OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaimito y compañía

Jaimito y compañía, o simplement Jaimito, va ser una sèrie d'historietes creada per Palmer per a la seua pròpia col·lecció de quaderns de l'Editorial Valenciana en 1943. Emblema a l'any següent de la revista "Jaimito", va ser continuada per altres dibuixants, entre els quals destaquen Josep Soriano i Izquierdo, Jesús Liceras i sobretot Karpa. Esta és una sèrie d'aventures humorístiques més o menys extenses amb un toc fantàstic, sempre dirigides a un públic infantil.
"Aventuras de Jaimito" va sorgir com una col·lecció de quaderns en 1943, obra de Palmer. A l'any següent, el seu protagonista va encapçalar la revista "Jaimito"; Josep Soriano se'n fa càrrec. A partir de 1952, la sèrie va ser dibuixada també per Jesús Liceras, però sobretot per Karpa, qui la va desenvolupar al costat del guionista Vicente Tortajada. Tots dos van abandonar qualsevol representació crítica de la vida familiar i laboral dels progenitors de Jaimito (com poguera ser habitual als tebeos de l'escola Bruguera) per a centrar-se en la pura aventura infantil.
Jaimito és una sèrie insòlita en el còmic clàssic espanyol, doncs, al contrari que en Zipi i Zape o La terrible Fifí, és l'adult qui pertorba la tranquil·litat dels xiquets. En estes aventures, Don Camorra representa un paper semblant al dels ogres en els contes infantils.

## Argument i personatges

La colla de Jaimito i companyia, dedicada als jocs típics de la seua edat, es compon de:
* El mateix Jaimito, líder de la colla;
* Tejeringo, espigolat i calb,
* Bolita, gros i fartonet, i, en menor mesura,
* Rosquilleta, la xiqueta.
Don Camorra, un adult de barba espessa, dotat d'un Rapè que li atorga poders màgics, sempre està ideant plans per a fer mal a la colla o arruïnar els seus jocs. Com que els seus ardits mai tenen èxit, acaba escaldat al final de cada aventura. Don Camorra, al que els xiquets solen referir-se com "el Barbas" compta amb còmplices. El seu germà Tontilón, que és una rèplica exacta d'ell mateix físicament i, sobretot, el lloro Plumero, que parla a la perfecció i comparteix les seues idees.

## Referències

* 1 2 Porcel (2002), pp. 95 a 96.
* 1 2 Altarriba (2001), pp. 91 a 93.
* ↑ Porcel (2002), pp. 314 a 315.
* 1 2 3 Ramírez (12/1975), pp. 162 a 165.

## Bibliografia

* Altarriba, Antonio. La España del Tebeo: La historieta española de 1940 a 2000. Madrid: Espasa Calpe, 2001. Depósito legal: M.45.522-2001. ISBN 84-239-2545-5.
* Cuadrado, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000. 2 v.. Madrid: Sinsentido/Germán Sánchez Ruipérez, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* Porcel Torrens, Pedro. Clásicos en Jauja. La historia del tebeo valenciano. Alacant: Ponent, 2002. ISBN 84-86404-02-9.
* Ramírez, Juan Antonio. La historieta cómica de postguerra. Madrid: Cuadernos para el Diálogo, desembre 1975 (Memoria y Comunicación). Depósito Legal: M. 38.325 - 1975. ISBN 84-229-6010-9.
* Vázquez de Parga, Salvador. Los comics del franquismo, octubre 1980 (Textos; núm. 59). Depósito Legal: B. 28047 - 1980. ISBN 84-320-0629-7.
# Jakob Grün

Jakob Grün (Pest, 13 de març de 1837 - Baden bei Wien, 1 d'octubre de 1916) va ser un violinista austríac d'origen hongarès.
Jakob Grün va rebre les seves primeres classes de música a Pest i després va estudiar violí jugant de forma privada amb Joseph Böhm a Viena. Posteriorment, va ser estudiant de Moritz Hauptmann al Conservatori de Música de Leipzig.
Des del 1858 al 1961 va ser el principal violinista de l'orquestra de la cort de Weimar i després fins a 1865 a l'orquestra de la cort de Hannover. En els anys següents va realitzar gires de concerts com a solista a través d'Alemanya, Holanda i Anglaterra.
L'1 d'octubre de 1868 va ser concertino de l'Orquestra Imperial de l'Òpera de la Cort de Viena (Filharmònica de Viena) i es va mantenir fins a 1897 membre de l'orquestra. Entre 1877 i 1908 va ser també professor al Conservatori de Viena i va formar tota una generació en la tradició de l'escola vienesa de violí. Entre els seus estudiants hi havia Adolf Bak, Carl Flesch, Franz Kneisel, Fritz Kreisler, Max Lewinger, Hans Wessely, Max Zach i Max Weißgärber.

## Honors

* Creu de cavaller de l'Ordre de Franz Joseph
* Creu d'or de mèrit amb la corona
* Reial Medalla Romanesa d'Art i Ciència "Bene merenti" Iª. Classe
* K. k. professor Titular
* Membre honorari de la Tonkunstler-Verein de Viena

## Bibliografia

* Adolph Kohut: Famosos homes i dones israelites en la història cultural de la humanitat, 1901 Biografia de Jakob Grün
* Jakob Grün a: Austrian Biographical Lexicon 1815-1950 (ÖBL). Volum 2, publicat per l'Acadèmia austríaca de ciències, Viena, 1959, pàg. 86 f. (Enllaços directes a la pàgina 86, pàg. 87).
* Susanne Blumesberger, Michael Doppelhofer, Gabriele Mauthe: Manual dels autors austríacs d'origen jueu del segle xviii al XX. Volum 1: A-I. Editat per la Biblioteca Nacional Austríaca. Saur, Múnic 2002, ISBN 3-598-11545-8, pàg. 467f.
* Elisabeth Th. Hilscher, Christian Fastl: Grün, Jakob Moritz. A: Oesterreichisches Musiklexikon. Edició en línia, Viena, 2002, núm. ISBN 3-7001-3077-5; Edició impresa: volum 2, editor de l'Acadèmia austríaca de ciències, Viena 2003, ISBN 3-7001-3044-9 .

## Referències

* ↑ https://doi.org/10.1093/anb/9780198606697.article.1801277
# James Madison Tracy

James Madison Tracy (Bath, Nou Hampshire, 27 de gener de 1839 - 3 de setembre de 1928) fou un pianista, organista i musicògraf estatunidenc.
Començà els estudis musicals a Boston i els continuà al Conservatori de Leipzig, i després va ser deixeble de Franz Liszt a Weimar. Al seu retorn fou nomenat professor de piano, teoria i harmonia del convent de Denver, que dirigí per espai de molts anys, ensems que exercia la professió de concertista i recorria arreu l'Amèrica del Nord.
A més va col·laborar, en les principals revistes musicals, donà nombroses conferències i és autor les obres següents:
* Boston Conservatory Method;
* Technical Concert Etudes;
* Pianists Art of Perfection;
* Theory and Rudimental Harmony;
* Three Years of Student Life in Germany.
I les novel·les Manton Lee i George Monroe.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 63, 361 (ISBN 84-239-4563-4)

## Enllaços externs

* Ressenya biogràfica Arxivat 2016-04-26 a Wayback Machine. a la Biblioteca pública de Denver
# Sandra Tapia Díaz

Sandra Tapia Díaz (Celrà, 1983) és una productora executiva catalana.
Llicenciada en Comunicació Audiovisual per la UAB va començar a treballar a la dècada del 2000 a la mateixa empresa on havia fet les pràctiques, Arcàdia Motion Pictures. Al costat de Pablo Berger, el 2013 van guanyar 10 estatuetes dels Goya per Blancaneu. El 2021 va treballar en la pel·lícula Mediterrani amb Marcel Barrena. Va ser la productora executiva de la pel·lícula "As bestas", guardonada amb 9 premis Goya el 2023. El mateix any amb Pablo Berguer el 2023 va fer "Robot Dreams", que seria nominada a l'Oscar a la millor pel·lícula d'animació. Entre altres produccions, ha fet la sèrie "El cuerpo en llamas", dirigida per Jorge Torregrossa García i Laura Mañá i Alvarenga el 2023, i el 2024 va produir Los pequeños amores, dirigida per Celia Rico.

## Referències

* 1 2 Estrada, Màxim Castillo,Laura. «Sandra Tapia, la catalana darrere de l'èxit d'As bestas'» (en espanyol europeu), 11-02-2023. [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ Carmona, Alba. «Sandra Tapia, la gironina al darrere d’«As bestas»», 09-02-2023. [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ Carmona, Alba. «Sandra Tapia: «Sento la nominació a l’Oscar com un èxit col·lectiu»», 07-03-2024. [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ «Sandra Tapia, una catalana camí de l'Oscar: "Ens rep gent molt top que potser no ho hauria fe...», 01-03-2024. [Consulta: 27 desembre 2024].
# El viatge a Armènia

El viatge a Armènia (títol original en francès Le Voyage en Arménie) és una pel·lícula francesa dirigida per Robert Guédiguian estrenada el 2006. Ha estat subtitulada al català.

## Argument

L'Anna, cardiòloga, li diu al seu pare que té una malaltia cardíaca i necessita una intervenció. Quan desapareix de sobte, l'Anna, convençuda que ha anat a Armènia, un país que va abandonar cap als anys 1950, es posa a buscar-lo. El trobarà malgrat les poques pistes que té?

## Argument

* Ariane Ascaride : Anna
* Gérard Meylan : Yervanth
* Chorik Grigorian : Schaké
* Romen Avinian : Manouk
* Simon Abkarian : Sarkis Arabian
* Serge Avédikian : Vanig
* Kristina Hovakimian : Gayané
* Madeleine Guédiguian : Jeannette
* Jean-Pierre Darroussin : Pierre
* Jalil Lespert : Simon
* Marcel Bluwal : Barsam

## Distincions

Festa del Cinema di Roma 2006 : Millor actriu per Ariane Ascaride

## Anàlisi

Per a Robert Guédiguian, és un retorn a les arrels familiars cap a una Armènia que ha canviat molt des de la caiguda del comunisme. La pel·lícula presenta aquest país que lluita per adaptar-se als canvis "liberals", on l'atracció d'Occident és molt forta i on floreixen els negocis insalubres. Armènia conservarà la seva identitat i l'encant d'una història mil·lenària i serà capaç de contenir la seva joventut dins de les seves fronteres?
En una breu secció documental, Guédiguian mostra els seus protagonistes en un vell helicòpter soviètic descobrint paisatges grandiosos i després, en aterrar, la magnífica església de Hayravank, a la vora del llac Sevan.

## Referències

* ↑ El viatge a Armènia al web de la Filmoteca de Catalunya
* ↑ Le Voyage en Arménie a Il Cinematografo
* ↑ Ola de filmes franceses en la Ciudad Eterna, Cineuropa, 28 de setembre de 2006
* ↑ Primeros ganadores de la Festa di Roma, El Mundo ,21 d'octubre de 2996
* ↑ Guédiguian en búsqueda de la identidad per Camillo De Marco, Cineuropa.org, 14/10/2006

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Hímera del nord

El riu Hímera del nord (en grec antic Ἱμέρας 'Himéras') és un petit riu que neix al centre de l'illa de Sicília i desaigua a la mar Tirrena prop de la ciutat d'Hímera.
Píndar parla de la gran victòria del tirà Geló I de Siracusa en la Batalla d'Himera, que va tenir lloc a prop de la ciutat i: «A la vora de les belles aigües de l'Himera».
Les fonts posteriors diuen que el riu Hímera passava per Thermes, i això ha fet pensar que el riu Hímera és l'actual Fiume di Termini (a la part alta anomenat Fiume di San Lionardo), però sembla més probable que es tracti del Fiume Grande una mica més a l'est, que neix a les muntanyes Madonia prop de Polizzi i corre uns 15 km a l'est de Termini (l'antiga Therma), cosa que concordaria amb les indicacions d'Estrabó i Claudi Ptolemeu.

## Referències

* ↑ Píndar. Pítiques. I, 153
* ↑ Smith, William (ed.). «Himera». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 28 gener 2022].
# Murtada-ad-Dawla Mansur ibn Lulu al-Kabir

Murtada-ad-Dawla Mansur ibn Lulu al-Kabir fou emir d'Alep del 1008 al 1015.
Era fill del visir Lulu. El 1002 Lulu va fer assassinar l'emir hamdànida Saïd-ad-Dawla, i va assolir el poder de facto junt amb Mansur, però encara només com a regent.
Lulu va enviar a l'exili el 1004 els emirs nominals, fills de Saïd-ad-Dawla, Abu-l-Hàssan Alí i Abu-l-Maali Xarif, que van anar a Egipte; un altre fill, Abu-l-Hayjà, es va escapar disfressat de dona, i va arribar a territori romà d'Orient.
Lulu va morir el 1008 i el seu fill Mansur el va succeir i va rebre del califa fatimita el làqab de Murtada-ad-Dawla (‘Acord de la dinastia’).
Durant el seu regnat, gairebé el d'un governador fatimita, l'hamdànida Abu-l-Hayjà que era cunyat del marwànida Muhahhid al-Dawla del Diyar Bakr, gràcies a les gestions d'aquest darrer va rebre permís dels romans d'Orient per intentar recuperar el poder i es va aliar als Banu Kilab o Kilabites. Va arribar a Mayyafarikin des on va sortir cap a Alep amb un petit exèrcit però no va obtenir suport militar dels romans d'Orient i Mansur va obtenir finalment l'adhesió dels Kilabites i també ajuda fatimita, i va derrotar Abu-l-Hayjà que va fugir a territori romà d'Orient, passant per Melitene i arribant finalment a Constantinoble. L'emperador el volia tornar a enviar però les gestions diplomàtiques de Mansur davant la cort imperial ho van impedir. Probablement Abu-l-Hayjà va passar al servei de l'Imperi Romà d'Orient i va servir com a cap militar.
El 1015 Mansur fou enderrocat per Sàlih ibn Mirdàs i es va refugiar a territori romà d'Orient on el 1016 va obtenir el feu del castell de Shih al-Laylun, proper a la frontera. Va intentar també recuperar Alep, però sense èxit, i després va estar al servei de l'Imperi Romà d'Orient i va participar del costat romà d'Orient en la batalla d'Azas el 1030

## Referències

* Canard, M.. «Ḥamdānids.» Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 12 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/hamdanids-COM_0259>
# Chela

Chela és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Chela cachius (Hamilton, 1822)
* Chela caeruleostigmata (Smith, 1931)
* Chela dadiburjori (Menon, 1952)
* Chela fasciata (Silas, 1958)
* Chela laubuca (Hamilton, 1822)
* Chela maassi (Weber & de Beaufort, 1912)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Sado, T. i S. Kimura 2005: Developmental morphology of the cyprinid fish Chela dadiburjori. Ichthyological Research v. 52 (núm. 1): 20-26.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ 2008 IUCN Red List of Threatened Species (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Banarescu, P. 1968: Remarks on the genus Chela Hamilton-Buchanan (Pisces, Cyprinidae) with description of a new subgenus. Annali del Museo Civico di Storia Naturale "Giacomo Doria" v. 77: 53-64.
* Deraniyagala, P. E. P. 1960: A new subspecies of the fish Chela laubuca from Ceylon. Spolia Zeylanica v. 29 (pt 1): 17.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nguyen, T. T., V. T. Le i X. K. Nguyen 1999: A new species of the genus Chela (Hamilton, 1822). Pp. 16-22 a Nguyen Thai Tu (ed.), Tuyen Tap cong trinh hoi thao da dang sinh hoc bac Truong Son (lan thu hai). Hanoi National Univ. Da Dang Sinh Hoc Bac Truong Son: 16-22. (En vietnamita amb resum en anglès).
* Silas, E. G. 1958: Studies on cyprinid fishes of the oriental genus Chela Hamilton. Journal of the Bombay Natural History Society v. 55 (pt 1): 54-99, Pls. 1-2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
# Chelidonichthys

Chelidonichthys és un gènere de peixos pertanyent a la família dels tríglids.

## Taxonomia

* Chelidonichthys capensis (Cuvier, 1829)
* Chelidonichthys cuculus (Linnaeus, 1758)
* Chelidonichthys gabonensis (Poll & Roux, 1955)
* Chelidonichthys ischyrus (Jordan & Thompson, 1914)
* Chelidonichthys kumu (Lesson a Garnot, 1826)
* Lluerna rossa (Chelidonichthys lucernus) (Linnaeus, 1758)
* Chelidonichthys obscurus (Bloch & Schneider, 1801)
* Chelidonichthys queketti (Regan, 1904)
* Chelidonichthys spinosus (McClelland, 1844)

## Referències

* 1 2 Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1829. Histoire naturelle des poissons. Tome quatrième. Livre quatrième. Des acanthoptérygiens à joue cuirassée. Histoire naturelle des poissons. v. 4: i-xxvi + 2 pp. + 1-518, Pls. 72-99, 97 bis.
* 1 2 Linnaeus, C., 1758. Tomus I. Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Editio decima, reformata. Holmiae. (Laurentii Salvii): (1-4), 1-824. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2008-06-10. [Consulta: 24 octubre 2010].
* ↑ Poll, M. & Roux, C., 1955. Description de Trigla gabonensis sp. n. Bulletin de l'Institut Royal des Sciences Naturelles de Belgique v. 31 (núm. 43): 1-6.
* ↑ Jordan, D. S. & Thompson, W. F., 1914. Record of the fishes obtained in Japan in 1911. Memoirs of the Carnegie Museum v. 6 (núm. 4): 205-313, Pls. 24-42.
* ↑ Bloch, M. E. & J. G. Schneider, 1801. M. E. Blochii, Systema Ichthyologiae iconibus cx illustratum. Post obitum auctoris opus inchoatum absolvit, correxit, interpolavit Jo. Gottlob Schneider, Saxo. Berolini. Sumtibus Auctoris Impressum et Bibliopolio Sanderiano Commissum. M. E. Blochii, Systema Ichthyologiae: i-lx + 1-584, Pls. 1-110.
* ↑ Regan, C. T., 1904. Descriptions of three new marine fishes from South Africa. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 14 (núm. 80): 128-130.
* ↑ McClelland, J., 1844. Description of a collection of fishes made at Chusan and Ningpo in China, by Dr. G. R. Playfair, Surgeon of the Phlegethon, war steamer, during the late military operations in that country. Calcutta Journal of Natural History v. 4 (for 1843): 390-413, Pls. 21-25.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Chetia

Chetia és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes endèmic de l'Àfrica oriental.

## Taxonomia

* Chetia brevicauda (Bills & Weyl, 2002)
* Chetia brevis (Jubb, 1968)
* Chetia flaviventris (Trewavas, 1961)
* Chetia gracilis (Greenwood, 1984)
* Chetia mola (Balon & Stewart, 1983)
* Chetia welwitschi (Boulenger, 1898)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Bills, I. R. & O. L. F. Weyl. 2002. A new species of the genus Chetia (Teleostei: Cichlidae) from the Lecitu River, Buzi system, Mozambique,. Smithiana, Publ. in Aquatic Biodiversity Spec. Publ. 1: 1-11.
* ↑ Greenwood, P. H. 1984. The haplochromine species (Teleostei, Cichlidae) of the Cunene and certain other Angolan rivers. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 47 (núm. 4): 187-239.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
# Chewbacca

Chewbacca és un personatge fictici a la sèrie de pel·lícules de La Guerra de les Galàxies. L'enorme i pelut wookiee és originari del planeta Kashyyyk. És un company inseparable de Han Solo, el copilot i mecànic de la nau Falcó Mil·lenari. Algunes de les seves habilitats són que té una força excepcional i que és un tirador de primera. Va lluitar en les guerres dels clon juntament amb el mestre Jedi Yoda i el dirigent militar Tarfful.

## Biografia de ficció

Chewbacca va néixer el 22 ABY al planeta Kashyyyk. Fa 2,20 metres d'alçada, és de l'espècie dels wookiee i està afiliat a l'Aliança Rebel i a la Resistència. És d'una gran noblesa i està sempre disposat a ajudar i protegir a qui considera part de la seva família i a lluitar per les causes que creu justes. De molt jove va explorar tots els racons del seu planeta natal, va viatjar a diversos planetes de la galàxia i va lluitar contra esclavistes trandoshans.
Quan el planeta Kashyyyk va ser esclavitzat per l'Imperi Galàctic, Chewbacca va ser rescatat per un jove pilot imperial, (Han Solo), a qui deu, doncs, la vida. Després de conèixer Luke Skywalker i la princesa Leia Organa, tots dos van ingressar a l'Aliança Rebel després d'una curta vida de traficants. Així, la nau de Han Solo, el Falcó Mil·lenari, es va convertir en una de les naus insígnia de la rebel·lió. Batalla rere batalla van contribuir a la caiguda de l'Imperi Galàctic a Endor, on van desactivar el generador d'escut de la segona Estrella de la Mort. Va lluitar a les guerres clon juntament amb el mestre Jedi Yoda i el dirigent militar Tarfful. Durant aquesta batalla van morir molts soldats wookiees.

## Referències

* 1 2 Fernandez, Pelayo «Chewbacca». STAR WARS Bustos de colección [Barcelona], núm. 5, 2016, pàg. 1-12.
* 1 2 «Chewbacca» (en anglès). [Consulta: 26 desembre 2023].
# Chiloconger dentatus

Chiloconger dentatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 30 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 118-122.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 27 i 2.198 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: des del sud del golf de Califòrnia fins a Colòmbia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Myers G. S. & Wade C. B., 1941. Four new genera and ten new species of eels from the Pacific coast of tropical America. Allan Hancock Pac. Exped. 1932-40. Los Angeles, v. 9 (núm. 4). 65-111.
* ↑ Garman, S., 1899. The Fishes. A: Reports on an exploration off the west coasts of Mexico, Central and South America, and off the Galapagos Islands ... by the U. S. Fish Commission steamer "Albatross," during 1891... Núm. XXVI. Memoirs of the Museum of Comparative Zoology v. 24: Text: 1-431, Atlas: Pls. 1-85 + A-M.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Chiloconger dentatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Smith, D.G., 1995. Congridae. Congrios. P. 1026-1035. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para la Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Charter, S.R., 1996. Congridae: conger eels. P. 100-117. A: H.G. Moser (ed.). The early stages of fishes in the California Current region. California Cooperative Oceanic Fisheries Investigations (CalCOFI) Atlas Núm. 33. 1505 p.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Grove, J.S. i R.J. Lavenberg, 1997. The fishes of the Galápagos Islands. Stanford University Press, Stanford, 863 p.
* ↑ Smith, D.G. i E.S. Karmóvskaia, 2003. A new genus and two new species of congrid eels (Teleostei: Anguilliformes: Congridae) from the Indo-West Pacific, with a redescription and osteology of Chiloconger dentatus. Zootaxa 343: 1-19.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Lighthill, J. i R. Blake, 1990. Biofluidynamics of balistiform and gymnotiform locomotion. Part 1. Biological background and analysis by elongated-body theory. J. Fluid Mech. 212:183-207.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB