OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat d'Espanya de trial 1976

La temporada de 1976 del Campionat d'Espanya de trial fou la 9a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 9 proves puntuables, celebrades entre el 25 de gener i l'1 de novembre. 7 de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Trial de Reis (25 de gener), Trial de Barcelona (8 de febrer), Trial de València (22 de febrer), Trial de Primavera (28 de març), Trial de Sabadell (11 d'abril), Trial d'Olot (3 d'octubre) i Trial d'Ibi (17 d'octubre).

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Manuel Soler | Bultaco | 87 (107) |
| 2 | Jaume Subirà | Montesa | 70 (84) |
| 3 | Xavier Cucurella | Bultaco | 54 (55) |
| 4 | Alfons Soler | Bultaco | 52 (52) |
| 5 | Albert Juvanteny | OSSA | 50 (52) |
| 6 | Quico Payà | OSSA | 49 (60) |
| 7 | Martí Terra | Bultaco | 38 (39) |
| 8 | Miquel Cirera | Montesa | 36 (37) |
| 9 | Joan Crusó | Bultaco | 22 |
| 10 | Daniel Llobet | Montesa | 19 |

## Classificació per marques

| Posició | Marca | Punts |
| 1 | Bultaco | 75 (128) |
| 2 | Montesa | 69 (91) |
| 3 | OSSA | 52 (76) |

## Notes

* ↑ Sovint, les referències consultades assenyalen com a lloc de celebració només la província.

## Referències

* Alguersuari, Jaume (director) «Trial - Campeonato de España» (en castellà). Solo Moto. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 70, 31-12-1976, p. 17.
* Pi, Pere. «Resultats oficials dels tres primers classificats de tots els Campionats d'Espanya de trial. Resultats facilitats per la RFME». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 129. ISBN 9788461590353.
# L'Aurora - Organització Marxista

L'Aurora - Organització Marxista, conegut històricament com a Partit Obrer Revolucionari (POR), és un partit polític amb seu a Barcelona. D'orientació trotskista, el seu programa es resumeix amb el lema de "República, Socialisme i Autodeterminació". El seu òrgan és L'Aurora.

## Història

Fundat en la clandestinitat l'any 1974, l'aleshores anomenat Partit Obrer Revolucionari d'Espanya (PORE) representa una de les vies rupturistes i revolucionaries amb el franquisme.
Durant trenta anys el POR va ser dirigit per Aníbal Ramos, nom adoptat durant la clandestinitat per Arturo Van den Eynde, i va oposar-se a la via reformista que oblidava les reivindicacions socialistes i nacionals de la lluita antifranquista. Es va inscriure com a partit polític l'any 1983, es va enfrontar a les polítiques conciliadores del PSOE i del PCE, va oposar-se als governs filipistes, a la seva política social i a la repressió del moviment d'alliberament basc, essent un dels primers a denunciar la guerra bruta.
D'àmbit estatal però sobretot implantat a Catalunya, ha participat activament des de la seva fundació a Esquerra Unida i Alternativa. Formà part de la Lliga Internacional per a la Reconstrucció de la Quarta Internacional i la Unitat Internacional dels Treballadors - Quarta Internacional.
L'any 2013 adoptà el nom de L'Aurora - Organització Marxista.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Partit Obrer Revolucionari d'Espanya (PORE)
# Campionat del Món de motocròs 1982

La temporada de 1982 del Campionat del Món de motocròs fou la 26a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 12 Grans Premis, celebrats entre el 25 d'abril i el 8 d'agost.
Aquella fou la primera temporada en què un pilot nord-americà guanyava un títol mundial d'aquesta disciplina. Concretament en foren dos: Brad Lackey el de 500 cc i Danny LaPorte el de 250 cc.

## Sistema de puntuació

Barem de puntuació de 1977 a 1983:
| Posició12345678910 Punts1512108654321 | Resultats que computen Totes les mànegues |

## 500 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Brad Lackey | Suzuki | 228 |
| 2 | André Vromans | Suzuki | 217 |
| 3 | Neil Hudson | Yamaha | 159 |
| 4 | Graham Noyce | Honda | 148 |
| 5 | André Malherbe | Honda | 121 |
| 6 | David Thorpe | Kawasaki | 117 |
| 7 | Gary Semics | Honda | 87 |
| 8 | Håkan Carlqvist | Yamaha | 81 |
| 9 | Jean-Jacques Bruno | Suzuki | 51 |
| 10 | Jukka Sintonen | Yamaha | 45 |
| 11 | Jaak van Velthoven | KTM | 44 |

## 250 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Danny LaPorte | Yamaha | 238 |
| 2 | Georges Jobé | Suzuki | 225 |
| 3 | Kees Van Der Ven | KTM | 205 |
| 4 | Dave Watson | Yamaha | 115 |
| 5 | Rolf Dieffenbach | Honda | 90 |
| 6 | Jean-Claude Laquaye | Honda | 79 |
| 7 | Mike Guerra | Husqvarna | 76 |
| 8 | Henk Van Mierlo | Honda | 59 |
| 9 | Heinz Kinigadner | Yamaha | 57 |
| 10 | Donnie Hansen | Honda | 44 |
* ↑ 42 segons altres fonts.

## 125 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Eric Geboers | Suzuki | 266 |
| 2 | Corrado Maddii | Gilera | 211 |
| 3 | Michele Rinaldi | Gilera | 208 |
| 4 | Harry Everts | Suzuki | 160 |
| 5 | Mark Velkeneers | Yamaha | 156 |
| 6 | Jacky Vimond | Yamaha | 96 |
| 7 | Akira Watanabe | Suzuki | 87 |
| 8 | Yuri Khudiakov | Cagiva | 60 |
| 9 | Yoshisumi Sugio | Honda | 57 |
| 10 | Alain Lejeune | Honda | 47 |

## Resum: Podi final 1982

| | 500 cc | 500 cc | 250 cc | 250 cc | 125 cc | 125 cc |
| Campió | Brad Lackey | Suzuki | Danny LaPorte | Yamaha | Eric Geboers | Suzuki |
| Subcampió | André Vromans | Suzuki | Georges Jobé | Suzuki | Corrado Maddii | Gilera |
| Tercer | Neil Hudson | Yamaha | Kees Van Der Ven | KTM | Michele Rinaldi | Gilera |

## Referències

* Alguersuari, Jaume (Director) «Motocross. Campeonatos del Mundo» (en castellà). SOLO MOTO [Barcelona], núm. 361, 22-12-1982, p. 100-101.
* «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «Palmares du Mondial Mx 2» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «The 80's bikes, hard rock and Ronald Reagan» (en anglès). mxbikes.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2010. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Hans-Peter Koppe

Hans-Peter Koppe (Leipzig, 2 de febrer de 1958) és un remer alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on guanyà la medalla d'or en la prova del vuit amb timoner del programa de rem.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món de rem, de bronze el 1981 i de plata el 1982.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Hans-Peter Koppe». [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ «World Rowing - Hans-Peter KOPPE» (en anglès). Arxivat de l'original el 2024-12-05. [Consulta: 15 maig 2024].
# Camí d'Esplugues (Castellterçol)

El Camí d'Esplugues és un antic camí dels termes municipals de Castellcir i Castellterçol, a la comarca del Moianès. Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. Es tracta del camí que mena a la masia d'Esplugues des de Castellterçol.
Arrenca de prop de l'extrem sud-oriental del Polígon industrial El Vapor, de Castellterçol, des d'on surt cap a llevant. Travessa el torrent de l'Àngel prop d'on hi ha dues casetes de captació d'aigües, travessa després el Xaragall dels Pollancres i arriba davant del camí d'accés a Cal Murri. En aquest lloc gira cap al nord-oest per travessar la Riera de Fontscalents i, per la dreta d'aquesta riera, remunta cap al nord-est. Agafant el trencall principal sempre -els altres menen a camps-, passa a migdia del Solell del Molí Nou, deixa el Molí Nou a migdia i la Vinyota al nord, i de seguida abandona el terme de Castellterçol per tal d'entrar en el de Castellcir. Deixa a migdia els camps del Molí Vell i aquest molí, passa per sota de la Quintana d'Esplugues, que queda al nord-oest del camí i damunt seu, i en poc tros arriba a la masia d'Esplugues.
També reben aquest nom els dos camins, vell i nou, que menen a Esplugues des del Carrer de l'Amargura, el Camí d'Esplugues del terme de Castellcir.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí d'Esplugues en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el nom del camó no surt en el mapa
# Camí de Bernils (Castellcir)

El Camí de Bernils, també denominat Camí del Bosc pel costat de Sant Quirze Safaja, és un camí rural que uneix el petit nucli a l'entorn de Sant Andreu de Castellcir amb el Camí de Bernils i, a través d'ell, amb la masia de Barnils, dins dels termes municipals de Castellcir i Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès. Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. En aquest cas, el camí mena a la masia de Barnils des del Bosc.
Arrenca del nucli format per l'església parroquial, la Rectoria Vella i Cal Tomàs en direcció sud-est, seguint la riera de Castellcir per la riba esquerra, però separant-se'n gradualment per pujar cap a la carena que hi ha en aquell costat. Passa a migdia del Cau del Llop, i comença a baixar cap a llevant, vers la vall del torrent del Bosc per davant, al nord-oest, de la masia del Bosc. Fins aquí el Camí de Bernils coincideix plenament amb el Camí de la Balma Fosca.
Al nord d'aquesta masia, el camí travessa el torrent esmentat i, tot just després d'haver-lo travessat, troba un trencall cap al sud-est que s'adreça cap al coster de la banda esquerra del torrent del Bosc, on està situada la masia del Bosc. Fins a aquest punt coincideix amb el Camí del Bosc. Des d'aquest lloc el Camí de Bernils s'adreça cap al sud per, fent diverses giragonses per salvar les valls dels torrents del lloc, anar guanyant alçada per anar a buscar el Camí de Bernils, passant a llevant de la Baga del Bosc i de la Baga de Serratacó. Ateny el Camí de Bernils a prop al nord-est de les masies de Serratacó i Serracarbassa.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de Bernils en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Camí de Santa Coloma Sasserra a les Berengueres

El Camí de Santa Coloma Sasserra a les Berengueres o, senzillament, Camí de les Berengueres, és un antic camí rural que uneix l'església de Santa Coloma Sasserra amb la masia de les Berengueres, en el terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Arrenca del petit nucli del poble rural de Santa Coloma Sasserra, i comparteix un primer tram de camí amb el camí que uneix Castellcir amb Santa Coloma Sasserra. Se'n separa uns 325 metres al sud del Giol cap a ponent, però fent nombroses giragonses per salvar els desnivells i les valls existents en aquell lloc. Va a buscar la vall de la Riera de Santa Coloma, que segueix un bon tros per la riba esquerra fins que la travessa i puja cap a l'altra banda de la vall, on hi ha, enlairada, la masia de les Berengueres.

## Etimologia

Com la major part dels camins, el seu nom és de caràcter descriptiu: és el camí que mena del poble i parròquia rural de Santa Coloma Sasserra a la masia de les Berengueres, o a l'inrevés.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* El Camí de Santa Coloma Sasserra a les Berengueres en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Camí de la Closella

El Camí de la Closella és una pista forestal del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
El camí arrenca de la casa de Marfà en direcció sud-oest, pel vessant nord-oest del Serrat dels Llamps, que ressegueix fins a tocar del Coll de Marfà. Poc abans d'arribar al coll, un trencall cap al sud s'adreça cap al nord-est, en bon tros paral·lel al camí anterior per damunt seu, encara pel vessant nord-oest del serrat, fins que arriba al Pla dels Pins, al cim del serrat, i va davallant pel vessant meridional del serrat esmentat. Travessa el Pla d'Olis, després el Pla de l'Alzina, i al cap de poc arriba a les restes de la masia de Pujalt. En tot aquest tram és anomenat també Camí de Pujalt.
Un cop en aquest lloc, el camí emprèn cap a ponent al nord de la Baga de Pujalt, seguint un bon tros de forma paral·lela i per sota del darrer tram de camí abans d'arribar a Pujalt. Quan troba una cruïlla, marxa cap al sud-oest fent dos revolts força tancats, i arriba al Restoble de la Closella, a l'extrem sud del qual hi ha la Pinassa de les Tres Besses. En marxa cap al nord-oest per de seguida trencar cap al sud-oest, als peus de la Solella de la Closella, i arriba a les envistes de la masia de la Closella, que queda al sud-oest. Després de deixar al costat sud la Bassa de la Closella, acaba d'arribar a aquesta masia.

## Etimologia

Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. En aquest cas, el nom del camí fa esment a la masia on mena, la Closella.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de la Closella en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Català del Castell

Cal Català és una masia al nord-est de la vila de Cassà de la Selva (al Gironès). L'edifici ha estat totalment desfigurat i malmès. Del castell primitiu no en romanen prou restes importants per detectar el seu aspecte original. Sobre les restes del castell es va construir aquesta masia que també ja estat desfigurada al llarg del temps, i de la qual remarquem com a element més important la primitiva porta dovellada de granit de les Gavarres.

## Història

Antigament al solar ocupat per aquesta masia hi havia el castell de Cassà propietat dels Montcada, senyors feudals de la vila. El 1359 fou donada la jurisdicció de Cassà a Gastó de Montcada pel rei Pere III. La mala actuació i els abusos d'aquell senyor envers els habitants de la vila feu que l'any 1386 el mateix rei reincorporés la jurisdicció de Cassà a la corona. L'any 1391 a instàncies de Gastó de Montcada, que volia recuperar els seus privilegis, es presenta a Cassà el veguer de Girona per procedir executivament contra molts veïns, ajudat pel de Montcada. La tensió va anar creixent i a finals de juny Gastó de Montcada es constitueix a Cassà per apoderar-se definitivament de la seva jurisdicció. El consell municipal de Girona el convidà a retirar-se. Davant la seva negativa a fer-ho el poble es va revoltar i l'aixecament va culminar amb el creixement del castell de Cassà, del qual actualment no en resten vestigis.

## Referències

* 1 2 «Can Català del Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Can Claris

Can Claris és un barri de Badalona (Barcelonès) que forma part del Districte V juntament amb Gorg, La Mora, Congrés i El Raval. Limita amb els barris de Gorg, Congrés, El Raval, Sistrells i La Salut.
Amb les dades del padró de 2012, el barri de Can Claris té 2.747 habitants, dels quals 1.351 (el 49,2%) són homes i 1.396 (el 50,8%) són dones. La població del barri representa l'1,2% d'habitants de tota la ciutat.
El barri rep el seu nom de l'antiga masia de Can Claris, enderrocada el 1973, que havia pertangut a la família de Pau Claris, president de la Generalitat durant la Guerra dels Segadors. Va ser una zona rural sense gaires transformacions fins a la segona meitat del segle xx. Aleshores, la zona és ocupada per indústries i tallers, després van arribar els habitatges. La divisió de barris de 1958, aquesta zona formava part del barri de Sistrells, però la construcció de l'autopista C-31 va dividir físicament una zona i l'altra, i el 1980, l'Ajuntament de Badalona va reconèixer Can Claris com un barri amb entitat pròpia. Fins al 1992 el barri tenia un aspecte força degradat, i només serà amb construcció del Palau Municipal d'Esports, allà on hi havia antigament el canòdrom, que la zona va millorar considerablement.

## Llocs d'interès

En aquest barri destaca el Pavelló Olímpic. Aquest equipament esportiu va ser projectat el 1987 i va ser subseu dels Jocs Olímpics de 1992, en el que es van celebrar les competicions de bàsquet. També és escenari de nombrosos concerts i actes multitudinaris. Des de la temporada 1991/92 també acull els partits del primer equip del Club Joventut Badalona.

## Referències

* ↑ «Padró d'Habitants 01/01/2012». Ajuntament de Badalona, 13-06-2009. Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 12 agost 2013].
* ↑ Abras, Margarida; Carreras, Montserrat; Nieto, Maria Dolors «Badalona, segle xx. Els barris». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 11, 2000, pàg. 74-75.
# Campionat del Món de X-Trial 2023

La temporada de 2023 del Campionat del Món de X-Trial fou la 31a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 8 proves puntuables, celebrades entre el 5 de febrer i l'11 de novembre. Dues de les proves programades es disputaren als Països Catalans: el Trial Indoor de Barcelona, disputat el 5 de febrer, i el Trial Indoor d'Andorra la Vella, disputat el 7 d'octubre.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Bou | Montesa | 144 |
| 2 | Jaime Busto | Gas Gas | 96 |
| 3 | Gabriel Marcelli | Montesa | 88 |
| 4 | Adam Raga | TRRS | 61 |
| 5 | Toby Martyn | Montesa | 39 |
| 6 | Aniol Gelabert | Beta | 34 |
| 7 | Benoit Bincaz | Sherco | 26 |
| 8 | Matteo Grattarola | Vertigo | 12 |
| 9 | Sondre Haga | Gas Gas | 7 |
| 10 | Jeroni Fajardo | Sherco | 6 |

## Referències

* «X Trial World Championship 2023» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 16 d’abril 2024. [Consulta: 10 novembre 2023].
* «Championship overview. Ranking riders 2023» (en anglès). fim-moto.com. FIM, 2023. [Consulta: 10 novembre 2023].
# Can Joan Olivella

Can Joan Olivella és un edifici modernista del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local, obra de Gaietà Miret i Raventós.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa, dos pisos i golfes. La façana és de composició simètrica. La planta baixa ha estat completament reformada. Al primer pis hi ha un balcó corregut amb barana de ferro forjat i dues obertures d'arc sinuós resseguides per una motllura llisa. El segon pis presenta dos balcons amb obertures idèntiques a les del primer pis. Al tercer pis, un gran finestral de formes corbes motllurades ocupa tota la façana. Aquesta planta, producte de l'ampliació efectuada el 1910, presenta un coronament que es complementa amb la finestra. En conjunt, l'element que caracteritza la casa Olivella és l'ús de motllures decoratives que accentuen la sinuositat de les formes de la façana. La coberta de l'edifici és a dues vessants i a la part posterior hi ha un terrat.

## Història

L'any 1910 el propietari de la casa existent a la plaça de les Cols, núm. 12 va demanar a l'ajuntament permís per afegir una tercera planta i remodelar la façana, segons projecte del mestre d'obres Gaietà Miret i Raventós.
Actualment l'edifici ha perdut la funció d'habitatge i ha esdevingut local social d'una penya esportiva.

## Referències

* ↑ «Cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya». Generalitat Catalunya. [Consulta: 24 març 2023].
* 1 2 3 «Can Joan Olivella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Can Pere Jan

Can Pere Jan o Cal Pere Joan, és un mas en ruïnes del vilatge de Les Casetes del Congost, a Santa Eugènia del Congost, municipi de Tagamanent (Catalunya)

## Descripció

És una masia en ruïnes del segle xvii situada al sud de Can Pere Moliner. La trobarem a mà esquerra tot pujant per l'antic camí de Les Casetes del Congost i davant de les escales de pedra de Can Pere Jan. És esmentada en una obra cabdal per conèixer la toponímia de Tagamanent.
«Encara trobem unes poques ruïnes d'aquesta casa, ran del camí de les Casetes del Congost.» Mariano Artigas: «Una casa possehida per dit duenyo anomenada Cal Pera Juan ab son hort de dos cortans terra tersera qualitat, i cinch cortans camp quarta qualitat, ab oliveras. Afronta a leban i mitg dia ab lo Torren, a Ponen ab Torn de la Creu, i a tremontana ab Jaume Font»

## Referències

* 1 2 Garcia-Pey, Enric. Tagamanent, Noms de cases i de lloc. Ajuntament de Tagamanent, 1998, p. 51-52.
* ↑ APE, ll. RT, núm. 66
# Can Rogera

Can Rogera és un edifici al municipi de Begur (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Immoble de planta rectangular de planta baixa i pis pel costat del carrer, i de tres plantes pel jardí guanyant el desnivell existent. La composició és similar a la núm. 20, però més detallada. Casa feta després de la tornada de Cuba.
La composició d'obertures de planta baixa i pis coincideixen: en planta baixa n'hi ha quatre i l'entrada se situa en la segona de l'esquerra (arc puntat i rodó amb clau datada). La resta: la de la dreta és finestra i les de l'extrem són portes (totes d'arc rebaixat). En primer pis: 4 balcons se separen entre si per columnes adossades a la paret (acanalades). El balcó de la porta d'accés és arrodonit i té dues mènsules de bustos femenins. La resta són rectangulars i mènsules florals.
Coincidint amb els balcons (al seu damunt) hi ha ulls de bou el·líptics. La façana es clou amb un ràfec- cornisa i barana massissa de la coberta. Façana posterior: planta baixa té dos arcs carpanells formant porxo. Pis: Cinc arcs de punt rodó (els tres centrals tancats amb vidrieres) i la part esquerra massissada on hi ha una porta d'accés des de jardí per escala. Planta esquerra són més estrets i més baixos. Aquest conjunt crea la galeria. L'interior de les galeries en plantes estan pintades (marines en pis, i sis finestres amb marines a P.superior). La façana es clou amb una balustrada. Les columnes són quadrades en Pis i rodones a Superior.-
El material: pedruscall a planta baixa. Arrebossat amb esgrafiats de pedra a P.Pis (en mal estat).
Arrebossat caigut en planta superior (es veu el rajol).
Clau de l'entrada: 1860- P.R.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Rogera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].