OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Luis López Rose

José Luis López Rose (Villena, 13 de juliol de 1949) és un militar valencià de les Forces Armades d'Espanya amb el rang de tinent general de l'Exèrcit de Terra. Des de 2008 és el Cap de l'Estat Major Conjunt de la Defensa (JEMACON).

## Biografia

És pilot d'helicòpters, diplomat d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra, diplomat de Comandament i Estat Major als Estats Units i màster en Seguretat i Defensa per la Universitat Complutense de Madrid.
Va obtenir el despatx de tinent a l'Acadèmia General Militar el 15 de juliol de 1971, sent destinat en diferents unitats. Com a Cap d'Unitat ha tingut al seu càrrec el Regiment de Pontoners i Especialitats d'Enginyers núm. 12. En la seva formació d'Estat Major, ha estat a l'Estat Major de l'Exèrcit de Terra i a l'Estat Major Conjunt, a més d'ocupar diversos llocs en l'administració militar a través del Ministeri de Defensa.
De 2002 a 2004, ascendit a general de brigada, va assumir el comandament de les Forces Aeromòbils de l'Exèrcit de Terra. El 2004 va ser ascendit a general de divisió i el 2008 a tinent general, que és quan se'l destinà com a Cap de l'Estat Major Conjunt de la Defensa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Currrículum Vitae - José Luis López Rose» (pdf) (en castellà). Defensa.gob.es. [Consulta: 10 juny 2013].

## Enllaços externs

* Ministeri de Defensa espanyol - Estat Major Conjunt de la Defensa (EMACON) (castellà)
# José María Casares y Espinosa de los Monteros

José María Casares y Espinosa de los Monteros va ser un músic nascut a Manila l'any 1839.
Va col·laborar amb Oudrid i Fernández Caballero en diverses sarsueles. És autor d'una Fantasía brillante per a piano i orquestra, concebuda a partir de temes de la zarzuela Las nueve de la noche. També va fer Con la casa a cuestas (1870) i Beltrán y la Pompadour. Així mateix, és autor d'una altra obra per a piano, Seis rimas de G. A. Bécquer. Aquesta ultima es conserva al fons musical de la Casa Carles (GirCar). També va posar música a Las golondrinas de Gustavo Adolfo Bécquer.
A partir del 1860 es troba en presents en els actes del teatre de la Zarzuela. A més de compositor, J. M. Casares apareix en les actes de l'Ilustre Colegio de "Abogados de Madrid", on es va incorporar l'any 1866.

## Referències

* ↑ Soler, J. M. B. (2019, 1 octubre). COMPOSITORES GRANADINOS DEL SIGLO XIX. José Miguel Barberá Soler.
* ↑ GARCÍA AVELLO, Ramón . «Casares, José», Diccionario de la Música Española e Hispanomericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 3, p. 298.
* ↑ «Obres de Casares a l’IFMuC.Base de dades dels fons musicals de Catalunya». [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 65. (ISBN 84-239-4512-X)
* ↑ DIGIBÍS S.L.U. (s. f.). Patrimonio documental del ilustre Colegio de la Abogacía de Madrid. ICAM.
# José María de Gispert de Baldrich

José María de Gispert i de Baldrich (Barcelona, ca 1808 - 13 de maig de 1852) va ser un polític espanyol.

## Ressenya biogràfica

Fill de Francesc de Gispert i Augirot nascut a Barcelona i Assumpció Baldrich Pellicer nascuda a Tarragona. Fou escollit diputat per Barcelona al Congrés dels Diputats a les eleccions legislatives del 1837 i 1844. Fou Governador Civil de Barcelona del gener al juliol del 1845. Sent senador del Regne, va ser nomenat Cap Governador de Ia província de Saragossa per R.O. de 29 de desembre de 1849. Va prendre possessió del càrrec el 3 de gener de 1850.
Del 3 de gener de 1850 al 24 de juny de 1851 va ser President de la Diputació Provincial de Saragossa.
Mor el 13 de maig de 1852 a la Plaça Santa Anna núm 2 de Barcelona a l'edat de 44 anys.

## Referències

* 1 2 «Defuncions. Any 1852. Registre núm. 1917». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 13-05-1852.
* ↑ Fitxa de José María de Gispert al Congrés dels Diputats
* ↑ Els governadors civils, p. 557
* ↑ «GISPERT, JOSÉ MARÍA», 27-08-2020.
* 1 2 3 Sánchez Lecha, Alicia. Los presidentes de la Diputación Provincial de Zaragoza (1813-1999). Diputación Provincial de Zaragoza, 1999, p. 216.
# José Morales Lemus

José Morales Lemus (Gibara, 1808 - Nova York, 1870), fou un jurista i polític cubà.
Començà els seus estudis a Holguín i els continuà a l'Havana, graduant-se d'advocat el 1835. Ve exercir la seva professió amb un notable encert i, abolicionista convençut, donà la llibertat a tots els seus esclaus. Les seves idees liberals el feren comprometre en la temptativa de López el 1851, i encara més en la de Pintó, de 1855, per el qual va haver de refugiar-se als Estats Units.
Tornat a Cuba, desenvolupà diversos càrrecs d'importància en l'època de Dulce i fou un dels redactors del diari El Siglo. El 1866 la jurisdicció de Remedios el comissionà per a formar part de la Junta d'Informació a les Corts, i a Madrid fou nomenat president d'aquesta. Retornà a Cuba el 1867 i, en esclatar la insurrecció de 1868, i va prendre part, però sufocada en part, tingué de refugiar-se novament als estats Units, no sense patir l'embargament de tots els seus béns.
A Nova York va ser nomenat president de la Junta cubana, treballant incessantment a favor de la causa independentista i facilitant tot gènere de recursos morals i materials als insurrectes, tasca que va prosseguir fins a la seva mort.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 912. (ISBN 84-239-4536-7)
# Carl Busch

Carl Busch (Bjerre, 29 de març de 1862 - Kansas City, 19 de desembre de 1943) fou un músic, director d'orquestra i compositor estatunidenc d'origen danès.
El 1898 es donà a conèixer a Leipzig i Dresden com a director d'uns concerts en els quals s'executaven les seves composicions musicals, traslladant-se més tard als Estats Units, on s'establí.
Entre les seves obres més cèlebres cal esmentar Elegia per a instruments de corda (op.30), l'òpera The Lady of Shalott (op. 21), i la Tennysonian Suite (op. 31).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 1528 (ISBN 84-239-4509-X)
# Ferdinand Le Borne

Ferdinand (Fernand) Le Borne (Charleroi, 10 de març de 1862 - París, 15 de febrer de 1929) fou un compositor belga.
Fou deixeble de Massenet, Franck i Saint Saëns, el seu estil ha passat a través de diverses influències, de la que la més perceptible és l'última, sobretot en el que la línia melòdica i a la solidesa d'arquitectura es refereix. L'obra dramàtica d'aquest notable compositor inclou:
* Daphnis et Chloe, estrenada a (Brussel·les el 1885);
* Hedda, llegenda simfònica (Milà, 1898);
* Mudarra, drama líric (Berlín, 18 d'abril, de 1899), amb el jove tenor Rudolf Berger;
* Les Girondins, òpera;
* Le Maître, òpera i una de les seves últimes obres.
Per a orquestra:
* Scènes de ballet;
* Suites intimes;
* Symphonie dramatique;
* Aquarel·les;
* Temps de guerre;
* Fête bretonne;
* Marche solemenlle;
* Ouverture guerrière;
* Ouverture Symphonique;
* Symphonie-Concert.
En el gènere de cambra, un quartet de corda, un trio i una sonata per a violí; en el religiós, una Missa i diversos motets, i en el vocal, diversos lieder, d'accentuat sentiment romàntic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. II, pàg. 418 (ISBN 84-239-4572-3)
* Tom núm. 29, pàg. 1249 de l'Enciclopèdia Espasa
* ↑ Arakelyan, Ashot. «FORGOTTEN OPERA SINGERS : Rudolf Berger (Tenor) (Brno 1874 - New York 1915)», 02-01-2014. [Consulta: 9 desembre 2021].
# Trinitat Vella

La Trinitat Vella és un dels barris que conformen el districte de Sant Andreu, a Barcelona. Abans d'esdevenir un barri barceloní era un extrem allunyat del municipi independent de Sant Andreu de Palomar conegut com el Coll de Finestrelles.
Té una superfície de 81 hectàrees i uns 10.500 habitants (2021). Els seus límits actuals són el riu Besòs, la Meridiana i la carretera de Ribes i el passeig de Santa Coloma.

## Història

L'any 1413 fou aixecada la capella de la Trinitat, que fou cremada durant la Guerra del Francès. Cap a 1445 s'hi posaren les forques jurisdiccionals de Barcelona, consistents en tres pedres i unes fustes dretes posades al damunt.
La Trinitat era una zona poc habitada i amb pocs masos, tot i les vinyes que es conreaven a la part alta i que subsistiren fins a la dècada dels cinquanta. Entre 1952 i 1954 les vinyes van desaparèixer per construir-hi blocs d'habitatges i per convertir la part més alta en presó. Pocs anys després, l'expansió de noves vies de circulació separà la Trinitat en dos barris: la Trinitat Nova i la Trinitat Vella. El tren del nord desaparegué el 1960, i un any més tard s'inaugurà el perllongament de l'avinguda Meridiana.
El darrer canvi urbanístic important que ha sofert aquest barri ha estat la construcció del Nus de la Trinitat, l'any 1992, eix i confluència de les rondes que envolten la ciutat de Barcelona.

## Entitats

* Colla de Diables de Trinitat Vella

## Referències

* ↑ «Trinitat Vella». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Característiques de la població per barris. Any 2021». Ajuntament de Barcelona. Departament d'Estadística i Difusió de Dades. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ «Superfície (ha) 2020». Ajuntament de Barcelona. Institut Municipal d'Informàtica. Departament del Pla de la Ciutat. [Consulta: 11 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Trinitat Vella, a la web de l'Ajuntament
# Nicola Fago

Francesco Nicola Fago (Tàrent, 26 de febrer de 1677 – Nàpols, 18 de febrer de 1745) fou un compositor italià.
Els seus pares foren Cataldo i Giustina Tursi. Començà els estudis musicals en la seva ciutat nadiua. Fou deixeble d'Alessandro Scarlatti al Conservatori dei Poveri, i després de Francesco Provenzale al dei Turchini, on suplí al seu mestre i més tard el succeí. Entre els seus millors deixebles, cal mencionar a Leonardo Leo, Nicola Sala, Antonio Duni, Niccolò Jommelli, Giuseppe Farinelli, Giuseppe de Majo, Carmine Giordano i Francesco Feo.
Va compondre diverses òperes, entre elles, Eustachio, però on més es distingí fou en la música religiosa. Posseïa un estil elegant i pur però mancat d'originalitat.
El 23 de novembre de 1701 es casà amb Katrerine Grimaldi germana de la famosa soprano Esperança Grimaldi. D'aquest matrimoni en naixeren 11 fills; Lorenzo (1704), Francesco (1705), Christofer (1707) Teresa (1708), Gennaro (1709), Caterina (1710), Federico (1712), Giuseppe (1714), Domenico (1718), Carlo (1719), i Xavier (¿). 5 d'ells moriren molt infants. D'onze fills només un Lorenzo, seguí els passos del pare, també va ser compositor i professor en el Conservatori de la Pietà dei Turchini, on Francesco tingué molts alumnes, entre ells el napolità Francesco Feo.
El 1709, Francesco fou elegit mestre de capella del Tesoro de San Gennaro on va romandre fins al 1731. Des de 1736 va ser mestre de capella de San Giacomo de Spagnuoli. A banda de l'oratori Faraone sommerso, és autor d'alguns Credos, a 4 i 5 veus; tres Magnificats, de 5 a 10 veus; un Stabat Mater, a 4; un Te Deum, a 10; tres Misses, a veus diferents; motets, lletanies, responsos.,etc.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 82. (ISBN 84-239-4523-5)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàgs. 418. (ISBN 84-7291-226-4)
# Nicola Francesco Haym

Nicola Francesco Haym (Roma, 6 de juliol de 1678 - Londres, 31 de juliol de 1729) fou un literat i compositor musical alemany d'origen italià.
Va fer un excel·lents estudis i es dedicà principalment a la poesia i a la música. El 1704 es traslladà a Londres, on, en unió de Clayton i Charles Dieupart, treballa per aclimatar l'òpera italiana a Anglaterra, estrenant les de la seva composició Camilla (1706) i Etearco (1711). A més, adaptà diverses òperes italianes que es cantaven en anglès i en italià, fins que l'arribada de Handel donà un cop mortal a l'empresa.
Haym passà a Holanda, però poc temps després tornà a Londres i entrà en relacions amb Handel, pel qual va escriure diversos llibrets (com ara el de Rodelinda). A més, deixà, dues col·leccions de Sonates per a dos instruments i una Notizie de libri rari nella lingua italiana (1726).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1301 (ISBN 84 239-4527-8)
# Nicolas-Jean Lefroid de Méreaux

Nicolas-Jean Lefroid de Méreaux (París, 1745 - 1797) fou un organista i compositor francès. Fou l'avi del també músic Amédée Méreaux.
Fou organista de l'església de Saint-Jacques-du-Haut-Pas, per a la qual va escriure molts motets, deguent-se'li a més la cantata Aline, reine de Golconde; l'oratori Esther, i les òperes Le retour de la tendresse (1774); Le duel comique (1776); Lanrette (1782); Alexandre aux Indes (1785), i Oedipe et Jocaste (1791).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 879 (ISBN 84 239-4534-0)
# Nicolas Martin

Nicolas Martin (Marsella, 23 d'octubre de 1810 - 27 d'agost de 1882) fou un musicòleg, director de cors i compositor francès del Romanticisme. Es té força informació de la seva vida artística i quasi res de la privada. Va fer els primers estudis musicals en la seva ciutat natal. Aconseguí per oposició la plaça de contrabaix de l'orquestra del Gran Teatre de Marsella, i ensems estudià harmonia. Estudià durant tres anys al Conservatori de París i ingressà com a cantor en l'Òpera, on la seva timidesa l'impedí treure profit de les seves facultats vocals. Se li confià la fundació d'una classe de solfeig per a senyoretes en el Conservatori de Marsella, la qual arribà ser de les millors de França. El 1828 fundà la societat coral Trotebas, que dirigí durant quinze anys, i per la que va compondre diverses obres. La seva Missa en sol major, constitueix una notable producció. Martin també es distingí com a bibliòfil musical, i reuní una biblioteca en que s'hi contenen tant les partitures d'autors antics i moderns així com les obres de caràcter teòric més notables que fins llavors s'havien publicat en països diferents.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 495, ISBN 84-239-4533-2
# Nicolas de Marle

Nicolas de Marle (mitjan segle XVI) fou un compositor francès del que se suposa que Marle no era el seu cognom, sinó el nom del lloc on va néixer. Pocs destalls es coneixen de la vida d'aquest compositor; se sap que fou mestre dels infants de cor de l'església de Noyon. Entre les seves composicions hi figuren: Missa ad imitationem moduli Panis quem ego dabo (París, 1559), Missa quatuor vocum (París, 1568), i diversos cants francesos que es publicaren en algunes col·leccions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 245, ISBN 84-239-4533-2
# Nicolle Des Celliers de Hesdin

Nicolle Des Celliers de Hesdin fou un compositor francès del segle xvi. Va ser chantre de la capella d'Enric II de França (1522), i més tard de la capella pontifícia. S'han conservat d'Hesdin, diverses misses, motets i cançons profanes, aquestes últimes molt interessants.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 1308 ISBN 84 239-4527-8
# Nicolás de Uríen

Nicolás de Uríen (Abandiano, Biscaia, 8 de setembre de 1869 - 24 de maig de 1909) fou un director d'orquestra i compositor basc.
Als setze anys es traslladà a Madrid, on va viure actuant com a corista del Teatro Real, fins que, animat per Gayarre, decidí seguir els estudis de cant, que més tard deixà per a dedicar-se als de piano i composició. El febrer de 1895 estrenà a Milà l'òpera de la seva composició Una notte nel Deserto, que es representà vint-i-cinc nits consecutives i després es cantà a Torí amb el mateix èxit, estrenant-se, per fi, en el Teatro del Buen Retiro de Madrid la nit del 16 de juliol de 1896 i aconseguint una acollida excel·lent per part del públic i de la critica. Molt apreciat a l'estranger, més que a Espanya, Uríen actuà com a director d'orquestra en importants ciutats estrangeres, fins que el mal estat de la seva salut l'obligà a retirar-se al punt que el va veure néixer, abans de complir els quaranta anys.
A més de les ja citades òperes, s'han de mencionar les titulades El alcalde de Zalamea, El filtro i L'Atlàntida, aquesta última basada en el poema de mossèn Jacint Verdaguer. Entre la resta de les seves composicions hi figuren divers obertures, misses, fantasies, Avemaria, melodies vocals, ballables, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 1454-55 (ISBN 84-239-4565-0)
# Nicòmac

Segons la mitologia grega, Nicòmac (grec antic: Νικόμαχος), va ser un heroi grec, fill de Macàon i d'Anticlea.
Després de la mort de Díocles regnà a Feres de Messènia juntament amb el seu germà Gorgas. Excel·lí com a metge i, per aquesta causa, després de mort rebé honors divins. Més endavant, Istmi, fill de Glauc, va erigir als dos germans un santuari com a homenatge a dos herois guaridors.

## Referències

* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia, IV, 30 i 3
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 387. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 157. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
Viccionari
# Nikolai Alekséievitx Titov (fill)

Nikolai Alekséievitx Titov, rus: Николай Алексеевич Титов (Sant Petersburg, 10 de maig de 1800 - 12 de desembre de 1875) fou un compositor rus, era fill i nebot respectivament dels també compositors Aleksei i Serguei.
Com el seu pare, seguí la carrera militar, però assolí més popularitat que aquell en la música, ja que fou el creador del lied rus i el primer que va escriure, quan només comptava vint anys, El pi solitari, que s'estengué per tot el país.
També les seves danses i les seves marxes es feren populars a Rússia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 151 (ISBN 84-239-4562-6)
# Macrourus

Macrourus és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Taxonomia

* Macrourus berglax (Lacépède, 1801)
* Macrourus carinatus (Günther, 1878)
* Macrourus holotrachys (Günther, 1878)
* Macrourus whitsoni (Regan, 1913)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Lacépède, B. G. E. 1801. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 3: i-lxvi + 1-558, Pls. 1-34.
* 1 2 Günther, A. 1878. Preliminary notices of deep-sea fishes collected during the voyage of H. M. S. "Challenger.". Annals and Magazine of Natural History (Series 5) v. 2 (núms. 7/8/9): 17-28, 179-187, 248-251.
* ↑ Ruiz R., V. H. i C. Oyarzún G., 1993: Presencia de Macrourus holotrachys Günther, 1878, en Chile. Gayana, Zoologia v. 57 (núm. 1): 57-59.
* ↑ Regan, C. T. 1913. The Antarctic fishes of the Scottish National Antarctic Expedition. Transactions of the Royal Society of Edinburgh v. 49 (pt 2, núm. 2): 229-292, Pls. 1-11.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Sundevall, C. J., 1842: Om de två nordiska arterna af fiskslägtet Macrourus (Lepidoleprus Risso) och bådas förekommande vid Norrige. Kongl. Svenska vetenskaps-akademiens handlingar 1840: 1-14.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Nikolai Petróvitx Rumiàntsev

Nikolai Petróvitx Rumiàntsev (Sant Petersburg, 3 d'abril de 1754 $^{(Julià)}$ - Sant Petersburg, 3 de gener de 1826 $^{(Julià)}$) va ser ministre d'Afers Exteriors i canceller de l'Imperi rus a Rússia durant la invasió de Napoleó a Rússia (1808). Era fill del mariscal de camp Piotr Rumiàntsev i nét del general Aleksandr Rumiàntsev de la família comtal Rumiàntsev.
Va ser ministre del seu país a Frankfurt, on va residir uns quinze anys; mestre de cerimònies de la cort de Pau I, sense exercir mai aquest càrrec, i conseller imperial a l'adveniment de l'emperador Alexandre, que el va nomenar ministre de Comerç el 1802 i de Negocis estrangers. Va ser molt elogiat per Napoleó, a qui va aconseguir conciliar amb Àustria en 1809, i un any més tard va obtenir per a la seva pàtria, mitjançant el Tractat de Friedriksham, Finlàndia, per la qual cosa va ser nomenat canceller i més tard president del Consell de l'Imperi.
Devem a aquest eminent home públic:
* una col·lecció d'Antigues poesies russes (1818);
* el Sandebink o Codi del tsar Iván Vasilievich; Investigacions sobre l'antiga història de Rússia de Lehberg (1820);
* Cròniques de Santa Sofia (1820/21), que comprenen des de l'any 826 al 1534;
* Monuments de la literatura russa del segle XII (1821) i molts estudis d'història i literatura del seu país;
* Sobre l'origen del Rurik; Història del diaca Lleó i d'altres escriptors bizantins (1820);
* Memòries sobre alguns pobles de l'Àsia central (1821);
* Assaig històric i cronològic sobre els <posadniks> de Novgorod, tret dels antics anals russos (1821);
* Cartes arqueològiques sobre l'óblast de Riazán (1823);
* Joan, exarca de Bulgària; Sant Ciril i sant Metodi, apòstols dels eslaus, etc...
Gràcies a la munificència d'aquest magnat, Adelung i el metropolità Eugeni de Kíev van publicar les seves obres, i de 1815 a 1818 el fill del cèlebre Kotzebue va realitzar la seva expedició al mar del nord per buscar un pas d'Àsia a Amèrica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 836. (ISBN 84-239-4552-9)
# Ferdinand Sieber

Ferdinand Sieber (Viena, 5 de novembre de 1822 - Berlín, 19 de febrer de 1895) fou un cantant, mestre de cant i compositor austríac.
Fou deixeble de Miksch i de Ronconi, i després d'haver actuat durant algun temps com a cantant escènic, el 1848 s'establí a Dresden per dedicar-se a l'ensenyança del cant, i el 1854 es traslladà a Berlín, assolint gran reputació tant en una com a l'altra ciutat.
Publicà gran nombre d'obres, la majoria d'elles didàctiques. Cal mencionar: Die Schule der Geläufigkeit für Saenger und Saengerinnen; 60 leichte Vokalisen und Solfeggien in sechs Heften; 60 zwei-drei-und vierstimmige Vokalisen; 60 Vokalisen für vorgerücktere Gesangschuler zur höhern Ausbildung der Technik; 24 sechzehntaktige Vokalisen in allen Dur-und Molltornaten; Achttaktige Vokalisen; Die Kunst des Gesangs. Vollstaendige Theoritsche-praktische Gesangschule; Theoretische Prinsipien; 60 Vokalisen; Vorschule der Gesangs für das jugendliche Alter vor dem Stimmwechsel; Vollstaendiges Lehrbuc der Gesangskunst für Lehrer und Schüler; Katechismus der Gesangskunst (1862; 12.ª ed., 1903); Die Aussfrache des Italianischen im Gesangs; Aphorismen aus dem Gesangsleben (1865); Kurze Anleitung zum gründlichen Studium des Gesangs; Handbuch des deutschen Liedershatzes, Cataleg de 10.000 lieder classificats segons la seva extensió vocal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 55, pàg. 55 (ISBN 84 239-4555-3)