OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Friedrich Wilhelm Schönherr

Friedrich Wilhelm Schönherr (Halle, Alemanya, 10 de juliol de 1893 - 1980) fou un compositor alemany.
Feu els seus estudis en la Frank Stiftung i en els Seminaris de Halle i Leipzig, tenint per a professors a Riemann, C. Compes de la Porte, Reinecke, Scheing, Volkelt i Götz. El 1920 Domkantor a Halle; el 1924 director de l'Acadèmia de Cant en la mateixa ciutat, i el 1925 director de l'Associació musical Treue. El 1925 l'Estat li assignà una paga per al foment de l'art musical.
Se li deu el cicle de cants (Kantatenzyclus) Jesus Christus; una missa per a solo, cor de dones, instruments de corda i orgue; una sèrie de càntics religiosos, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1167 (ISBN 84-239-4579-0)
# Fritz Spindler

Fritz Spindler (Wurzbach, Turíngia, 24 de novembre de 1817 - Niederlößnitzin, 26 de desembre de 1905) fou un pianista i compositor alemany.
Fou deixeble de Friedrich Schneider, a Dessau, i s'establí com a professor de piano a Dresden des de 1841. Compositor fecund, si bé mancat de verdader caràcter, en les seves produccions, si es considera el pretensiós dels seus títols, va publicar més de 300 composicions per a piano, les que, abonant en el defecte ja explicat, no manquen, malgrat tot, de certa originalitat en la inventiva.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 828 (ISBN 84 239-4556-1)
# Frédéric Berat

Frédéric Berat (Rouen, 11 de març, 1801 – París, 2 de desembre, 1855) fou un poeta i compositor francès.
Fou autor d'un gran nombre de cançons populars, la majoria d'ells dedicats a la seva regió natal de Normandia, la més popular de les quals fou l'himne Ma Normandie ("La meva Normandia"), considerada com a himne oficiós tant de Normandia com de l'illa de Jersey. Tanmateix, portà una existència modesta com a empleat de la companyia del gas.
El seu germà Eustache també es dedicà aquest gènere i potser el va superar. Els títols de les cançons que aconseguiren més acceptació a més de l'anterior, en aquella època són: La Lisette de Béranger, Berenice, Ma petite Toinette, Le Marchand de chansons, Le Berger normand, La Montagnarde, Le Départ, Mon Village, Bonne espérance, A la frontière, Le Retour du petit Saboyard, Mon petit Pierre. Les seves obres completes es publicaren amb el títol de Chansons, paroles et musique (París, 1855).
# Frédéric Brisson

Frédéric Brisson (Angulema, 25 de desembre de 1821 - 1900) fou un pianista i compositor francès.
Va escriure nombroses composicions per a piano, orgue i harmònium, una opereta Les ruses villageoises i un tractat, Ecole d'orgue, així com nombrosos arranjaments de compositors famosos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 881. (ISBN 84-239-4509-X)
# Frédéric Chaslin

Frédéric Chaslin (París, 1963) és un pianista i director d'orquestra francès.
Educat al Conservatori de París, va iniciar la seva carrera com a assistent de Daniel Barenboim i més tard amb Pierre Boulez amb l'Ensemble Intercontemporain de París. Ha dirigit en els teatres d'òpera més importants del món i ha estat al capdavant de les millors orquestres. A més, col·labora amb prestigiosos cantants d'òpera. Frédéric Chaslin va ser director de l'Orquestra Simfònica de Jerusalem i director resident en la Staatsoper de Viena, on va dirigir més de 110 concerts amb obres del gran repertori.
Va debutar amb gran èxit al Metropolitan de Nova York el 2002 com a director musical d'Il trovatore. Des de llavors ha sigut invitat habitual al teatre novaiorquès, amb títols com Les Contes d'Hoffmann (2004), I vespri siciliani (2004) o Il barbiere di Siviglia (2007). L'estiu de 2009 va dirigir una nova producció a Santa Fe de La traviata amb Natalie Dessay.
Com a pianista, ha tocat el Concert per a piano núm. 5 Emperador, de Beethoven amb la Filharmònica de Viena a la Staatsoper de Viena. El 2007, com a pianista i director, va ser elogiat pel Concert per a piano en sol major de Ravel i la Simfonia Fantàstica de Berlioz al Japó, amb la Filharmònica de Nagoya.
Com a compositor, el mestre Frédéric Chaslin ha escrit Diva Danse per a la pel·lícula Le cinquième élément, dirigida per Luc Besson. També va compondre Suite Chagall per a orquestra, obra encarregada per Norbert Glanzberg, mentor d'Edith Piaf i llegendari compositor i lletrista. La Suite Chagall, composta de vuit balls per a orquestra a partir de vuit quadres de Marc Chagall, es va estrenar mundialment amb l'Orquestra Simfònica de Jerusalem dirigida per Chaslin, i més tard es va interpretar al Carnegie Hall, poc abans d'iniciar una gira pels Estats Units i tocar a Europa en emissions en directe. Altres composicions inclouen treballs per a piano i nombrosos cicles de cançons. Ha escrit la música d'una òpera basada en Vampire Junction, del guardonat S. P. Somtow.
El 1990 va dirigir l'Orquestra Simfònica del Vallès a l'òpera Don Quichotte de Jules Massenet. El 1998 va dirigir l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu al Palau de la Música Catalana per interpretar Luisa Miller de Verdi.

## Referències

* ↑ «"La Traviata" triumphs in Santa Fe» (en anglès). 31/7/2011. Denver Post, 07-12-2009.
* ↑ «Música». La Vanguardia, 03-10-1990 [Consulta: 11 setembre 2011].
* ↑ «El Liceu presentará ...». La Vanguardia, 15-05-1998 [Consulta: 11 setembre 2011].
# Frédéric Devreese

Frédéric Devreese (Amsterdam, 2 de juny de 1929 - Brussel·les, 28 de setembre de 2020) fou un compositor i director d'orquestra belga.
Compositor belga d’origen holandès d’obres escèniques, orquestrals, de cambra, corals i de piano, conegut sobretot per les seves moltes partitures memorables i per la seva direcció, que va rebre la primera formació musical del seu pare i després es va formar a Brussel·les composició amb Marcel Poot i direcció amb René Defossez. Va continuar la seva formació de composició a l'Académie Sainte-Cécile de Roma amb Fernando Previtali, i direcció a la Wiener Staatsakademie de Viena amb Hans Swarowsky. Amb dinou anys, va rebre el Premi de la ciutat d'Ostende pel seu concert per a piano núm. 1. El 1983, el seu concert per a piano núm. 4 era l'obra obligatòria del concurs Queen Elisabeth. Com a director d'orquestra, ha realitzat diversos enregistraments per a l'Antologia de la música flamenca de Naxos, per la qual va ser nomenat ambaixador cultural de Flandes el 1996-97.
Considerat el "pare de la música cinematogràfica belga", havia imposat la seva empremta en aquest gènere tan exigent treballant en particular per al director André Delvaux, la música de la qual va vestir gairebé totes les pel·lícules donant-los aquest alleujament particular de realisme i màgia, que, sens dubte, han contribuït a inscriure'l al nostre patrimoni cinematogràfic. Entre les més conegudes es troben "L’homme au crâne rasé", "Un soir, un train", "Rendez-vous à Bray", "Belle" o "L’œuvre au Noir". Però també, "La Partie d’échecs" d'Yves Hanchart, "Le Sacrement" d'Hugo Claus o "Les Noces barbares" de Marion Hänsel. En total ha escrit més de duescentes composicions musicals, incloses vint-i-dues partitures de pel·lícules.

## Reconeixements

* Prix Italia per la seva òpera televisiva Willem van Saeftinghe
* Premi Georges Delerue, el Plateau Music Award (dues vegades) per la seva música cinematogràfica
* Klara-Carrièreprijs (2006).

## Referències

* 1 2 Renard, Stéphane «Frédéric Devreese (1929-2020). La musique de film belge en deuil». L'Echo, 29-09-2020 [Consulta: 6 desembre 2020].
* 1 2 «Frédéric Devreese Belgium (1929-2020)». Queen Elisabeth Competition. [Consulta: 6 desembre 2020].
* ↑ Moury, Gaëlle «Frédéric Devreese est décédé». Le Soir, 28-09-2020 [Consulta: 6 desembre 2020].
* ↑ Defever, Guido «In Memoriam Frederik Devreese (1929 -2020)». Klassiek Centraal. Webmagazine voor de Muziekliefhebber, 06-10-2020. Arxivat de l'original el 19 de desembre 2020 [Consulta: 6 desembre 2020].
* ↑ Syroyid, Bohdan «The Use of Silence in Selected Compositions by Frédéric Devreese: A Musical Analysis of Notated and Acoustic Silences». Cuadernos de Investigación Musical, Núm. 8, 2019, pàg. 136–159. DOI: 10.18239/invesmusic.v0i8.1999. ISSN: 2530-6847 [Consulta: 6 desembre 2020].
# Fulgencio González Gómez

Fulgencio González Gómez va ser un militar espanyol.

## Biografia

Militar professional, pertanyia a l'arma d'infanteria. Va fer estudis en la Acadèmia d'Infanteria de Toledo, de la qual es va llicenciar en 1921 com segon tinent.
El juliol del 1936 ostentava el rang de capità i es trobava destinat del Regiment d'infanteria «Almansa» núm. 15 de Tarragona. Després de l'esclat de la Guerra civil es va mantenir fidel a la República, integrant-se després en el nou Exèrcit Popular de la República. En la primavera de 1937 va ser nomenat comandant de la 49a Brigada Mixta, al comandament de la qual va prendre part en la batalla de Brunete. Posteriorment va ostentar el comandament de la 67a Divisió, unitat creada finals de l'estiu de 1937 i amb la qual intervindria en els fronts d'Extremadura i Llevant. Al llarg de la contesa va arribar a aconseguir el rang de comandant d'infanteria.
El 14 de març de 1939, prop del final de la guerra, el Consell Nacional de Defensa li va nomenar comandant del XIII Cos d'Exèrcit.

## Referències

* ↑ Los nuevos alféreces de infantería, ABC (13 de noviembre de 1921), pág. 26
* 1 2 Engel, 1999, p. 55.
* 1 2 Bermúdez, 1992, p. 149.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 303.
* ↑ Engel, 1999, p. 189.
* ↑ Cabanellas, 1978, p. 247.

## Bibliografia

* Bermúdez, Antonio. República y guerra civil. Manzanares (1931-1939). Diputación de Ciudad Real, 1992.
* Cabanellas, Guillermo. La Guerra civil y la victoria. Tebas, 1978.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. ISBN 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
# Fulke Greville

Fulke Greville (Alcester, Warwickshire, 3 d'octubre de 1554 - Malborough, 30 de setembre de 1628) fou un poeta, dramaturg i estadista anglès. Descendent d'una il·lustre família, estudià al Eton College i a la Universitat d'Oxford i fou primer patge de Jordi III, després secretari de lord Bathurst, i, per acabar, governador de Jamaica. També va pertànyer al Consell Privat. És conegut principalment per una obra en forma de dietari que es publicà després de la seva mort amb el títol de The Greville Memoirs (8 volums., Londres, 1875-77), la qual conté informacions molt interessants vers la seva època i notables semblances polítiques. A més, va escriure un gran nombre de fulletons i articles.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1306 ISBN 84-239-4526-X
* Gouws, John. Greville, Fulke, first Baron Brooke of Beauchamps Court (1554–1628). Oxford Dictionary of National Biography, 2004 [Consulta: 12 desembre 2012].  De subscripció o mur de pagament
* Richardson, Douglas. Magna Carta Ancestry: A Study in Colonial and Medieval Families, ed. Kimball G. Everingham. I. 2nd, 2011. ISBN 1449966373
* Richardson, Douglas. Magna Carta Ancestry: A Study in Colonial and Medieval Families, ed. Kimball G. Everingham. II. 2nd, 2011. ISBN 1449966381
* Saunders, A W L. Master of Shakespeare. MoS Publishing Ltd., 2007. Arxivat 2012-11-26 a Wayback Machine. ISBN 976821211X
* Elliott, Ward E. Y.; Valenza, Robert J. «Oxford by the Numbers: What Are the Odds That the Earl of Oxford Could Have Written Shakespeare's Poems and Plays?» (PDF). Tennessee Law Review. Tennessee Law Review Association, 72, 1, 2004, pàg. 323–452. Arxivat de l'original el 2020-10-20. ISSN: 0040-3288 [Consulta: 2 març 2011]. Arxivat 2020-10-20 a Wayback Machine.
# Fumera

En Fumera és un patge de la mitologia catalana típic de la Catalunya Nord i de bona part de la Província de Girona, i en especial de l'Alt Empordà.
És una figura popular, en les darreres dècades en desús però que es revifa amb la introducció de la figura en forma de rondalla o conte a les escoles empordaneses, amb l'encàrrec dels Reis d'Orient, de vetllar la xicalla durant les vacances escolars d'hivern (des de la 2a quinzena del mes de desembre): tradicionalment arribava i se n'anava de cada llar per la fumera o xemeneia, talment com el fum, per la llar de foc i se'l representava com un ésser amb, bé set ulls al cap (quatre davant i tres darrere), bé un ull al seu dit índex que s'allargassava per arribar per tot, que feia d'espieta pels Reis d'Orient tot explicant-los si els infants havien estat bons nens i s'havien portat bé per ser dignes de rebre qualque present la Diada de Reis (6 de gener) o si els havien de deixar carbó per tal de recordar-los que corregissin el seu mal comportament. I tal com s'explica és un misteriós benefactor que tot ho veu, tot ho sent i tot ho xerra.

## Referències

* ↑ Trullàs, Glòria; Chalaux, Lídia «En Fumera i altres genis nadalencs». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.16. ISSN: 1695-2014.
# Fundació Europeana

La Fundació Europeana, anomenada també Stichting Europeana és una organització sense ànim de lucre i l'òrgan rector del servei i la plataforma digital Europeana. Té la seu a la Biblioteca Nacional dels Països Baixos, a La Haia.
Els membres de la Fundació Europeana són els presidents d'associacions europees relacionades amb el patrimoni i la informació cultural. La Fundació està dirigida per un Consell o Comitè Executiu, que és la responsable de la presa de decisions i la supervisió dels treballs d'Europeana. Els 20 socis membres de les institucions del patrimoni cultural i científic de tot Europa i els 6 oficials de la Xarxa Europeana són els facultats per a nomenar el Comitè Executiu, representar a les associacions professionals i assessorar en qüestions polítiques i estratègiques El director executiu de la Fundació Europeana és Jill Cousins.
Entre els objectius de la Fundació, estan els de promoure l'accés al patrimoni cultural i científic d'Europa, la col·laboració entre museus, arxius, col·leccions audiovisuals i biblioteques perquè els usuaris puguin tenir accés integral al seu contingut a través d'Europeana i altres serveis.

## Referències

* 1 2 3 4 Mendo Carmona, Concepción; Tejada Artigas, Carlos Miguel. «Europeana: un recorrido desde su nacimiento a nuestros días». A: Europeana: la plataforma del patrimonio cultural europeo. Gijón: Trea, 2014, p. 25-44. ISBN 978-84-9704-840-8.
* 1 2 Garosci, Tommaso «Europeana.eu». The Charleston Advisor, 14, 1, 2012, pàg. 30-34.
* ↑ Cranfield, Andrew «EUROPEANA - groundbreaking collaboration». Revy, Vol. 35, núm. 4, 2012, pàg. 14-15. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. ISSN: 1904-1977 [Consulta: 15 agost 2015]. Arxivat 3 de març 2016 a Wayback Machine.
* ↑ Simeonov, Boyan; Ikonomov, Nikola; Parvanova, Jana; Alexiev, Vladimir «Europeana Creative. EDM Endpoint. Custom Views». Digital Presentation and Preservation of Cultural and Scientific Heritage, III, 2013, pàg. 41.
* ↑ Śliwińska, Maria «Jill Cousins, Europeana Director». Think Culture, Vol. I, núm. 1/2, 2010. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. ISSN: 2083-0599 [Consulta: 15 agost 2015].

## Enllaços externs

* Fundació Europeana
* Europeana.eu
* Grup Europeana Arxivat 2009-12-28 at the Portuguese Web Archive
* Comissió Europea
# Fusigobius pallidus

Fusigobius pallidus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir 6,5 cm de longitud total i les femelles 5,42.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 10-48 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia, les Maldives, la República de Palau, les Filipines, Tanzània i Tailàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 «Fusigobius pallidus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 2000 Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units ISBN 0-940228-47-5.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997
* Hoese, D.F. 1986 Gobiidae p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units Prentice-Hall. Any 2000
* Nelson, J.S. 2006 Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p.
* Randall, J. E., 1995 Fusigobius (Whitley), a junior synonym of the gobiid fish genus Coryphopterus (Gill). Bulletin of Marine Science v. 56 (núm. 3): 795-798.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Fàbrica al carrer González de Soto, 4 (Figueres)

La Fàbrica al carrer González de Soto és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici situat a prop de la Plaça Anselm Clavé i de la plaça de l'institut. És un edifici de planta baixa i pis amb un cos central. A la façana, té un portal d'accés i dos finestrons emmarcats, amb reixa de ferro i cornisa. Al primer pis, el cos central és semicircular amb finestrals en arc peraltat coberts per un vidre fosc. Els dos cossos laterals són rectangulars a manera de pilastres. La façana està feta amb obra vista. El cos de l'esquerra és molt simple, adornat amb un finestral cec. El de la dreta és nou; a la planta baixa, hi ha ubicats un portal i una finestra alternats, i en el primer pis, amb quatre finestres, segueix el maó vist.

## Història

Formava part del mateix terreny de la Casa del Carrer S. Pau, -abans Cervantes-, núm. 46, que estava composta de planta baixa, dos pisos, jardins, quadra i paller, en una extensió de 854 m2 i era propietat del Baró de Serrahí. Desconeixem l'origen de la fàbrica, de moment. El 17 de març de 1924 D. Carles Cusí de Miquelet ven a Hidroelèctrica de l'Empordà S.A. la fàbrica i l'immoble abans anomenat. Acte notarial feta pel Sr. Dalí. Des de 1924, s'utilitzarà per al Gas pobre. La fàbrica es va netejar en fer el cos nou.

## Referències

* 1 2 «Fàbrica al carrer González de Soto». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Fàbrica de cuina

Una fàbrica de cuina o indústria de cuina (rus: Фабрика-кухня) va ser una gran empresa mecanitzada de serveis de menjar a la Unió Soviètica, originada en els anys 1920-1930. El seu objectiu principal era la preparació centralitzada dels aliments (tant de prefabricació com de processament complet) subministrats per a menjadors comunitaris o per a la compra personal. Les fàbriques de cuina eren característiques de la seva arquitectura única. De vegades, el terme es tradueix inadequadament com a cuina comunitària, sent aquesta última una cuina en un apartament comunitari soviètic.
La idea de la preparació centralitzada dels aliments formava part de la idea de l'emancipació de les dones del treball domèstic a la primera Unió Soviètica i per aprofitar millor la força de treball de les dones. Juntament amb les comunes de cases, les fàbriques de cuina havien de desfer-se del "jou de l'economia domèstica". Les consignes del dia eren "Fora olles i paelles!" i "El cassó és un enemic de la cèl·lula del partit".
Diversos escriptors soviètics van descriure que "una sola persona podia preparar-hi de cinquanta a cent sopars al dia". El llibre infantil Un cuiner per a tota una ciutat descrivia detalladament l'eficiència en què funcionaria la fàbrica de cuina.

## Referències

* 1 2 Richard Stites, The Women's Liberation Movement in Russia: Feminism, Nihilism, and Bolshevism, 1860-1930, 1978, ISBN 0691100586, p. 409
* ↑ Т.Габбе, З.Задунайская. Повар на весь город. (A Cook for a Whole City) OGIZ, 1932, 1934

## Enllaços externs

* Фабрика-кухня Выборгского (Сталинского) района
# José Toral y Sagristá

José Toral y Sagristá (Andújar, 21 de gener de 1874 - Madrid, 16 de febrer de 1935) fou un escriptor i poeta espanyol.

## Biografia

Va fer els seus primers estudis a Madrid, on va residir des de la seva infantesa fins als disset anys, època en què va marxar a les Filipines amb els seus germans. en manila, i a la seva Universitat de Santo Tomás, va cursar la carrera de dret, però va haver de llicenciar-se a Madrid, al tornar el 1899, per haver-se tancat aquell centre docent quan la guerra amb els Estats Units. En col·laboració amb el seu germà Juan va escriure les seves primeres obres, en què mostra un gran entusiasme patriòtic: van ser aquelles El sitio de Manila (Memorias de un voluntario) i Tradiciones filipinas. Ambdues obres van ser traduïdes a l'anglès i la primera, fidel relat d'aquell esdeveniment, va ser adoptada com a text pels nord-americans a les escoles públiques.
En tornar a Espanya va cultivar el periodisme, ingressant a la redacció de El Globo', i es va preparar per a les oposicions a Notaries, aconseguint el 1905 la de Madrid, que va exercir fins a la seva jubilació. Durant un període de deu anys, les seves aficions literàries el van portar a cultivar la poesia en el temps que deixava lliure l'exercici de la seva carrera.
El seu primer llibre de poesies havia aparegut el 1904 amb el títol de Primeras sonatas, i el 1916 es va tancar aquest període de la seva tasca literària amb la poesia Cadena sense fi, que va obtenir el premi d'honor a la Festa de la Poesia celebrada al Reial Lloc de Sant Llorenç de l'Escorial. La cadena (1915) <novel·la de fina observació de la realitat i d'estudi psicològic sobre assumpte comú, però molt ben desenvolupat>, segons algun crític, va ser la seva primera novel·la, en què es va posar de manifest l'estilista que maneja amb soltesa un estil fluid i rotund, qualitat que es va afirmar amb plena i absoluta unanimitat com a mestre en el difícil art de la novel·la va ser L'ajusticiat, de la qual va dir un notable crític:
| « | <L'ajusticiat és novel·la psicològica, i el seu autor estudia, amb conscienciosa sagacitat, una pobra vida joguina d'un destí desgraciat. Al voltant de la figura del protagonista es mou palpitant realisme d'una faula que sembla fidel producte de l'observació directa, vista amb força insuperable, en un ambient de supersticiós fatalisme." | » |
Després d'aquesta obra va donar a l'estampa un llibre de belles poesies, titulat Odres viejos, una novel·la desenvolupada en dos volums: La señorita Melancolía, amb la seva continuïtat amb Demasiado tarde... Cal citar entre les altres obres d'aquest escriptor: Para el descanso (poesies); Poemas en prosa; i les novel·les La sombra; Flor de pecado; Un regenerador; Horas sentimentales; Los tres dones del diablo, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 930. (ISBN 84-239-4562-6)