans del segle xx.
L'Observatori Microbià de la Badia de Blanes (BBMO) es va crear el 2001 a iniciativa d’un grup de científics de l’Institut de Ciències del Mar (ICM-CSIC) per a recollir mostres de microorganismes marins dins de la badia. La seva col·lecció de mostres i dades és una de les més importants del món.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Història del port de Blanes». Confraria de pescadors de Blanes.
* ↑ «Col·leccionant microorganismes». E Punt Avui, 19-04-2021.
# Francesco Florimo

Francesco Florimo (San Giorgio Morgeto, prop de Reggio de Calàbria, 12 d'octubre de 1800 – Nàpols, 18 de desembre de 1888) fou un bibliotecari, musicòleg, historiador i compositor italià.
El 1817 fou alumne de l'Escola Reial de Música de Nàpols i durant seixanta anys bibliotecari de l'Institut, la qual biblioteca, pels seus esforços, vingué a ser una de les més famoses d'Itàlia.
L'obra capital de Florimo és: La scuola musicale di Napoli ed i suoi conservatori (1880-84); Cenno storicosulla Scuola, musicale di Napoli, etc. (1869-71).
A més, va escriure, Riccardo Wagner ed i Wagnerianisti (1876); Trasporto delle ceneri di Bellini a Catania (1876); Bellini, memorie e lettere (Florència, 1882).
Com a compositor, es donà conèixer per obres religioses i d'orquestra, cantates i alguns quaderns de cançons en dialecte napolità. La seva escola de cant (Metodo di canto) fou adoptada pel Conservatori de Nàpols.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 164 (ISBN 84-239-4524-3)
# Arauca

«Arauca» té aquests significats:
* Arauca (municipi), municipi al Departament d'Arauca, a Colòmbia
* Departament d'Arauca, departament de Colòmbia, a la zona de l'Orinoco, fronterer amb Veneçuela
* Riu Arauca, curs d'aigua que neix a la serralada Oriental a Colòmbia i desemboca al riu Orinoco a Veneçuela
# Francesco Gnecco

Francesco Gnecco (Gènova, 1769 - Milà, 1810) fou un compositor italià.
Els seus pares el volien dedicar al comerç però sentint una irresistible vocació per la música, després d'estudiar algun temps amb G. L. Mariani, es dedicà a la composició, i produí cert nombre d'òperes d'estil vulgar i de poc interès tècnic, però molt hàbils des del punt de vista escènic i que assoliren força èxit a Nàpols, Venècia, Milà, Roma, Gènova, Pàdua i Liorna. Es va fer especialment famós amb La prova d'un'opera seria (1803), basada, com tantes altres òperes bufes, en els problemes d'empresaris, cantants i teatres d'òperes sense recursos.

## Òperes principals

* La prova d'un'opera seria
* Carolina e Filandro
* Arsace e Semiramide
* Gli amanti filarmonici
* I falsi ganatuomini

## Referències

* ↑ Alier, Roger. Història de l'òpera italiana. Empúries, 1992, p. 94. ISBN 9788475963570.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 381 (ISBN 84-239-4526-X)
# Francesco Malipiero

Francesco Malipiero (Rovigo, Vèneto, 9 de gener de 1824 - 12 de maig de 1887) fou un compositor italià del Romanticisme.
Va escriure les òperes:
* Giovanna Iª di Napoli (1842);
* Attila (1846);
* Alberigo da Romano (1846);
* Linda d'Ispahan (1851);
* Fernando Cortez (1851).
Deixà nombroses melodies vocals.
El seu fill va ser Gian Francesco Malipiero

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 531, pàg. 93. (ISBN 84-239-4532-4)
# Francesco Pasquale Ricci

Francesco Pasquale Ricci (Como, Itàlia, 17 de maig de 1733 - 7 de novembre de 1817) fou un religiós i compositor italià.
Estudià música a Milà, viatjà per Alemanya, Comtat d'Holanda, Anglaterra i França i, finalment, fou mestre de capella de la catedral de Como.

## Obres

* 11 Simfonies; 6 quartets, per a instruments d'arc; 6 trios; Sonates per a violí i piano; 1 Dies irae a 4 veus; un Mètode per a piano (París, 1778)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg.390 (ISBN 84-239-4551-0)
# Tunes of Glory

Tunes of Glory és una pel·lícula britànica dirigida per Ronald Neame, estrenada l'any 1960.

## Argument

Tunes of Glory narra la vida d'un regiment escocès en una guarnició imaginària, copiada del Castell de Stirling, i més exactament un drama psicològic entre dos oficials en les antípodes de l'escala social.
La pel·lícula s'obre una tarda ordinària a la cantina dels oficials, whisky, sopar, danses escoceses sota els sons de les cornamuses. El Major Jock Sinclair, comandant interí de la guarnició, passa de fet la seva última tarda de comandament, a la vetlla de l'arribada del nou cap de la plaça, el Tinent-Coronel Barrow. Ara bé, aquest arriba de cop i volta el mateix vespre, i trenca la tarda de Sinclair.
En una vana resistència, Sinclair perd inexorablement l'amistat o el respecte de tota la guarnició, fins i tot l'afecte de la seva filla, enamorada d'un simple cornamusaire.
Sinclair percep llavors, que en el seu oposició amb Barrow, aquest estan en fa dos tipus d'oficials que es calibren: ell l'home de tropa, jove cornamusaire que va guanyar els seus galons a tots els combats fins al recent El-Alamein, davant del tinent-coronel Barrow, que succeeix així al seu pare, l'antic coronel Barrow, al cap del mateix regiment. Soldat model, puntillós en matèria de disciplina i d'autoritat, Sinclair observa amb dolor la ineptitud del patrici altiu al qual ha de sotmetre's.
Quan el coronel Barrows, comprovant la seva incapacitat com oficial, posa fi als seus dies, Sinclair retroba el comandament.

## Repartiment

* Alec Guinness: Major Jock Sinclair
* John Mills: Tinent-Coronel Basil Barrow
* Dennis Price: Major Charles "Charlie" Scott
* Kay Walsh: Mary Titterington
* John Fraser: Caporal Ian Fraser, jugador de cornamusa
* Susannah York: Morag Sinclair
* Gordon Jackson: Capità Jimmy Cairns
* Duncan Macrae: Major Duncan MacLean
* Percy Herbert: Sergent Major Riddick
* Allan Cuthbertson: Capità Eric Simpson
* Paul Whitsun-Jones: Major "Dusty" Miller
* Gerald Harper: Major Hugo MacMillan
* John Harvey: Sergent Finney
* Andrew Keir: Caporal Campbell

## Premis i nominacions
### Premis

* Mostra de Venècia 1960: John Mills per la Copa Volpi per la millor interpretació masculina

### Nominacions

* Oscars 1961: James Kennaway per l'Oscar al millor guió adaptat
* BAFTA 1961:
** Alec Guinness i John Mills pel BAFTA al millor actor
** BAFTA a la millor pel·lícula
** BAFTA de la millor pel·lícula britànica
** James Kennaway pel BAFTA al millor guió
* Mostra de Venècia 1960: Lleó d'Or

## Bibliografia

* Monthly Film Bulletin, no 323
* Sight and Sound, hivern 1960-1961, pàg. 37
* Cahiers du cinéma, no 117, març 1961

## Referències

* ↑ «Tunes of Glory». ‘‘The New York Times'’.

## Enllaços externs

* Els Fanfares de la glòria Arxivat 2015-09-07 a Wayback Machine. a British Film Institute
# Francesco Portinaro

Francesco Portinaro (Pàdua, 1520 $^{(Gregorià)}$ - Pàdua, 1578),fou un compositor italià.
Va ser cantor de la capella de l'emperador Maximilià II, i deixà les obres següents: Il primo libro de Madrigali a cinquè voci (Venècia, 1550); Madrigali a cinquè voci, libro secondo (Venècia, 1554); idem a 5 i 6 veus (Venècia, 1558), i La Vergine, a 6 veus (Venècia, 1568).

## Referències

* ↑ També pot aparèixer com a Portenari i Portenarius

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1209. (ISBN 84-239-4543-X)
# Cantons del Sena Marítim

Els Cantons del Sena Marítim (Normandia) són 69 i s'agrupen en 3 districtes:
# Francesco Schira

Francesco Schira (Illa de Malta, 16 d'octubre de 1809 - Londres, 15 d'octubre de 1883) fou un compositor i director d'orquestra italià.
Estudià al Conservatori de Milà, i en aquesta ciutat estrenà la seva primera òpera, Elena e Malvina. Poc temps després fou contractat com a director d'orquestra de l'Òpera de Lisboa, on només hi va romandre un any en aquesta feina, passant amb les mateixes funcions a l'Òpera de Londres el 1842, i el 1847 al Drurylane de la mateixa capital. Vers l'any 1850 abandonà el teatre per a dedicar-se exclusivament a l'ensenyança del cant. Va compondre les òperes: Il fanatico per la musica, I cavalieri di Valenza, Theresa, Mina, Kenilworth, Niccolò de' Lapi, Selvaggia i Lia. Totes aquestes obres foren representades a Lisboa i Londres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1013 ISBN 84-239-4554-5
# Senyories de França

D'entre les moltes senyories de França les principals foren:
* Albret
* Amboise
* Andusa
* Arberoa
* Aulnay
* Avesnes
* Baugé
* Beaugency
* Baus (Baux)
* Beajeu
* Beaumont
* Belleme
* Béthune
* Bidaxa, després principat
* Borbó després ducat
* Brassac
* Bresse
* Broyes
* Buch, vegeu Captalat del Buch
* Captalat de Buch
* Castelnau
* Cazaubon o Casaubon
* Chalossa
* Chantilly
* Chaslus
* Senyoria de Coligny o de Châtillon
* Coligny
* Condé, després principat
* Conflans
* Conti, després principat
* Coucy
* Courtenay
* Craon
* Dammartin, després comtat
* Dampierre
* Senyoria de Déols
* Dol
* Dombes, després principat
* Donasà
* Donzy
* Fumel
* Galard
* Gex
* Grailly
* Grignols, després comtes
* Guisa, després comtes i ducs
* Hartcourt
* Illa Jordà
* Joinville
* Senyoria de Lambesc, després principat
* Landirans
* Lavardin
* Levis
* casa de Lusignan
* Mailly
* Mauléon
* Mayenne, després comtat
* Mello
* Mercoeur, després ducat
* Mezières
* Millars
* Mirepoix
* Miribel, després marquesat
* Mondoubleau
* Montfaucon
* Montfort de Bretanya (diferent del comtat de Montfort-L'Amaury a Ile-de France)
* Montlhéry
* Montmirail (Marne)
* Montmirail (Sarthe)
* Montmorency
* Montpeller
* Monpensier, després comtat i ducat
* Montbram
* Montribloud
* Nanteuil
* Nebosan, senyoria esmentada com a vescomtat al Bearn
* Nemours, després ducat
* Oisy, comtat al segle XVII
* Omeladès
* Parthenay
* Puy-Paulin
* Quatre Valls
* Senyoria de Ramerupt
* Rion
* Rochefoucauld, després comtat i ducat
* Salins
* Sonnois
* Terrides
* Thoire
* Trayne
* Villars
* Villehardouin
* Vitry

## Enllaços externs

* Seigneuries de France et du territoire de France
* Dictionnaire des Fiefs Seigneuries, Châtellenies, etc. de l'ancienne France, H. GOURON de GENOUILLAC,
* Seigneuries - France a la BNF
# Francis Korbay

Francis Korbay (Budapest, Hongria, 8 de maig de 1846 - Londres, Anglaterra, 13 de març de 1913) fou un cantant, pianista i compositor hongarès.
De nom sencer, Francis Alexander Korbay era fill de músics molt coneguts. Estudià piano amb Moronyi i composició amb Robert Volkmann, portat per la seva afició al teatre líric i posseïdor d'una bella veu de tenor, estudià cant amb Gustave Roger. Va debutar amb gran èxit al Teatre Nacional de Budapest el 1868. Hi va actuar tres temporades seguides. Però degut a l'esforç que li produïa el cant va contraure una malaltia a la laringe que li feu abandonar per algun temps l'escena.
Llavors es dedicà al piano per consell del seu padrí Franz Liszt. Com a virtuós d'aquest instrument recorregué Europa sencera. El 1871 es va traslladar als Estats Units, on actuà durant dos anys com a pianista i professor de piano.
Quan va recuperar prou les seves facultats vocals per cultivar el gènere de concert, va continuar l'activitat artística fins al 1894 quan va retornar a Anglaterra per fer-se càrrec d'una classe de cant al Royal College of Music càrrec que seguia ocupant al morir.
Entre altres obres més importants, va compondre el caprici orquestral Nuptiale; una Obertura hongaresa de concert, i un cicle de lieder sobre poesies de Lenau. Llurs arranjaments de melodies populars hongareses i conquistaren gran popularitat en els públics de concert.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana: etimologías sánscrito, hebreo, griego, latín, árabe, lenguas indígenas americanas, etc. versiones de la mayoría de las voces en francés, italiano, inglés, alemán, portugués, catalán, esperanto (en castellà). Apèndix núm. 6. Madrid: Espasa-Calpe, 1932, p. 848-849. ISBN 978-84-239-4576-4.
* ↑ «Korbay, Francis». Encyclopædia Britannica, 1922.
# Francisca Moreno

Francisca Moreno (Madrid, 1790 - [...?]) fou una soprano madrilenya, filla del violinista i compositor Francisco José i, germana de la també cantant Benita.
Estudià l'art musical a Itàlia, on passà amb els seus pares i la seva germana quan ella només contava onze anys. la seva veu tenia una extensió de tres octaves, que unit a l'agradable d'aquesta i a la bellesa i elegància de Francisca, no és d'estranyar que fossin molt grans els triomfs que aconseguí en els principals teatres d'Espanya i de l'estranger. Primer a Barcelona, i després a Madrid, donà a conèixer junt amb la seva germana, les òperes de Gioachino Rossini.
A Madrid ambdues germanes donaren dos concerts, en els que aconseguiren molt èxit, i quan el 1816, Ferran VII va contraure matrimoni amb Isabel de Bragança, antaen les dues germanes l'òpera de Rossini L'italiana in Algeri, traduïda al castellà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1004 (ISBN 84 239-4536-7)