OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mi major

Mi major (també MiM en la notació europea i E en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota mi. Així, l'escala està formada per les notes mi, fa#, sol#, la, si, do# i re#, i l'armadura té quatre sostinguts (fa, do, sol, re). El relatiu menor que li correspon és la tonalitat de do sostingut menor i la tonalitat homònima és la de mi menor.
Només dues de les 104 simfonies de Haydn estan escrites en mi major: les núms. 12 i 29. Encara al segle xix, les simfonies en aquesta tonalitat són rares, hi ha la Simfonia núm. 7 de Bruckner com un dels pocs exemples. Dues simfonies que comencen en re menor i acaben en mi major són la Simfonia núm. 1, "Gòtica", de Havergal Brian i la Simfonia núm. 4 de Nielsen. La Simfonia núm. 4 de Mahler comença en sol major, però acaba en mi major.
A més, mi major és la tonalitat del moviment final de la Simfonia inacabada de Schubert, la Simfonia núm. 2 de Rakhmàninov i la Simfonia núm. 10 de Xostakóvitx.
Cal tenir en compte que és una tonalitat difícil per als instruments de vent, acceptable per als instruments de corda de l'orquestra simfònica, i molt adequada per a la guitarra. Si n'hi ha de disponibles, els clarinets en la bemoll s'haurien d'usar en lloc dels clarinets en si bemoll; per als primers s'escriuria en sol major, mentre que per als segons seria en fa sostingut major o sol bemoll major.
Skriabin la va considerar la més pura de les tonalitats i la va elegir per a representar el color blanc en les propostes de la sinestèsia.
# Macàon

A la mitologia grega, Macàon (en grec antic Μαχάων), va ser un heroi, fill d'Asclepi i de Lampècia (altres genealogies li atribueixen mares diferents, com ara Epíone, la filla de Mèrops, Xante, i fins i tot Coronis). Casat amb Anticlea, fou pare de Gorgas i de Nicòmac.
Va regnar al costat del seu germà Podaliri sobre tres ciutats de Tessàlia (o la possible Messènia), Trica, Itome i Ecàlia. Figura en la llista de pretendents d'Helena i per això anà a la guerra de Troia, capitanejant al costat del seu germà Podaliri trenta naus provinents de les seves ciutats, i on es distingí, junt amb el seu germà, com a metge del bàndol grec, art que havia heretat del seu pare. Va ser tant útil als combatents que se'l va dispensar del servei d'armes, ja que tenia el do de guarir totes les ferides, fins i tot les més greus. Entre altres fets, se li atribueix la curació de Menelau, ferit per una fletxa de Pàndar, i de Filoctetes, que tenia una ferida ulcerada que s'havia causat en ferir-se accidentalment per una fletxa d'Hèracles feia deu anys.
Durant una de les batalles va ser ferit a l'esquena per una fletxa de Paris de Troia i rescatat per Nèstor. El van transportar a la tenda de Nèstor, on Hecamede, una captiva d'Aquil·les que havia estat atorgada a Nèstor, va tenir cura d'ell. Com relata Quint d'Esmirna als seus Posthomèriques, Macàon va ser mort per Eurípil, fill de Tèlef, en el transcurs d'una batalla anterior al saqueig de Troia. Fet, aquest, que entra en contradicció amb l'Eneida de Virgili, on s'exposa que Macàon va entrar a la ciutat dintre del Cavall de Troia. Les seves cendres van ser dutes per Nèstor a un santuari de Gerènia on els malalts buscaven curar-se. Macàon i el seu germà Podaliri tenien un cenotafi a Tricca.

## Referències

* 1 2 3 4 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 337. ISBN 9788496061972.
* ↑ Homer, Ilíada ii.731
* ↑ Homer, Ilíada iv.193
* ↑ Homer, Ilíada xi.511
* ↑ Quint d'Esmirna, Posthoméricas xi
* ↑ Virgili, Eneida ii.262

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 141. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Gnathophis leptosomatus

Gnathophis leptosomatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 420 i 428 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidental: el nord-oest de Madagascar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1860. Neue aalaehnliche Fische des Hamburger Museums. Abh. Naturwiss. Ver. Hamburg v. 4 (núm. 2). 1-29 + suppl. 1-4.
* ↑ Karrer, C., 1982. Anguilliformes du Canal de Mozambique (Pisces, Teleostei). Fauna Tropicale. v. 23: 1-116.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Fàbrica de llanes d'Arsèguel

La fàbrica de Llanes d'Arsèguel, situada al pont d'accés al poble d'Arsèguel, és tot un exemple de l'aprofitament de l'energia hidràulica. Encara avui es troba en ple funcionament i amb una maquinària que data del segle xviii. Fundada el 1902 pels besavis dels actuals propietaris té les característiques d'una empresa familiar que ha anat passant de pares a fills. En la seva època daurada va arribar a donar feina a unes 20 persones. Forma part de la Ruta dels oficis d'ahir promoguda pel Consell Comarcal de l'Alt Urgell. La fàbrica disposa d'un servei de visites guiades, gestionat per la mateixa família Isern.

## Energia que utilitza

L'energia mecànica s'obté gràcies a una turbina d'aigua, que va des del riu Segre a través d'un canal d'un quilòmetre i mig de llargada fins a un salt d'aigua de 10 metres. S'hi conserva, malgrat que actualment en desús, un molí draper del segle xvii i una singular perxadora o cardadora de llana elaborada amb cards de riu.
També funciona a ple rendiment el "diable", inventada per Samuel Crompton, una màquina que separa la llana i la deixa més flonja, així com l'espectacular Mule-Jenny, coneguda a Catalunya com a mulgènua, una filadora dissenyada l'any 1770, l'únic exemplar que existeix a tot Catalunya i una autèntica peça de museu.
Entre els diferents productes que fabrica aquesta antiga industria cal destacar els mitjons de fil gruixut i molt dens, adients pel rigorós clima hivernal dels Pirineus o per a qualsevol activitat de muntanya, els típics tapaboques o les mantes de pastor.
La Fàbrica de Llanes d'Arsèguel és, com podeu veure, un indret d'obligada visita, alhora que un exemple important de l'aprofitament dels recursos naturals, ara que tothom parla de l'estalvi energètic.

## Referències

* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2001, p. 15. ISBN 84-393-5437-1.
* ↑ Consell Comarcal de l'Alt Urgell
* ↑ Torres, Núria «El bressol dels oficis perduts». Sàpiens [Barcelona], núm. 63, 1-2008, p. 60-61. ISSN: 1695-2014.
* ↑ AADD. Guia de Museus i Equipaments Patrimonials de l'Alt Pirineu i Aran. Lleida: Garsineu Edicions, 2008, p.21. ISBN 978-84-96779-45-7.
* ↑ «Fàbrica de llanes d'Arsèguel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Arsèguel-Lleida-Pirineus». Arxivat de l'original el 2018-08-22. [Consulta: 27 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Fàbrica de llanes a Arsèguel
# Lemmus trimucronatus

Lemmus trimucronatus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu al nord del Canadà, Alaska (Estats Units) i l'est de Rússia. S'alimenta de bruguerola, cotoneres, determinats cereals i molses verdes. Els seus hàbitats naturals són la tundra àrtica i la tundra alpina subàrtica, on se'l troba per sobre del límit arbori. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, trimucronatus, significa ‘de tres puntes' en llatí.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V. Lemmus trimucronatus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 9 maig 2016.
* ↑ Entrada «Lemmus» d'Animalia (en anglès).
# Equíon (fill de Porteu)

Equíon (en grec antic: Ἐχίων), segons la mitologia grega, era un heroi grec, fill de Porteu.
Va ser el primer grec que va sortir del Cavall de Troia per assaltar la ciutat, però va morir en combat quan va saltar.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 455. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997.pàgs. 79-80 (Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Nikolai Kaixkin

Nikolai Kaixkin (rus: Николай Дмитриевич Кашкин) (Vorónej, 27 de novembre de 1839 $^{(Julià)}$ - Kazan, 15 de març de 1920) va ser un crític de música rus, així com professor de piano i teoria de la música al conservatori de Moscou durant 33 anys (1866-96 i 1905-08).
Fill d'un llibreter de Voronezh, Kashkin era un músic autodidacta que havia començat a donar classes de piano quan tenia 13 anys. El 1860 va viatjar a Moscou per a perfeccionar els seus estudis de piano amb Alexandre Dubuque. Allà va conèixer H. A. Laroche, Nikolai Rubinstein i Pyotr Ilyich Tchaikovsky.
Va contribuir amb la crítica musical principalment al Registre rus (Русские ведомости) i al Registre de Moscou (Московские ведомости), de vegades amb el pseudònim de "Nikolai Dmitriev" (Николай Дмитриев). Com a crític, Kashkin faria un servei valuós en la promoció de la música de Txaikovski. Va ser ell qui va proporcionar l'epítet "Petit rus" per a la segona simfonia de Txaikovski. Txaikovski li va dedicar la cançó "Ni una paraula, oh amic meu", op. 6, núm. 2 (1869).
Caixkin va publicar les seves memoties sobre Txaikovski tres anys després de la mort del compositor.

## Notes

* Brown, David, Txaikovski: Els primers anys, 1840-1874 (Nova York: WW Norton & Company, Inc., 1978)

## Referències

* 1 2 3 Tchaikovsky Research
* ↑ Brown, David, Txaikovski: Els primers anys, 1840-1874 (Nova York: WW Norton & Company, Inc., 1978), 91-92
* ↑ Brown, 92
# Michael Engler

Michael Engler (Brieg, Silèsia, 1688 - Breslau, Silèsia, 1760) fou un fabricant d'orgues alemany. Els millors orgues que sortiren dels seus tallers es troben en l'església de Sant Nicolau de Brieg, en la de l'abadia de Grüssau, a Posen i a Olmütz. El seu fill Gottlieb i el seu net Johann també es dedicaren, i amb molt d'èxit, a la construcció d'orgues.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 1363 ISBN 84-239-4519-7
# Félix-Jean Prot

Félix-Jean Prot (Senlis, 1747 - París, 1823) fou un violinista i compositor francès.
Estudià el violí amb Desmarais i l'harmonia amb Gianotti, i el 1775 entrà com a violinista en l'orquestra de la Comédie-Française, ocupant aquesta plaça gairebé per espai de mig segle.
Va estrenar les obres Le bal burgeois, Les rêveries i Le Printemps, deixant, a més, nombrosos duets concertants per a instruments d'arc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 1117 (ISBN 84-239-4547-2)
* Biografia (francès)
# Qalqas

Qalqas (àrab: قلقاس, Qalqās) és una vila palestina de la governació d'Hebron, a Cisjordània, situada 4 quilòmetres al sud d'Hebron i adjacent a Beit Hagai. Segons l'Oficina Central Palestina d'Estadístiques tenia 1.517 habitants el 2016. Les instal·lacions d'atenció primària de salut del poble estan designades pel Ministeri de Salut com a nivell 1.

## Història

L'explorador francès Victor Guérin va visitar el lloc el 1863 i ho va descriure com "les ruïnes d'un gran poble".
En 1883 el Survey of Western Palestine del Fons per a l'Exploració de Palestina anomenava el lloc Khurbet Kilkis. La va descriure que tenia «murs i cisternes i tombes tallades a la roca».

## Referències

* ↑ 2007-2016 PCBS census Arxivat 2013-07-05 at Archive.is. Palestinian Central Bureau of Statistics (PCBS). p. 107.
* ↑ West Bank Health care
* ↑ Guérin, 1869, pp. 212, 257-258
* ↑ Conder and Kitchener, 1883, SWP III, p. 358

## Bibliografia

* Conder, C.R.; Kitchener, H.H.. The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology. 3. Londres: Comitè del Fons per a l'Exploració de Palestina, 1883.
* Guérin, V. Description Géographique Historique et Archéologique de la Palestine (en francès). 1: Judee, pt. 3. París: L'Imprimerie Nationale, 1869.
* Palmer, E. H.. The Survey of Western Palestine: Arabic and English Name Lists Collected During the Survey by Lieutenants Conder and Kitchener, R. E. Transliterated and Explained by E.H. Palmer. Comitè del Fons per a l'Exploració de Palestina, 1881.
# Nikolai Klenovski

Nikolai Klenovski, nom complet amb patronímic Nikolai Semiónovitx Klenovski, rus: Никола́й Семёнович Клено́вский (Odessa, 1857 – Sant Petersburg, 1915), fou un compositor i director d'orquestra rus.
Estudià en el Conservatori de Moscou on tingué entre altres alumnes l'armeni Aleksandr Spendiarian, i des de 1877 dirigí diversos teatres de províncies; des de 1883 fins al 1893 fou segon director de l'Òpera de Moscou i després director de l'Escola de Música de Tiflis, càrrec que aprofità per a viatjar per aquella comarca i estudiar la seva música popular. Fou el primer que organitzà els Concerts etnogràfics a Rússia.
Entre les seves composicions hi figuren:
* Hashish (Moscou, 1885);
* Música d'escena per als drames L'estrella de Sevilla, Antoni i Cleòpatra i Mesalina;
* la suite per a orquestra Fata Morgana;
* diverses cantates;
* una col·lecció de Cants georgians, per a solo, cor i orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 3472 (ISBN 84-239-4579-0)
# Michael Tonsor

Michael Tonsor (Ingolstadt, Baviera, 1540/1546 - 1605/1607) fou compositor, mestre de capella i organista alemany.
En la seva època assolí gran anomenada com a organista i compositor de música religiosa i fou cantor de l'església de la Santa Verge de la seva ciutat natal (1566) i organista de la de Sant Jordi de Dünkelsbühel (1570-90). De Tonsor es publicaren les obres següents:
* Selecta quaedam cantines sacrae 5 voc. (1570);
* Sacrae cantiones plane novae 4,5 et plur. voc. (1573);
* Fasciculus cantionum acclesiasticae 5 et 6 voc. (1605);
Commer, en el volum XV de la seva Musica sacra, reproduí dos motets a 5 veus de Tonsor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 772 (ISBN 84-239-4562-6)
# Maddalena Laura Sirmen

Maddalena Laura Sirmen –Maddalena Laura Lombardini de naixença– Venècia, 9 de desembre de 1745 – 15 de maig de 1818) fou una compositora, violinista, clavecinista i cantant italiana.

## Primers anys i formació

Quan tenia set anys va ser acceptada com a pobra a l'hospital dei Mendicanti, una institució benèfica famosa a tot Europa per la sòlida preparació musical de les seves "noies del cor".
Giuseppe Tartini li dedicà classes «per caritá» en les seves freqüents estades a la ciutat dels canals, i anys més tard li dedicà el famós tractat L'arte dell'arco, una guia didàctic dedicada a la seva alumna, en què el mestre descriu els principis pedagògics i les recomanacions per a la pràctica diària de l'instrument.

## Intèrpret i cantant

Acompanyada del seu marit, el mestre de capella Lodovico Sirmen, va fer actuacions a París, Londres, Estocolm i altres capitals europees amb gran èxit.
A Londres va debutar també com a cantant, carrera que després seguí en diverses ciutats d'Itàlia: Siena, Torí, on havia debutat com a violinista, Pavia i Pisa. Més endavant va ser contractada pel Königliches Hoftheater (Teatre de la Cort Reial) de Dresden per a les temporades de teatre de 1783, i també actuà a Moscou i en el Teatre Imperial de San Petersburg com a soprano i com a intèrpret.

## Obra

Maddalena Laura Lombardini –o M. L. Sirmen, després de casada– va tenir una gran activitat com a compositora i se'n coneixen diverses composicions: sis trios per a dos violins i violoncel (1769), sis quartets per a dos violins, viola i violoncel, sis concerts per a violí i orquestra (1772), sis duets per a dos violins (potser 1773); també una sonata per a violí i continu (1785) i el trio en si bemoll major per a dos violins i violoncel obligatori. Les seves comoposicions van ser relativament populars en la seva època, meresqueren comentaris elogiosos de Leopold Mozart i les seves obres s'editaren a França, Anglaterra, Holanda, Alemanya i Àustria.

## Darrers anys

Un cop casada la filla que havien tingut, Maddalena Laura Lombardini es va separar del seu marit i es va traslladar a Venècia, on moriria el 1818.
La violinista i musicòloga anglesa Marion Scott va recollir detalls de la vida de Sirmen en un treball titulat Music and Letteer el 1933.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «LOMBARDINI, Maddalena Laura» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ Tom núm. 2 pàg. 520 d'Auditorium. Cinco Siglos de Música Inmortal d'editorial Planeta.
* 1 2 3 4 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 58, pàg. 1243 ISBN 84-239-4558-8
* 1 2 Picazo Gutiérrez, Marina. «Maddalena Lombardini, un ejemplo del legado de la Escuela Tartiniana» (en castellà). Digital Melómano, 27-10-2020. [Consulta: 2 abril 2023].
* 1 2 «Maddalena Laura Lombardini Sirmen | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ «The lyre of Orpheus: the life and works of Maddalena Laura Lombardini Sirmen» (en anglès). The Strad, 16-08-2021. [Consulta: 2 abril 2023].
# Julien Tiersot

Julien Tiersot (Bourg-en-Bresse, Ain, 5 de juliol de 1857 - París, 10 d'agost de 1937) fou un compositor i crític musical francès.
Fill del metge Edmond Tiersot, estudià al Liceu Sant Lluís i després medicina i després música en el Conservatori de París, on tingué per professors com Savard, Massenet i Franck. Va contraure matrimoni amb la senyoreta Ernoult i el 1883 fou nomenat bibliotecari segon del Conservatori, el 1909 bibliotecari i el 1920 president de la Societat francesa de musicologia. Durant aquest període va compondre diverses peces de música i treballs de crítica musical i va donar diversos cicles de conferències a França, Bèlgica, els Països Baixos, Escandinàvia, Estats Units i Canadà.
Com a obres més importants en el terreny de la critica i la història musical cal mencionar:
* Études sur le chançon populaire en France, (premiada per l'Institut).
* Études sur Belioz, (premiada per l'Acadèmia Francesa).
* Études sur Gluck.
* Études sur Rousseau.
* Études sur la musique au temps de la Révolutionfrançaise.
* Histoire de la chanson populaire en France, (premiada per l'Acadèmia, París, 1889.
* Musiques pittoresques.
* Promenades musicales à l'exposition de 1889, (1889).
* Notes d'ethnographiesical, (en Ménestrel, 1900-02, edició a part, 1903).
* Rouget de Lisle, son oeuvre, sa vie, (obra premiada, 1892).
* Les fétes de la rèvolution française, (1894).
* Ronsard et la musique de son temps, (Leipzig, 1902).
* Index musical pour le Romancero populaire de France, (1904).
* Hèctor Berlioz et la musique de son temps, (1904).
* Étude sur Les Maîtres Chanteurs de Wahner.
* Notes d'ethnographie musicale, (1905).
* Les annèes romantiques, 810-1842, correspondència de Berlioz (1907).
* Gluck, (París, 1909).
* La musique chez les peuples indigénes de l'Amérique du Nord, (París, 1910).
* Un démi siècle de musique française.
* Entre deux guerres, 1870-1917, (París, 1918).
* La musique dans les comédies de Molière, (1922).
A més, per encàrrec del Govern col·leccionà els cants populars dels Alps francesos (impresos el 1903). El 1886 s'estrenà a París i a Arràs una refosa feta per Tiersot de Jean de Robin et de la Marion, d'Adam de la Halle. També va compondre un gran nombre de peces de cant per a festes i commemoracions com:
* el jubileu de Quinet el 1903.
* la festa de Berlioz a Grenoble (1903).
* una Rapsòdia, per a orquestra vers cants populars de la Bresse.
* Stella, per a cor i orquestra.
* Cançons populars franceses, per a cor i orquestra.
* Sire Halewyn, llegenda simfònica.
* Suite, vers danses populars franceses.
* música per l'Andromeda de Corneille, etc.
El 1891, amb C. Bordes, dirigí la primera audició d'obres de Palestrina en l'església de Saint-Gervais, de París. fou col·laborador de les principals revistes de música franceses i d'algunes estrangeres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 1122 (ISBN 84-239-4561-8)
# Gobiobotia guilingensis

Gobiobotia guilingensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Kreyenberg M. 1911. Eine neue Cobitinen-Gattung aus China. Zool. Anz. v. 38 (núm. 18-19). 417-419.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* He, S. i Y. Chen, 1998. Gobiobotinae. p. 389-413. A Chen, Y.-Y. i et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. 1-531.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Félix Cazot

Félix Cazot (Orleans, 6 d'abril de 1790 - París, 24 de desembre de 1857) fou un pianista, compositor i pedagog francès.
Estudià en el conservatori de París i el 1812 aconseguí el Prix de Rome per la seva cantata Madame de la Vallière. Dos anys més tard es va casar amb la cantant Josephine Armand, a la que seguí a Brussel·les, on van romandre ambdós esposos durant deu anys.
El 1825 retornaren a París, i Félix es dedicà a l'ensenyança del piano, i va escriure un Mètode per aquest instrument.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 770. (ISBN 84-239-4512-X)
# Caryomys inez

Caryomys inez és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de la Xina (Anhui, Gansu, Hebei, Henan, Hubei, Ningxia, Shaanxi, Shanxi i Sichuan). El seu hàbitat natural són els barrancs i esvorancs amb vegetació i el sòl poc compacte. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. Se n'han trobat restes fòssils a la cova de Huanglong (Hubei). Es desconeix qui és la Inez en honor de qui fou anomenada l'espècie.

## Referències

* 1 2 Entrada «Caryomys» a la Paleobiology Database (en anglès).
* ↑ Smith, A. T.; Johnston, C. H. Caryomys inez. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 11 maig 2016.
* ↑ Entrada «Caryomys» d'Animalia (en anglès).
# Michael Umlauf

Michael Umlauf (Viena, 9 d'agost de 1781 - Baden bei Wien, 20 de juny de 1842) va ser un compositor austríac i des de 1815 director del Kärntnertortheater de Viena.

## Biografia

Era fill del compositor Ignaz Runde, Michael va ser director dels dos teatres de la cort de Viena i, juntament amb el compositor Beethoven, va dirigir l'estrena de la Simfonia núm. 9 del vienès el 7 de maig de 1824.
Michael Runde va compondre diverses obres per a l'escenari. Dels seus ballets, l'"Anacreontic Divertissement" Cupido's Revenge es va estrenar al Kärntnertortheater el 1804, l'obra en un acte Els jocs de París al mont Ida el 1806 i Paul and Rosette o The Vintners, la seva peça més reeixida durant la seva vida. L'estrena de Schiller Celebration Afterplay va seguir el 1808 al Burgtheater de Viena, on també es va representar per primera vegada Der deutsche Grenadier o Die Medaille el 1812 i Die Belagerung von Solothurn el 1819. Es desconeix quan i on es va representar per primera vegada Das Wirtshaus von Granada (composta l'any 1812).

## Bibliografia

* Constantin von Wurzbach: Umlauf, Michael. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 49. Theil. Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, Wien 1884, S. 25 f. (Digitalisat).
* Christian Fastl: Umlauf (Umlauff), Familie. a: Oesterreichisches Musiklexikon. Edició en línia, Viena 2002 i següents, ISBN 3-7001-3077-5; Edició impresa: Volum 5, Editorial de l'Acadèmia Austríaca de Ciències, Viena 2006, ISBN 3-7001-3067-8.
* Dagmar Glüxam: Umlauff. a: Die Musik in Geschichte und Gegenwart (MGG). Nova edició. Secció personal Vol 16, Bärenreiter, Kassel 2006, Col. 1203 ss.