OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johann Georg Lickl

Johann Georg Lickl (Korneuburg, 11 d'abril de 1769 - Pécs, 12 de maig de 1843) fou un organista i compositor austríac.
Es donà conèixer a Viena com a notable organista, compositor i professor de piano, i el 1806 fou nomenat mestre de capella de la principal església de Füntkirchen.
Va escriure un gran nombre de composicions religioses, com misses, vespres, lletanies, salms, etc.; sonates, quintets, quartets, dues sèries d'harmonies, valsos, etc., i les òperes Der Zauberpfeil, Der Bruder von Kakrau, Astaroth der Verführer, Faust Leben, Thateh und Hoelleenfahrt, Der vermeinte Hexenmeister, Der Orgelsfrieler, Der Durchmarsch i Der Brigitta-Kirchtag.
Els seus fills, Carl Georg Lickl (1801, Viena-1877, Viena) i Ägidius Karl Lickl (1803, Viena-1864, Trieste), també van ser compositors, la producció dels quals inclou obres per a piano i per a la fisarmònica, incloent una transcripció de la missa de Beethoven en C major per a la fisarmònica i el piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 592. (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Peter Branscombe, "Johann Georg Lickl". El New Grove Dictionary of Music and Music. Londres: Macmillan, 2001.
* ↑ Ägidius Ferdinand Karl Lickl". www.operone.de. Recuperat el 6 d'octubre de 2017
* ↑ Còpia de la transcripció de Beethoven de Karl Lickl a la col·lecció Henselt". Arxivat des de l'original el 3 de maig de 2008. Recuperat el 26 d'agost de 2008.
# Miquel Rovira i Serrabassa

Miquel Rovira i Serrabassa (Vic, Osona, 28 de març de 1882 – Vic, Osona, 24 de juny de 1957) fou un eclesiàstic i músic, deixeble de Lluís Romeu i Corominas.
Fou prelat domèstic de Sa Santedat (1953), membre d'honor de l'Institut de Musicologia del CSIC, beneficiat-mestre de capella de la catedral de Vic (1929) i fundador de l'Orfeó Vigatà (1902). Després d'estudiar tota la carrera eclesiàstica al Seminari de la seva ciutat s'ordenà sacerdot (1907). Tres mesos abans havia guanyat les oposicions a un benefici amb el càrrec de sots-xantre a la catedral vigatana. Aquesta prebenda s'amplià en 1920 quan va ser nomenat mestre de capella de la catedral. En paral·lel, havia fundat l'Orfeó de Sant Lluís Gonzaga – que a partir de 1915 s'anomenaria Orfeó Vigatà-, l'Escola Popular de Cant i Gimnàstica Rítmica (1910) i ensenyava cant al Seminari. Impartí aquesta disciplina durant trenta-vuit anys continuats, ja sigui sota la forma de cant figurat o de cant gregorià (1917-1955). Dirigí l'Orfeó Vigatà durant cinquanta anys, amb batuta ferma per a superar l'important daltabaix que suposà per a aquesta entitat la guerra de 1936 i, a través de diverses seccions, fer-ne un grup de referència ciutadana. En reconeixement de tots els seus mèrits, en 1948 l'ajuntament de Vic li concedí la Medalla de la Ciutat i, trenta anys més tard, el declarà Vigatà Il·lustre (1978).

## Referències

* 1 2 Salarich i Torrents, Miquel S.; Ylla-Català i Genís, Miquel S. «Miquel Rovira i Serrabassa». A: Vigatans il·lustres. Vic: Publicacions del Patronat d'Estudis Ausonencs, 1983, p. 207-213. ISBN 84-398-0654-X.
* 1 2 «Miquel Rovira i Serrabassa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Roviró Alemany, Ignasi. Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del Seminari de Vic (1749-1968). Vic: Patronat d'Estudis Osonencs, 2000. ISBN 9788492141371.
* Conill i Costa, Antoni. Obituari dels bisbes i canonges de la catedral de Vic, segles XVII, XVIII, XIX i XX. Vic: l'autor, 1992.
* Alemany, Lluís «Monsenyor Miquel Rovira y Serrabassa (1882-1957)». Ausa, vol. 2, núm. 21, 1957, pàg. 514-519.
* HOMS, Ramon, Perfil biogràfic de Monsenyor Miquel Rovira “Ausona”, 808, 6/7/1957. Periòdic “Ausetania” 22/10/1932, El “Orfeó Vigatá” y las bodes de plata de su Director
# Viver de plantes

Un viver (en anglès: nursery) és un lloc on es propaguen i cultiven les plantes fins que arriben a una mida útil. Això inclou els vivers per a la venda al detall i els vivers per a la venda a l'engròs. Alguns vivers també venen per correu o internet.
Entre els vivers n'hi ha de dedicats a les plantes forestals i a la conservació de plantes amenaçades d'extinció. Alguns vivers estan especialitzats en una fase del procés, per exemple la propagació o a un tipus de plantes, per exemple les plantes d'ombra o les plantes de rocalla.

## Mètodes

Els vivers poden cultivar plantes a ple camp, sobre contenidors i en túnels o hivernacles. A ple camp els vivers cultiven arbres ornamentals,arbusts i herbàcies perennes, especialment les plantes pensades per a la venda a l'engròso per grans plantacions.
La majoria de vivers requereixen un treball intensiu, malgrat que alguns procediments es poden automatitzar. Al Regne Unit s'ha estimat que la mà d'obra representa el 70% del cost de producció d'un viver. Aquest negoci és molt estacional i es concentra a la primavera i la tardor.
Les plantes anuals es venen en safates (contenidors sense dividir amb moltes plantes), alvèola (safates dividides en cel·les), petits contenidors de torba (peat pots), o de plàstic. les plantes perennes i llenyoses es venen ja sia en petits contenidors (testos), a rel nua o embalats en una gran varietat de mides. Les plantes es poden propagar per les llavors, però sovint les cultivars desitjats són propagats asexualment. El mètode més comú és l'esqueix.
# Platja de Bellamar

La platja de Bellamar és una platja urbana de la costa del Maresme, situada davant del nucli antic de la població de Premià de Mar (Maresme). Limita a llevant amb el port de Premià i a ponent amb l'espigó de Bellamar, que la separa de la platja del Pla de l'Os. Té una longitud de 280 metres i una amplada mitjana de 70 metres, formada per sorra mitjana i gruixuda. És més ampla al costat més proper al port, l'espigó del qual la protegeix dels temporals de llevant.
Disposa de quioscos, dutxes, font d'aigua potable, servei de vigilància, instal·lacions infantils i passeres de fusta. S'hi accedeix a peu pel pas subterrani que hi ha prop de l'estació de tren, a la platja del Pla de l'Os, o des de l'extrem de llevant, on es troba el port de Premià.
En aquesta platja hi ha colgat un búnquer, identificat com a B-3, del que només n'és visible la coberta, al pas de vianants que hi ha entre les vies del tren i la platja.

## Referències

* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* 1 2 «Bellamar». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ Alay, Joan; Montlló, Jordi «Les fortificacions de la Guerra Civil espanyola a Premià de Mar». Sessió d'Estudis Mataronins. Museu Arxiu de Santa Maria de Mataró, núm. 29, 2013, pàg. 13-25. ISSN: 2385-4774.
# Paratriacanthodes herrei

Paratriacanthodes herrei és una espècie de peix de la família dels triacantòdids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 183-194 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic i el Pacífic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Fowler H. W., 1934. Descriptions of new fishes obtained 1907 to 1910, chiefly in the Philippine Islands and adjacent seas. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 85 (for 1933). 233-367.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S., 1934. Three new deep-water fishes from the West Indies. Smithsonian Miscellaneous Collections v. 91 (núm. 9): 1-12, Pl. 1.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Weitkamp, D.E. i R.D. Sullivan, 1939. Fishes. The John Murray Expedition 1933-1934. Sci. Reports, John Murray Exped., 25 Nov., v. 7 (núm. 1): 1-116.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20): 977 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tyler, J. C., 1983: Records of fishes of the family Triacanthodidae (Tetraodontiformes) from the western Indian Ocean off East Africa. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology Special Publication Núm. 31: 1-13.
* Tyler, J. C., 1997: New species of Paratriacanthodes spikefish (Triacanthodidae: Tetraodontiformes) from the South China Sea. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 110 (núm. 2): 310-313.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Sargochromis thysi

Sargochromis thysi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Angola.

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1920. The classification of the fishes of the family Cichlidae.--I. The Tanganyika genera. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 5 (núm. 25): 33-53.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. & J.P. Gosse 1995: Genera des poissons d'eau douce de l'Afrique. Mémoire de la Classe des Sciences. Académie royale de Belgique. 9: 1-324.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Skelton, P.H. i G.G. Teugels 1991. Serranochromis. p. 442-453. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Johann Gottfried Adolf Stierlin

Johann Gottfried Adolf Stierlin (Adenau, 14 d'octubre de 1859 - Münster, 26 d'abril de 1930) fou un compositor i cantant alemany.
Estudià en la Reial Acadèmia de Música de Berlín i per espai d'alguns anys es dedicà a l'escena lírica, fins que el 1897 fundà un Conservatori a Münster.
Va compondre les òperes Scapina (Münster, 1887) i Zamora (Halle, 1893); el ballet Die sieben Todsünden; l'oratori Noêl, i la llegenda Loreley.
El seu fill, Kuno Stierlin, també fou un reconegut compositor.

## Referències

* ↑ Imatge del llibre

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1109 (ISBN 84 239-4557-X)
* Margaret Ross Griffel. Operas in German: A Dictionary (en anglès). Vol. 1. Rowman & Littlefield, 2018. ISBN 9781442247970.
# Miquel Saperas i Auví

Miquel Saperas i Auví (Barcelona, 4 de maig de 1898 — Barcelona, 21 de juny de 1978) fou escriptor.
Fou secretari de l'Orfeó Català i començà escrivint en revistes de barriada. Fou un poeta sentimental i molt prolífic. Publicà, a més, nombrosos llibres en prosa, lírics, d'assaigs i d'història.
Molt vinculat al Barri de Gràcia, fou membre molt actiu dels Lluïsos de Gràcia. Entre 1921 i 1923 va dirigir una de les publicacions més emblemàtiques de la vila, La Veu Gracienca, en la qual escrivia habitualment amb el pseudònim de maiquel.
També és conegut com a impulsor de la Fundació Jacint Verdaguer i la posterior associació Amics de Verdaguer. Va gestionar la legalització dels estatuts i oferí la seva casa del carrer Nou núm. 40 com a seu de les primeres reunions.

## Obra
### Poesia

* Poesies (1920)
* L'espiga (1921)
* Pietat (1933)
* Paisatges (1937)
* Cançons (1939)
* Poemes d'Itàlia (1939)
* Llantió d'argent (1947)
Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* El cech (1916)
* Deliqui (1917)
* Cançó de Nadal (1920)
* La mort (1927)
* Tres sonets (1927 i 1933)
* Poema de la Mort (1929), premi extraordinari dels Mantenidors
* Poema de la perfecte alegria (1930)
* Poema del meu llibre "Sant Francesch" (1931), 3r accèssit a la Viola d'or i d'argent
* Aquell home que he vist, maniatat... (1932)
* Poema de l'hospital (1932)
* Sant Josep Oriol (1934), premi Dolors Monserdà

### Prosa

* Breviari d'amor (1937)
* Breviari de dolor (1946)
* La petita història de la meva biblioteca (1961)
* El meu llibre de l'Orfeó Català (1962)
* El mestre Enric Morera (1969)
* Encara assaig (1971)

### Teatre

* Les ànimes romàntiques (1919)
* Carles de Viana (1938)

## Referències

* ↑ http://www.verdaguer.cat/home.php?op=25&module=editor
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques

## Enllaços externs

* «Miquel Saperas i Auví». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Poema "Balada de la noia qui cull molça" a la Revista "Niu Artístic" ANY 11. —Núm. 9 15 de gener de 1919 PDF
* Necrològica a "La Vanguardia" 21 de juny de 1980 PDF
* Catàleg Bibliogràfic de Navarra on apareix l'autor PDF
# Platon Gregoriewitch Brounoff

Plàton Grigórievitx Brunov, rus: Платон Григорьевич Брунов, habitualment transcrit Platon Gregoriewitch Brounoff (Kropívnitski, Ucraïna, 10 de maig de 1863 - Nova York, Estats Units, 11 de juliol de 1924) fou un compositor rus del Romanticisme.
Ingressà al Conservatori de Varsòvia el 1875 i es perfeccionà al conservatori imperial de Sant Petersburg, sota la direcció d'Anton Rubinstein i de Rimski-Kórsakov. El juliol de 1891, es traslladà als Estats Units, on donà un concert a New Haven i després molts d'altres en les sales Chickering i Carnegie, de Nova York.
Va publicar diverses cantates i obres simfòniques (Angel, The russian Village) i Rússia, la seva millor composició, executada davant el tsar el 1890 i dirigida per Rubinstein. També va compondre una col·lecció de 21 cançons revolucionaries (Sons de Llibertat) i una cançó qualificada de Marsellesa russa.

## Referències

* ↑ Platon Brunoff (1859-1924)
* ↑ Category:Brounoff, Platon

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1002 (ISBN 84-239-4509-X)

## Enllaços externs

* 50 Jewish Folk Songs For Middle Voice And Piano Accompaniment Collected, Harmonized And Arranged By Platon Brounoff a la Biblioteca Nacional d'Alemanya. Descàrrega gratuïta.
# Sastreria Colilles

La Sastreria Colilles va ser un antiga sastreria a la ciutat de Solsona.
La sastreria va començar ubicada al carrer de Sant Llorenç número 4 de Solsona (on actualment hi trobem la pastisseria de Cal Sant Antoni), i estava regentada per X Colilles, també conegut com a el Norri. Era dels sastres més coneguts de la ciutat, i feia pantalons i venia gorres. Tenia unes quantes cosidores que treballaven per ell. El seu fill anà a aprendre l'ofici a Barcelona.
La sastreria tingués diverses ubicacions:
* al mateix carrer Sant Llorenç, però al número 18 (on actualment hi ha la Barberia Roig).
* al carrer Sant Miquel núm. 4 (on actualment hi ha la botiga dels Tallers Casserras).
* al carrer Castell

## Referències

* ↑ VVAA. L'abans de solsona Recull Gràfic 1867-1965. El Papiol : Editorial Efadós, 2011. ISBN 978-84-17432-36-2.
* ↑ Roca i Jané, Gerard. La vida al Vinyet de Solsona en la primera meitat del s. XX. Solsona : Apunts Gràfics, 2020. ISBN 978-84-615-8283-9.
# Johann Gottfried Kuntsch

Johann Gottfried Kuntsch (1757 - 1855) fou un músic i teòric alemany que gaudí d'una llarga vida durant la qual fou mestre de composició musical de nombrosos artistes eminents alemanys, entre ells Schumann, el qual li dedicà els seus estudis Op. 56, Etuden in kanonischer Form für Orgel oder Pedalklavier, editats el 1846.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3545 ISBN 84-239-4582-0

## Enllaços externs

* Biografia (alemany)
# Josep Maria Delhom

Josep Maria Delhom és un investigador de còmic català, nascut a Barcelona el 1941.
Ha estat impulsor del Museu del Còmic i la Il·lustració de Barcelona i de la creació del Museu del Còmic i la Il·lustració de Catalunya a Badalona, projectes amb els quals ha estat estretament vinculat.

## Biografia

Afeccionat al còmic des de la infància, va participar en la fundació del "Club de Amigos de la Historieta" (CAH) el gener de 1975. Després d'haver-lo dirigit durant el seus primers anys, es va centrar en la realització del primer catàleg del tebeo a Espanya, que fou publicat el 1980 amb l'ajuda de Joan Navarro, amb el títol Catálogo del tebeo en España, 1915-1965.
Delhom va seguir la seva llavor divulgadora del còmic a través d'articles i conferències fins que el 1986 va fundar el "Círculo del Cómic", en substitució del desaparegut CAH. El 1989 va publicar una edició ampliada i revisada del seu catàleg, amb el títol Catálogo del tebeo en España, 1865-1980.
El 2018 Delhom va comissariar l'exposició Les revistes d'humor de la postguerra a Catalunya al Centre Cívic del Coll, al mateix local on hi havia estat instal·lada l'Editorial Bruguera.
Degut a la paralització indefinida del projecte del Museu del Còmic i la Il·lustració de Catalunya (l'obertura del qual estava prevista pel 2012), a partir del 2019 Delhom va passar a col·laborar amb el Museu del còmic i la il·lustració obert a Sant Cugat del Vallès, al qual va aportar una part de la seva gran col·lecció.
El 2020 es va generar un escàndol quan diversos mitjans de comunicació van destapar que l'arxiu del Museu del Còmic i la Il·lustració de Barcelona s'estava deteriorant enmig de la pols i froridures d'un soterrani humit de l'Avinguda de Vallcarca. Delhom, responsable de l'arxiu, denunciava que cap institució catalana es volia fer càrrec de l'arxiu històric del comic català.

## Publicacions

* Catálodo del tebeo en España, 1915-1965. Colectivo 9º Arte, 1980.
* Catálodo del tebeo en España, 1865-1980. Círculo del cómic y del coleccionismo/Cuto Edicions, 1989.

## Referències

* ↑ Martín Martínez, Antonio (05/1975), Hispano Americana de Ediciones S. A./Avance de un catálogo de los tebeos españoles a la revista "Bang!" núm. 12, pàg. 16. Barcelona: Martín, Editor. Depòsit Legal: B.21.195-74 (castellà)
* ↑ Nerín, Gustau «Torna Bruguera amb una exposició i més còmics». El Nacional, 25-10-2018 [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ Vidal, Jaume «Una casa dels tebeos». El Punt Avui, 13-06-2019, pàg. 36 [Consulta: 26 maig 2021]. «Aquest somni l'ha pogut fer realitat gràcies a la intervenció d'un mecenes propietari d'una petita empresa de construcció, José Luis Villanueva, que també aporta la seva col·lecció al museu amb la de Baena i Josep Maria Delhom.»
* ↑ Pareja, Pol «Una casa dels tebeos». El Diario, 25-07-2020 [Consulta: 26 maig 2021].
# Plaça de la Verònica

La Plaça de la Verònica de Barcelona rep aquest nom de la dona que, segons els Evangelis, eixugà la cara de Jesús mentre pujava al Calvari i li'n quedà l'empremta al drap.

## Història

Segons la tradició, sembla que en una de les cases d'aquesta plaça hi havia una representació de l'escena del Via Crucis o que en una de les cases es guardava aquest misteri per a les processons de Setmana Santa.

## Descripció

És un espai del carrer d'Avinyó, el qual s'eixampla en aquest punt formant una petita placeta amb rajoles blanques i negres, i unes taules d'una cafeteria que li confereixen un cert aire italià, un petit espai per a descansar i poder continuar pel carrer d'Avinyó. Hi destaquen els edificis de l'antic Borsí o Casino Mercantil, actualment tancat, i la casa dels Quatre Rius, famosa pels seus esgrafiats, actualment transformada en hotel.

## Referències

* 1 2 3 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 210.

## Enllaços externs

* Plaça de la Veronica - Foursquare (anglès)
* Les bombes que van obrir places - El Periódico
# Parc Nacional Cozia

El Parc Nacional Cozia (en romanès: Parcul Național Cozia) (parc nacional categoria II UICN) es troba a Romania, a la part nord-est del comtat de Vâlcea, al territori administratiu de les localitats Brezoi, Călimănești, Racoviţa, Perișani, Sălătrucel i Berislăvești.
El parc nacional es troba al centre-sud dels Carpats del Sud, al sud-est de les muntanyes Lotru i a l'est de les muntanyes Căpățânii al curs mitjà del riu Olt.
El Parc Nacional Cozia amb una superfície de 171 km² va ser declarada zona natural protegida per la Llei número 5 del 6 de març de 2000 (publicada al document oficial de Romania, núm. 152 el 12 d'abril de 2000) i representa una zona muntanyosa amb flora i fauna específiques dels Carpats meridionals. A més del seu peculiar aspecte amb molta flora, el parc nacional de Cozia té un bon nombre d'espècies de líquens. Mustafa Yavuz i el doctor Gülşah Çobanoglu de Turquia, van estudiar el parc nacional de la flora del parc nacional Cozia el 2007.
El 2017, van inscriure dos boscos del parc a la llista de boscos de faigs originals dels Carpats i altres regions d'Europa.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-08-15. [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ apmvl.anpm.ro - Agenţia pentru Protecţia Mediului Vâlcea; consultat al juny 05, 2012
* ↑ cdep.ro - Legea Nr.5 din 6 martie 2000 Arxivat 2020-04-24 a Wayback Machine.; consultat al 5 de juny de 2012
* ↑ - Additional and new lichen records from Cozia National Park, Romania; consultat al Juny 2001, 2016
* ↑ https://whc.unesco.org/en/list/1133
# Satyrichthys magnus

Satyrichthys magnus és una espècie de peix pertanyent a la família dels peristèdids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 207 i 215 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1873. Ueber die Familie Triglidae, nebst einigen Worten über die Classification. Arch. Naturgeschichte v. 39 (núm. 1). 71-93.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Okamura, O., Y. Machida, T. Yamakawa, K. Matsuura & T. Yatou, 1985. Fishes of the Okinawa Trough and the adjacent waters. Vol. 2. The intensive research of unexploited fishery resources on continental slopes. Japan Fisheries Resource Conservation Association, Tòquio. Fish. Okinawa Trough v. 2: 418-781, Pls. 206-418.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Richards, W.J., 1999. Triglidae. Gurnards, sea robins, armored gurnards, and armored sea robins. p. 2359-2363. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). FAO, Roma.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Johann Gottlieb Goldberg

Johann Gottlieb Goldberg (Königsberg, Prússia Oriental, 14 de març de 1727 - Dresden, Saxònia, 13 d'abril de 1756) fou un compositor i pianista alemany.
Fou deixeble de Johann Sebastian Bach, el qual va escriure per a ell les variacions que porten el seu nom i que després de dos-cents anys encara perduren. Més tard ocupà el càrrec de músic de la capella del comte Brühl i fou, segons diuen els seus coetanis, un improvisador de gran talent.
Entre les seves composicions que es conserven i figuren:
* nombrosos preludis i fugues;
* 24 poloneses;
* 2 concerts per a piano;
* sonates per a piano;
* dues cantates i altres obres de menor importància.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 495 (ISBN 84-239-4526-X)