OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa blava de Sibiu

La Casa blava de Sibiu (en romanès: Casa Albastră din Sibiu) es troba a Piața Mare, núm. 5, a prop del palau Brukenthal. L'edifici data del segle XV, però el seu nom actual es va donar el 1819. Està feta a l'estil barroc tardà. La façana, organitzada a l'altura de dos pisos, està dominada per les golfes triangulars decorades amb l'escut de Sibiu.
Alguns detalls a l'interior del monument –el pas de volta a la creu, alguns marcs del gòtic tardà, conservats fragmentàriament i encastats a les parets, les voltes de les habitacions de la planta baixa– denoten una antiguitat molt més gran. Amb el pas del temps, l'edifici ha sofert diverses intervencions, de manera que, a part dels pocs elements conservats, no presenta un interès particular.
El cos posterior de l'edifici va acollir entre 1768-1783, quan era propietat del baró von Moringer, representacions teatrals, per servir un segle més tard a l'Acadèmia de Dret, creada el 1844, i després d'uns anys es va convertir en la seu de la Societat de Ciències Naturals (1858-1862). A mitjan segle xix, també funcionava aquí la botiga de roba "Al duc de Reichstadt". Actualment, l'interior de l'edifici inclou zones del Museu Nacional de Brukenthal.

## Referències

* ↑ «Casa Albastră» (en romanès). [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ «Casa Albastră - Site-ul oficial al județului Sibiu». [Consulta: 26 maig 2021].
# Casa de la Vila (Foradada)

La Casa de la Vila és l'actual seu de l'ajuntament de Foradada (la Noguera). L'edifici, protegit com a bé cultural d'interès local, és a la banda nord de la plaça Major de la població, encarada a la façana de l'església de Sant Josep (núm. 22217). En el lloc que ocupa aquest edifici, fins a finals del segle xix hi havia l'antiga església de Sant Pere, documentada el segle xii i en desús des que el 1783 es va inaugurar la nova església de Sant Josep (núm. 22217) davant mateix. L'església vella es va enderrocar i en el seu lloc es va construir aquest edifici destinat originalment a acollir les escoles i els habitatges per als mestres.
Es tracta d'un edifici aïllat, de planta rectangular, d'uns 17 m per 11 m, amb la façana principal en el costat llarg que afronta amb la plaça Major, dos pisos i golfes i teulada a doble vessant que desaigua en els costats curts. Està construïda amb maó i arrebossada amb morter de calç.
La façana principal disposa els seus elements de forma simètrica, amb una franja central, lleugerament més avançada que els laterals de la façana, on hi ha la porta d'accés principal, i dues finestres, una a cada banda. Al primer pis es disposen dues finestres a la franja central i dos finestrals amb balcó a cada banda i sobre les finestres del primer pis. Totes aquestes obertures estan rematades amb arcs rebaixats. A les golfes s'obren, a la franja central, tres finestres de mida més petita i rematades amb arcs de mig punt. Tota la façana es remata amb una motllura: La part que correspon a la franja central es remata amb un frontó semicircular mentre que les bandes laterals decauen a banda i banda amb un perfil curvilini còncau fins a esdevenir planes. En el centre del frontó circular hi ha un rellotge. En conjunt es pot dir que aquesta façana dialoga arquitectònicament amb la façana de l'església de Sant Josep, de perfils curvilinis similars en els laterals mentre que el centre es remata amb un frontó triangular de línies clàssiques. Cal dir que l'edifici de les escoles va ser plantejat a partir d'aquesta església quan es va decidir, a finals del segle xix, substituir l'església vella per aquest edifici funcional.
Les façanes laterals presenten igualment una disposició simètrica de les obertures, amb tres finestres d'arc rebaixat a la planta baixa i tres finestres rectangulars al primer pis. La façana posterior, amb una balconada de barana de ferro forjat i un total de vuit obertures no disposades simètricament, no té l'elegància de la façana principal.
Actualment l'edifici, després d'haver allotjat l'escola pública durant bona part del segle xx, és la seu de l'ajuntament de Foradada. Sobre la porta principal, un fris rectangular de rajola esmaltada conté la llegenda 'Casa de la Vila' envoltant una creu de Malta i l'escut municipal que representa la roca foradada que dona nom al poble.

## Notes

* 1 2 3 4 5 «Casa de la Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].
# Casal Català a Islàndia

El Casal Català a Islàndia va néixer a la ciutat de Reykjavík (Islàndia) sota la seva denominació social islandesa Katalónska Húsið á Íslandi el dia 10 de juliol de l'any 2008. Posteriorment, va rebre el reconeixement oficial de la Generalitat de Catalunya com a Comunitat Catalana de l'Exterior el dia 18 de novembre del 2008.
El casal va ser creat gràcies a la iniciativa de Xavier Rodríguez. Aquest va desenvolupar les tasques principals de redactar els seus estatuts, trobar els futurs membres (tant catalans com catalanòfils disseminats per la geografia islandesa), així com dinamitzar des de l'origen el moviment associatiu català a Islàndia.
La funció principal del casal és representar la llengua i la cultura catalana a la República d'Islàndia. Però des del seu naixement, el seu objectiu és el d'aplegar a tots els catalans i catalanòfils presents a Islàndia per tal de realitzar activitats culturals i de lleure.
En l'actualitat el casal té 19 socis (entre els quals es troben tant persones catalanes com islandeses interessades per la cultura catalana). El casal està obert per a persones de totes les cultures, creences i nacionalitats.

## Referències

* ↑ «La Generalitat reconeix el Casal Català a Islàndia com a comunitat a l'exterior». Arxivat de l'original el 2008-12-04. [Consulta: 2 març 2009].
* ↑ gencat.cat
* ↑ DOGC núm. 5275 - 10/12/2008
* ↑ Butlletí Generalitat de Catalunya - 27/02/2009
* ↑ Catalunya Ràdio, àudio notícia "Islàndia ja té Casal Català"
* ↑ iCAT FM notícia "Islàndia ja té Casal Català"
* ↑ «Federació Internacional d'Entitats Catalanes (FIEC) Conclusions trobada Casals Europeus 2009». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 3 abril 2011].
* ↑ Consorci d'Educació de Barcelona Notícia - 20/10/2010
* ↑ «Diari L'independent de Gràcia número 361». Arxivat de l'original el 2011-09-14. [Consulta: 3 abril 2011].
* ↑ Diari L'actual de Castellar Notícia - 05/11/2010
* ↑ «Diari L'independent de Gràcia número 354». Arxivat de l'original el 2010-12-24. [Consulta: 4 abril 2011].
* ↑ Encyclopedia Encydia: Casau Catalan a Islàndia
* ↑ «Diari L'independent de Gràcia número 283». Arxivat de l'original el 2011-09-14. [Consulta: 8 abril 2011].

## Vegeu també

* Casals Catalans

## Enllaços externs

* Web del Casal Català a Islàndia
# Casc de Leiro

El casc de Leiro és un casc d'or que data dels anys 1000 ae-800 ae, trobat en un paratge rocós d'una platja, conegut com a Corruncho dos Porcos, pertanyent a la parròquia de Leiro, situada al municipi de Rianxo, a la província de La Corunya, Galícia.

## Simbologia

És un casc ritual, que per la seua forma, decoració i cronologia s'ha comparat amb els bols del tresor de Villena (Alacant) i els bols d'Axtroki.

## Característiques

* Forma: casc.
* Material: or.
* Context/estil: bronze final.
* Tècnica: repussat, martellejat.
* Altura: 15 cm.
* Diàmetre: 19,5 cm.
* Pes: 270 grams.

## Conservació

La peça està exposada al Museu Arqueològic i Històric de Santo Antón de La Corunya (Galícia).

## Vegeu també

* Casc.

## Referències

* 1 2 THE LEIRO HOARD (GALICIA, SPAIN): THE LONELY FIND? Doña Beatriz Comendador Rey, Germanisches National Museum, 2003: Gold und kult der Bronzezeit. Nuremberg: 176-188. Consultada el 16 de junio de 2011.

## Bibliografia

* Obermaier, H., 1923: "Impressions d'un viatge prehistòric per Galícia". Butlletí de la Comissió Provincial de Monuments Històrics i Artístics d'Orense, VII, núm. 149: 25-47.
* L'Ideal Gallego, 1976: "El casc troballa arqueològica de Leiro (Rianjo)". L'Ideal Gallego, 14-IV-76. d'Abril: 4.

## Enllaços externs

* Web del Museu Arqueològic i Històric del Castell de Santo Antón (Consultat el 16-06-2011).
# Cascades de Fumaça (Espírito Santo)

Les cascades de Fumaça (en portuguès brasiler, Cachoeira da Fumaça; «cascada de fum») són unes cascades brasileres situades al Parc estatal de Cachoeira da Fumaça, entre els municipis d'Alegre i Ibitirama, a l'Estat d'Espírito Santo. Es troba a la comarca de Caparaó i és un gran atractiu turístic. Té un desnivell de 144 metres, cau amb un gran volum d'aigua d'una muntanya, a una vall. La World Waterfall Database, un dels llocs web més coneguts sobre el tema de les cascades, va classificar Cachoeira da Fumaça do Espírito Santo com la noranta-tresena més impressionant del món.

## Parc estatal de Cachoeira da Fumaça

L'inici d'aquesta unitat de conservació es remunta a l'agost de 1984 on, mitjançant el Decret núm. 2791-E, es va expropiar la superfície inicial (24 ha). La constitució definitiva del Parc es va produir el febrer de 2009 mitjançant els Decret núm 2220-R i núm155-S. El Parc protegeix fonts i restes d'un tram conservat del riu Braço Norte Direito, afluent del riu Itapemirim. La regió està formada per fragments forestals de bosc de ribera i vegetació rocosa. Part de la zona de pastura es va restaurar amb espècies autòctones. Té senders ben senyalitzats i de fàcil accés. Al llarg del riu, el paisatge presenta cascades i ràpids. La seva flora està marcada per bromeliàcies, helicònies, Machaerium, entre d'altres, i la fauna està representada per animals rars com el lloro de Maximilià, l'alció gegant neotropical, la llúdriga i el petit gat salvatge.

## Referències

* ↑ «Top 100 waterfalls list» (en anglès). World Waterfall Database.
* ↑ «Parque Estadual Cachoeira da Fumaça» (en portuguès). Instituto de Meio Ambiente e Recursos Hídricos (IEMA).

## Vegeu també

* Cascades de Fumaça (Bahia)
* Cascades de Fumaça (Carrancas)
* Llista de cascades
# Cases Pere Masferrer

Les cases Pere Masferrer són un conjunt arquitectònic situat als carrers d'en Gignàs, 17-19 i 21 i d'en Groc, 4 del barri Gòtic de Barcelona, declarat Bé Cultural d'Interès Local.

## Història

El 1851, el sastre Pere Masferrer en va encarregar el projecte al mestre d'obres Francesc Ubach.

## Descripció

Són dos edificis de planta baixa, entresòl, quatre pisos i terrat. A la planta baixa i l'entresòl s'obren grans arcades de mig punt que ocupen els dos nivells. El parament està decorat amb línies horitzontals que s'inclinen al apropar-se als arcs per resseguir la forma de les dovelles. La clau dels arcs està ocupada per grans mènsules que aguanten el balcó corregut del primer pis. Les obertures dels pisos superiors són allindades i segueixen els mateixos eixos longitudinals que les de la planta baixa. Les del primer pis s'obren a un balcó corregut mentre que les altres a balcons individuals que van reduint el seu voladís a mesura que guanyen alçada. Els balcons tenen la barana de ferro forjat i llosana de pedra recolzada sobre mènsules. L'espai entre les obertures està ocupat per plafons de terracota on es representa, en relleu, bustos humans i elements vegetals. Corona l'edifici un fris on es col·loquen mènsules que aguanten una cornisa.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatges al carrer Gignàs, 17-21». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Dos edificis d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 186, 327.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 541 bis C.

## Enllaços externs

* «Cases Pere Masferrer». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Cases al carrer Sant Tomàs, 6-7 (Olot)

Les Cases al carrer Sant Tomàs, 6-7 és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa núm. 6-7 és una casa entre mitgeres, de planta rectangular i teulat a dues aigües, de planta baixa amb locals comercials, entresòl i dos pisos superiors. Cal destacar l'ornamentació de les obertures fetes amb guardapols d'estuc i motius de fullatges estilitzats. La façana va ser estucada imitant carreus de pedra.
La casa núm. 3 és una casa entre mitgeres de planta rectangular i teulat a dues aigües. Disposa de baixos amb locals comercials, entresòl i dos pisos superiors. Cal destacar els frisos ornats amb fullatges i flors estilitzades que marquen la separació dels pisos. La façana va ser estucada imitant carreus de pedra.

## Història

Durant el segle xvi la ciutat d'Olot viu uns moments de gran prosperitats econòmiques, molts immigrants de remença arriben a la vila i el creixement urbà es fa necessari. S'edifiquen el Carrer Major, part del carrer de Sant Rafael, el carrer dels Sastres, la Plaça Major i la majoria dels seus carrers adjacents.
Durant els segles XVIII-XIX i XX es fan reformes en els carrers esmentats penetrant l'estil neoclàssic, l'eclecticisme i per damunt de tot el Modernisme i el Noucentisme.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cases al carrer Sant Tomàs, 6-7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Cases al carrer de Sant Sebastià, 18-26 (Palafrugell)

Les Cases al carrer Sant Sebastià, 18, 20-24, 26 és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Grup de cinc cases unifamiliars entre mitgeres de cós i de planta i pis -de plant i dos pisos en el cas de la núm. 26- que creen un conjunt d'estructura i volumetria unitàries. Posseeixen obertures molt simples amb marc de pedra picada i ampits ressaltats a les finestres. El ràfec, sobresortint, és de teula i rajola.
Les cases 22 i 24 tenen façanes idèntiques, cadascuna amb porta de llinda monolítica i una sola finestra en el pis en el mateix eix que la porta. A les dues portes hi trobem la mateixa inscripció ANTONI MURATO. La casa 20 es diferencia de les anteriors per la llinda de la porta d'arc escarser en la qual hi trobem la següent inscripció: 1740 MV... La casa 18 té la façana força alterada en els baixos, on s'hi ha obert una nova porta mentre l'antiga quedà convertida en finestral. La seva inscripció diu: JOAN MURATO 1761. La casa 26 té un portal amb emmarcament de pedra, balcó i finestral al pis, i una remunta amb una solana amb galeria de tres arcades al segon pis. Els interiors mantenen en general, les estructures de voltes de maó de pla a les plantes baixes, sostres embigats al pis i la compartimentació al llarg d'un passadís.

## Referències

* 1 2 «Cases al carrer Sant Sebastià, 18, 20-24, 26». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Cases carrer de la Font, 12-14 (Palafrugell)

Les Cases carrer de la Font, 12-14 és una obra amb elements renaixentistes de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cases de tres pisos entre mitgeres, ampliades al segle xix i modificades al darrer quart del segle xx, però que mantenen sobre tot a les façanes notables pervivències de la construcció del segle xvi. La casa núm. 14 presenta un gran portal adovellat d'arc de mig punt, amb la inscripció: IONA (L)AV(S) - 1596. Al damunt un finestral renaixentista amb pilastres estriades amb capitells jònics, la llinda motllurada, així com l'ampit que té a cada costat sengles testes d'angelots.
La cas núm. 12 té obertures rectangulars de pedra. Un dels finestrals presenta la llinda resseguida per un guardapols motllurat que arrenca de mènsules decorades amb fullatge i volutes en relleu.
Els baixos d'ambdós immobles són ocupats per botigues i en el núm. 12 força alterats. A l'interior s'hi ha conservat algunes voltes de canó emblanquinades.
Els murs són de pedra i morter, emblanquinats.
El raval de la Font era ja molt poblat a la meitat del segle xvii, segons notícies documentals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cases carrer de la Font, 12-14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Cases de Sant Joan de Palamós

Les cases de Sant Joan de Palamós són dues cases bessones entre les que s'interposa una casa més moderna la veïnat de Sant Joan de Palamós. Les cases daten de principis de segle xx. Són un exemple del procés d'ornamentació que ha estat sobreposat a l'estatge amb l'afany de mimetitzar l'estil arquitectònic del moment, el modernisme, però amb una caire absolutament popular. La que ocupa el núm. 4 actualment és utilitzada com a oficines de l'empresa "Enyesados y decoración de escayola" i l'altra està deshabitada. L'estructura és la típica de les cases d'obrers de principis de segle amb habitacions a banda i banda. Posteriorment s'hi ha afegit un pis. La decoració de la façana consisteix en una franja de trencadís que ressegueix els marcs de la porta i les finestres i el perímetre de la façana i al centre, a la part alta, el dibuix d'una petxina. La rajola vidriada és multicolor i s'aplicà sobre el ciment. La resta del mur està emblanquinat.

## Notes

* 1 2 «Cases de Sant Joan de Palamós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Cases del carrer de Sant Jaume (Arbeca)

Les Cases del carrer de Sant Jaume és un grup d'habitatges del municipi d'Arbeca (Garrigues) que conforma una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un grup de cases d'un o dos pisos amb porxos. La planta baixa és de pedra picada i els altres nivells de maons i toves. Sobre la llinda de la porta de la casa núm. 9 s'hi pot llegir "QUI FLORUIT FRUCTIFICABIT".
Es caracteritzen per posseir un estret porxo tocant a façana, amb l'interior d'embigat de fusta i columnes poligonals de grosses bases i capitells geometritzats. De totes elles en destaca sobretot la casa núm. 9 pel seu magnífic portal datat del 1790, ple de motius al·legòrics, figuratius, garlandes de flors i fruits, llorers i escuts, que es disposen a les pilastres i l'entaulament. L'escut al·ludeix als cards.
L'estiu del 1982 fou restaurada per un grup de joves en un camp de treball.

## Història

La casa núm. 9 era la del recaptador d'impostos o delmes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cases del carrer de Sant Jaume». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2016].
# Casetes del carrer de Sant Agustí, 27-55 (Mataró)

Les casetes dels números 27 al 55 del carrer de Sant Agustí de Mataró (Maresme) són un bé inventariat. És un rengle de cases modernistes del segle xix, construïdes amb el creixement fora murs de la ciutat en direcció mar. Les cases són de la mateixa alçada malgrat el desnivell del terreny. Totes tenen una planta amb un portal i una gran finestra, i un pis amb balcó.
Les façanes estan decorades amb esgrafiats que reprodueixen casa per casa motius florals i naturals d'estil modernista. Exceptuant dos o tres, la gran majoria són de la família Viladevall Coll, que al mateix carrer hi té dues cases més. Catalogades per l'Ajuntament de Mataró. La protecció afecta la façana i els volums de cada casa.
Els esgrafiats vuitcentistes d'estil modernista són els que es conserven millor del que hi ha a la ciutat. Anys enrere totes les cases entenien, majoritàriament d'estil barroc, però els que resten estan en molt mal estat. Els esgrafiats són florals i utilitzen la tècnica tradicional de dos colors. Recorren quatre façanes del mateix carrer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carrer de Sant Agustí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Casilla dels Peons

La Casilla dels Peons és una obra del municipi de Fogars de la Selva (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Casilla dels Peons està ubicada en el costat esquerre de la carretera GI-512, la qual porta de Fogars de la Selva a Tordera, sobre una petita terrassa lleument sobreelevada.
Es tracta d'una petita construcció que consta d'un sol pis, de planta rectangular i que està coberta amb una teulada a dues aigües de vessants a façana.
Pel que fa a la resolució dels espais exteriors, les quatres façanes estan completament arrebossades i pintades amb una tonalitat blanca molt intensa. Trenca aquesta uniformitat i serietat compositiva la rajola i el maó vermell present des de les quatre cantonades, passant per les llindes de les tres obertures de la façana principal i finalment en la cornisa que recorre tot el perímetre de l'edifici.
Adossat a la façana principal trobem un petit banc d'obra i en la façana posterior una construcció d'alçada reduïda que serviria segurament com a magatzem per apilar coses o bé com a rebost.
Comparant fotografies antigues, com ara la de la fitxa del Servei de Patrimoni núm. 26.718, amb actuals salta a la vista ràpidament que no s'han produït canvis dràstics en aquesta construcció, ja que aquesta segueix pràcticament igual, oferint així un bon estat de conservació.

## Història

El nom de Falgars apareix citat en un document de l'any 922 relacionat amb l'església parroquial de Sant Cypriani et Santa Justa in villa Falgars.
L'any 974 el municipi es troba sota la tutela del papa Benet VI a través de Hildesind, abat de Sant Pere de Rodes. Posteriorment un precepte dictat per Lotari reafirma el 982 aquest lligam.
Més endavant el terme passà a dependre dels vescomtes de Girona, després vescomtes de Cabrera.
En una butlla papal de Lluci III del 1185, consta que el monestir de Breda tenia importants alous a la parròquia de Ramió.
Amb la divisió provincial del 1833 el municipi entrà dins la província de Barcelona, sent l'únic de La Selva que pertany a aquesta demarcació.
La "Casilla" dels Peons fou aixecada a principis del segle XX, en el context de construcció de la carretera. La seva funció era tant servir d'allotjament per als peons que hi treballaven com fer de magatzem per a les eines.
Després de la construcció de la carretera, aquesta casa va esdevenir segurament un simple magatzem on apilar les eines que s'empraven en les tasques d'arranjaent i manteniment de la carretera.
En l'actualitat és un habitatge.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 «Casilla dels Peons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].

### Bibliografia

* Pladevall i Font, Antoni, dir.; Catalunya Romànica. El Gironès, La Selva, El Pla de l'Estany, 1991