OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Saccodon wagneri

Saccodon wagneri és una espècie de peix de la família dels parodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques costaneres de l'Equador i de l'extrem nord del Perú.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Pavanelli, C.S., 2003. Parodontidae (Parodontids). p. 46-50. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.
* ↑ Ortega, H. i R.P. Vari, 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pavanelli, C.S., 1999. Revisão taxonômica da Família Parodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Universidade Federal de São Carlos, Brasil, 332p. Tesi doctoral.
* Roberts, T.R., 1974. Dental polymorphism and systematics in Saccodon, a neotropical genus of freshwater fishes (Parodontidae, Characidae). J. Zool. 173:303-321.
* Roberts, T. R., 1974: Osteology and classification of the noetropical characoid fishes of the families Hemiodontidae (including Anodontinae) and Parodontidae. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 146 (núm. 9): 411-472, Pl. 1.
* Scharcansky, A. i C. A. S. Lucena, 2008: Phylogenetic assessment of ultrastructural and histological characters of teeth in the Anostomoidea, Hemiodontidae and Parodontidae (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Zootaxa Núm. 1948: 36-56.
* Thominot, A., 1882. Sur un * Saccodon* d'espèce nouvelle venant de l'Equateur. Bull. Soc. Philomath. Paris (Ser. 7) 6:248-251.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Johann Wolfgang Franck

Johann Wolfgang Franck (Hamburg, Alemanya, 1641 - Espanya, 1688), formes alternatives Francke, Frank, fou un metge i compositor alemany.
Segons François-Joseph Fétis, morí emmetzinat quan viatjava per Espanya, malgrat que no cita en quines circumstàncies. Fou director d'orquestra del teatre de la seva ciutat natal, en el que de 1679 a 1686 feu representar 14 òperes. A més deixà, Sonates per a dos violins i baix, i una col·lecció de composicions religioses, Geistreiche Lieder (1681; 5a edició 1856).

## Referències

* Volum núm. 24, pàg. 1079 d'Enciclopèdia espasa (ISBN 84-239-4524-3)

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Johann Wolfgang Franck en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Joan Carandell i Pericay

Joan Carandell i Pericay (Figueres, 19 de gener de 1893 - Pals, 17 de juliol de 1937) fou un geòleg i catedràtic d'història natural a diversos instituts d'Andalusia. Publicà més de 300 treballs científics i pedagògics, sobre geografia, geologia, llibres de viatges, etc. Una part important d'aquests treballs estan dedicats a la Bètica i a la geologia de Sierra Morena.
El seu pare, Gregorio Carandell Salinas (Saragossa, 1860 - Madrid, 1926), era un mestre de primeres lletres, d'ascendència catalana, republicà federal i partidari de l'escola activa, que havia estat mestre a Pals, Baix Empordà, on es va casar amb una de les seves alumnes, Irene Pericay Martínez. Gregorio Carandell fou un dels impulsors de la música de sardana i fundador d'una cobla a Pals. En morir la seva muller marxà a Madrid per educar el seu fill en l'òrbita de la Institución Libre de Enseñanza. Carandell estava molt vinculat al seu pare a qui dedicà el llibre: Mi oración en la muerte de mi padre, (1926).
Carandell estudià a Madrid magisteri, geologia i farmàcia. Després de diverses vicissituds fou catedràtic d'institut a Cabra (Còrdova). Es casà amb Silveria Zurita (1918), filla del llavors batlle de Bujalance, que estudiava també a la Institución Libre de Enseñanza i va tenir dos fills, Juan i Irene.
Malalt de tuberculosi va morir a Pals perquè el dia 1936 va prendre un tren amb destí a Barcelona amb intenció d'anar al seu poble nadiu a preparar l'estiueig familiar. Com a conseqüència de la situació política, però, la seva família no es va poder reunir mai més amb ell ni va saber la seva mort fins després de la guerra. Va dedicar el darrer any de la seva vida a la redacció del llibre El Bajo Ampurdán. Ensayo Geográfico (pòstum, 1942), un magnífic exemple de geografia social, amb bellíssimes il·lustracions a ploma fetes per l'autor que es publicà pòstumament. Morí de tuberculosi el 30 de setembre de 1937 a Pals, on està enterrat.

## Referències

* ↑ Juan Carandell Pericay (1893-1937) y Sierra Nevada. Cuadernos Geográficos, núm. 30 publicació de la Universidad de Granada; número monogràfic dedicat al geògraf]
# Melanip

Melanip (en grec antic Μελάνιππος), d'acord amb la mitologia grega, va ser un heroi de Tebes, fill d'Àstac.
Va combatre al costat dels tebans en la guerra dels set Cabdills. Etèocles el va escollir per defensar una de les set portes de la ciutat. Va matar Mecisteu i va lluitar contra Tideu al que va ferir mortalment. Amfiarau va matar immediatament Melanip i li tallà el cap, que va portar al moribund Tideu. Aquest li va obrir el crani i li va devorar el cervell. Atena, que havia pensat en donar la immortalitat a Tideu, es va horroritzar i no ho va voler fer, tot i que Zeus ja havia donat el seu consentiment. Amfiarau havia portat el cap de Melanip a Tideu perquè havia previst el que passaria i coneixia que era un salvatge. A més estava ressentit amb Tideu perquè havia estat el que va promoure l'expedició, que Amfiarau sabia que havia de sortir malament.
A Tebes s'ensenyava la tomba de Melanip, però en època història, Clístenes, tirà de Sició, va agafar les cendres de Melanip i les portà a Sició, on les va posar en el lloc de les cendres d'Adrast.

## Referències

* ↑ Èsquil, a Els set contra Tebes, explica els fets.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 348. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 145. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Johanna Vergouwen

Johanna Vergouwen (o Jeanne Vergouwen) (Anvers 1630, - ibidem, 11 de març de 1714) fou una pintora flamenca.
Era filla del pintor decorador Louis Vergouwen, mort el 1659, fill de Pierre Vergouwen mort el 1631, i de la seva dona Maaike Verwerff, filla del pintor Hans Verwerff; la seva germana Maria es va casar amb Michiel Immenreat.
Va ser alumna de Balthazar van den Bossche i Lucas van Uden.

## Obres

* Retrat de bessons sobre cavalls de fusta, oli sobre llenç, 1668
* Còpia de 1673 d'un quadre de Van Dyck, Samsó i Dalila, conservat al Museu Nacional de San Carlos de Ciutat de Mèxic
* Retrat d'un escultor, venut a París el 14 de juny de 1954

## Bibliografia

* E. Duverger, « The Antwerp painter Johanna Vergouwen (1630-1714) » Jaarboek van het Koninklijk Museum voor Schone Kunsten, Anvers, 2000

## Referències

* ↑ Hendrick & Everard Kochman?, fills de l'alcalde de Zwolle Herman Franciscus Kochman. Subhastat a Christie's, Amsterdam, el 6 de maig de 2008, 120.250 €, núm. 180
# Joan Castells i Rossell

Joan Castells i Rossell (Àger, Lleida, 1802 - Niça, França, 1891) fou un cap carlista català, conegut també com el gravat d'Àger o Mossanell.
Prengué part molt principal en les guerres civils del segle xix. En la primera, gràcies a agosarades empreses i ràpides marxes al capdavant d'uns 400 homes, contribuí a sostenir la lluita a Catalunya. En acabar la guerra, es retirà a França amb el grau de coronel per no haver volgut acceptar el Conveni de Vergara, ni reconèixer el règim liberal.
De 1847 a 1849 restà a Catalunya, combatent contra les forces d'Isabel II en els combats de la segona guerra carlina a les ordres de Benet Tristany, Ignasi Brujó i Ramon Cabrera i Grinyó. Els seus serveis els premià Carles VI amb la faixa de brigadier, veient-se obligat per segona vegada a refugiar-se a França.
Després de la revolució de 1868, per una conspiració carlina, al maig de 1869 va ser detingut a Barcelona i conduït a la Ciutadella, on hi havia uns 56 presos carlins, entre ells Joaquim de Bolòs i Saderra, Narcís de Castellví, Joan de Suelves (nebot del marquès de Tamarit), i el coronel Francesc Sagarra. Després va ser traslladat al castell de Montjuïc amb Bolòs, Castellví i el coronel Goicoechea, i, segons les memòries de Bolòs, quan sortien a prendre l'aire, s'ajuntaven 60 presos, entre ells Castells, i feien intrigues, per la qual cosa eren molt vigilats. L'agost del mateix any van ser posats en llibertat.
L'any 1872 alçà a Gràcia una partida de 60 homes, amb la qual inicià l'última guerra carlina a Catalunya.
Més tard, incrementant les seves forces, s'apoderà de Manresa i es distingí en diverses accions de guerra, per les que assolí l'ascens a mariscal de camp i el comandament de la segona divisió de l'exèrcit de Catalunya, amb la qual hagué de lluitar desesperadament contra forces molt superiors i fou destituït en 1873 i rellevat per Jeroni Galceran i Terrés. Finalment hagué de tornar de bell nou a França el 1875, on morí.
Fou home d'agresolada lleialtat a la causa carlista i de gran valor i seny i que feu la guerra amb més humanitat que altres dels seus companys d'armes.

## Referències

* ↑ Carlos Clemente, José. Seis estudios sobre el carlismo. Huerga Y Fierro Editores, 1999, p. 50-51. ISBN 8483741520.
* ↑ Vallverdú i Martí, Robert. El tercer carlisme a les comarques meridionals de Catalunya, 1872-1876. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997, p. 19. ISBN 84-7826-785-9.
* ↑ Bolòs i Saderra, Joaquim de. El carlismo en Cataluña. Barcelona: Rafael Casulleras, 1930, p. 31-34.
* ↑ Abellan i Manonellas, Joan Anton «Els Galceran: Una nissaga carlina de Prats de Lluçanès». AUSA, XXII, 158, 2006, pàg. 583.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 289 (ISBN 84-239-4512-X)
# Giulio Acquaviva

Giulio Acquaviva, comte de Conversano, només és digne de menció per un fet de cavaller, en el que prengué part, segons costum del seu temps. Per donar fi a la rivalitat entre la cas dels Acquaviva i una altra distingida família de Noja, els Caraffa, es concertà un duel a camp tancat, que va tenir efecte a la ciutat de Nuremberg, acabà amb la victòria de Giulio Acquaviva, el qual aconseguí ferir al combatent dels Caraffa en un braç.

## Referències

* ↑ Tom núm. 2, pag. 418 de l'enciclopèdia Espasa
# Perry-Biagioli (Antoine i Henri)

Antoine Perry-Biagioli i Henri Perry-Biagioli (foren dos germans francesos dedicats a la música), la primera (1848-1900) i el segon el (1854-27 de juny de 1907).
Els dos aprengueren el piano sota la direcció de la seva mare, que havia estat alumna de Liszt, i començaren a compondre molt jovenets sense tindre encara coneixements de composició. La seva primera obra fou una Missa a quatre parts amb cors i orquestra, que va ser estrenada a Bellevue el 1863, a la que li seguí una opereta en tres actes titulada Les matalots du Formidable (1865). Separadament també compongueren, Antoine diversos fragments per a cant, i Henri, una col·lecció de melodies vocals, el drama líric en tres actes Les héroïques, poema d'Antoine, representat en l'Òpera de París el 1876, i La Croix de l'Alcalde (1876).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1084. (ISBN 84-239-4543-X)
# Pseudoscopelus pierbartus

Pseudoscopelus pierbartus és una espècie de peix de la família dels quiasmodòntids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

El cos, allargat, fa 13, 8 cm de llargària màxima. 18-22 radis tous a les dues aletes dorsals i 19-20 a l'anal. Aletes pectorals amb 13-14 radis tous i pelvianes amb 1 espina i 5 radis tous. Les dents de la vora anterior del premaxil·lar són recorbades. Línia lateral no interrompuda i amb 72-76 escates.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí i batipelàgic (els adults entre 829 i 1.770 m de fondària i els joves entre 50 i 1.025), el qual viu a l'Atlàntic nord (el golf de Biscaia a França) i a l'Atlàntic sud-occidental (48°N-20°S, 67°W-4°W, incloent-hi el Brasil).

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (25 de 100).

## Referències

* ↑ Lütken C. F., 1892. Spolia Atlantica. Scopelini Musei zoologici Universitatis Hauniensis. Bidrag til Kundskab om det aabne Havs Laxesild eller Scopeliner. Med et tillaeg om en anden pelagisk fiskeslaegt. Dansk. Vid. Selsk. Skr. (Ser. 6). Vol. 7 (núm. 6). 221-297.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Spitz J., Quéro J.-C. & Vayne, J.-J., 2007. Contribution à l'étude du genre Pseudoscopelus (Chiasmodontidae) avec une espèce nouvelle, P. pierbartus n. sp., deux synonymies junior et une clé d'identification des espèces valides [Contribution to the study of the genus Pseudoscopelus (Chiasmodontidae), with a new species, P. pierbartus sp. nov., two junior synonyms and a key to the valid species]. Cybium, 31 (3): 333-339.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 3 4 Melo, M. R. S., 2010. A revision of the genus Pseudoscopelus (Lütken) (Chiasmodontidae: Acanthomorphata) with descriptions of three new species. Zootaxa, 2710: 1-78. Pàg. 30.
* ↑ List of Deep-water Fishes for France - FishBase (anglès)
* ↑ List of Deep-water Fishes for Brazil - FishBase (anglès)
* ↑ Prokofiev, A. M., 2011. Swallowerfishes (Chiasmodontidae) from the northwestern part of the Pacific Ocean and adjacent waters. Journal of Ichthyology. Vol. 51 (núm. 9): 695-716.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Melanocharacidium pectorale

Melanocharacidium pectorale és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Orinoco i Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Buckup P. A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 4 (núm. 2). 97-154.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Melanocharacidium pectorale». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Johannes Avianus

Johannes Avianus (Tonndorf, c. 1550 - Eisenberg, 22 de gener de 1617) fou un escriptor i compositor de música.
El musicògraf Walther cita 13 obres d'Aviano, que considera importants per la història de la música.
Publicà: Isagoge in libros musicae poeticae (Erfurst, 1581), i alguns autors també citen un Tractat de música pràctica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 1286 (ISBN 84-239-4506-5)
# Joan Cuyàs i Artés

Joan Cuyàs i Artés (Barcelona, 1844 - 1 de setembre de 1896) fou un cantant català.
Fill de Mateu Cuyàs i de Marianna Artés.
Des de molt infant demostrà gran aptitud per la música, aprenent les primeres lliçons al Monestir de Montserrat. El 1858 tornà a la seva ciutat natal on ingressà en el Conservatori, acabat els estudis de piano i sent nomenat professor auxiliar d'aquell centre. El 1863 anà a París on estudià cant sota la direcció del mestre Fontana.
Posseint un bella veu de baríton, cantà en diversos teatres d'Espanya i l'estranger amb grans aplaudiments. Després es dedicà a la sarsuela, i establí una acadèmia de cant. El 1886 se li confià la classe de cant en el Conservatori Superior de Música del Liceu de Barcelona.
Casat amb Isabel Tintorer Dumont, pianista morta a Barcelona el 18 d'agost de 1925. Filla de Pere Tintorer i Sagarra i de Antònia Dumont. La seva filla Maria Antonieta Cuyàs Tintorer es va casar amb Jaume Biscarri i de Fortuny.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 1315 (ISBN 84-239-4516-2)

## Referències

* ↑ «Registre de defuncions. Any 1896. Registre núm.6581. Jutjat "Universidad".». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona (digitalitzat per familysearch.org", 01-09-1896. [Consulta: 4 març 2020].
# Giulio Cottrau

Giulio Cottrau (Nàpols, 29 d'octubre de 1831 - Roma, 25 d'octubre de 1916), fou un compositor italià. Era fill de Guglielmo i germà de Teodoro, ambdós també músics compositors.
Començà els seus estudis musicals a la seva ciutat natal amb el mestre Gordigiani, traslladant-se més tard a París on s'establí com a professor de cant.
Va compondre dues òperes: Le roi Lear i Griselda, i diversos lieder, entre els que assoliren èxit els titulats; La mouche blanche; satinelle perdu i alguns d'altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1327. (ISBN 84-239-4515-4)
# Pseudotocinclus juquiae

Pseudotocinclus juquiae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca de Ribeira de Iguape (Brasil).

## Referències

* ↑ Nichols J. T., 1919. Um novo genero de cascudos da familia Loricariidae. Rev. Mus. Paulista v. 11. 533-535, 539-540.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Takako, A. K., C. Oliveira i O. T. Oyakawa, 2005: Revision of the genus Pseudotocinclus (Siluriformes: Loricariidae: Hypoptopomatinae), with descriptions of two new species. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 4): 499-508.
# Melanochromis xanthodigma

Melanochromis xanthodigma és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental)

## Referències

* ↑ Trewavas, E. (1935). A synopsis of the cichlid fishes of Lake Nyasa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 10) v. 16 (núm. 91): 65-118.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Bowers, N. i J.R. Stauffer, Jr., 1997. Eight new species of rock-dwelling cichlids of the genus Melanochromis (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa Ichthyol. Explor. Freshwaters 8(1):49-70.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1990. Ad Konings's book of cichlids and all the other fishes of Lake Malawi. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units).
* Maréchal, C., 1991. Melanochromis p. 258-265. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Saint-Christophe (cantant)

Saint-Christophe (fou una cantant francesa del segle XVII)
Prengué part en les representacions que es donaven en la cort de França durant la meitat d'aquell segle, i en aquesta cort va adquirir gran reputació. Al fundar Lully la Reial Acadèmia de Música sol·licità el concurs de la Christophe; aquesta debutà amb Thésée el 1675 en l'Òpera, i continuà en aquesta teatre continuà actuant fins al 1682, en què es retirà de l'escena.
En els últims anys de la seva vida es va fer religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1468 (ISBN 84 239-4552-9)
# Giuseppe Antonio Silvani

Giuseppe Antonio Silvani (Bolonya, 21 de gener de 1672 - 1728) fou un compositor religiós del Barroc.
Les seves obres publicades comprenen lletanies, himnes, responsoris, cantates, misses, motets, lamentacions i un Stabat Mater, amb acompanyament ad libitum de corda i orgue, el qual es considera com la seva producció més notable.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 301 (ISBN 84 239-4556-1)
# Perseida

Segons la mitologia grega, Perseida (en grec antic: Περσηίς) va ser una nimfa oceànida, filla d'Ocèan i de Tetis. S'uní a Hèlios, i fou mare d'Eetes, rei de la Còlquida; de la fetillera Circe, i de Pasífae, reina de Creta.
D'altra banda, Perseida o Persea era també un dels noms atribuïts a la deessa Hècate, filla del tità Perses

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 432. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 173 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461.