OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Santa Maria de Miralles

L'escut de Santa Maria de Miralles és un símbol oficial d'aquest municipi de l'Anoia i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
    «Escut caironat truncat: al 1r, d'atzur, un muntant d'argent sobremuntat d'una flor de lis d'argent; al 2n, d'argent, un mirall de mà ovalat d'argent, rivetat i amb el mànec d'atzur. Per timbre, una corona de poble.»

## Història

Va ser aprovat el 7 de febrer de 2020 i publicat al DOGC el 12 de febrer del mateix any amb el número 8062.
L'escut oficial són unes armes parlants que incorporen els atributs de la Verge Maria, el muntant o lluneta amb les banyes cap amunt i la flor de lis, i la figura d'un mirall, en referència a la segona part del topònim, Miralles.
L'escut que s'utilitzava anteriorment era d'argent, amb una creu agusada d'atzur perfilada de sable, i estava embellit amb una branca de llorer a banda i banda.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/270/2020, de 7 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Santa Maria de Miralles.» (pdf). DOGC núm. 8062. Generalitat de Catalunya, 12-02-2020. Arxivat de l'original el 26 de febrer 2020. [Consulta: 26 febrer 2020].
# Escut de Seana

L'escut oficial de Seana té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una espasa flamejada d'argent acostada de dos besants d'or amb tres faixes viperades de sable.

## Història

Va ser aprovat el 17 de novembre del 2011 i publicat al DOGC núm. 6019 del 5 de desembre del mateix any; l'expedient d'adopció de l'escut municipal havia estat iniciat per la Junta de Veïns de l'EMD de Seana el 29 de juliol del 2008 i va ser aprovat per l'EMD el 29 de juny del 2011.
Es tracta d'un escut de nova creació, amb l'espasa flamejada que és l'atribut de l'arcàngel sant Miquel, patró del poble, i els besants d'or amb les faixes viperades de sable que són les armes dels Anglesola, llinatge vinculat a Seana a través de la baronia de Bellpuig, a la qual ha pertangut tradicionalment la localitat.
Com és norma en tots els escuts heràldics de les entitats municipals descentralitzades, aquest no va timbrat amb cap corona.

## Vegeu també

* Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya
* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2814/2011, de 17 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'entitat municipal descentralitzada de Seana.» (pdf). DOGC núm. 6019. Generalitat de Catalunya, 05-12-2011. [Consulta: 5 desembre 2011].
# Escut de Seròs

L'escut oficial de Seròs té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat i semipartit: 1r. d'atzur, un àngel contornat vestit de guerrer romà amb casc amb plomall, escut rodó, cuirassa i gambera, brandant una espasa, sobre una cavall sallent guarnit d'argent; 2n. de gules, 8 besants d'or posats en 2 pals (2.2. i 2); 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 27 de desembre de 1983 i publicat al DOGC el 24 de febrer de l'any següent amb el número 410.
L'àngel vestit de cavaller romà és el senyal tradicional de l'escut de la vila; és la representació del Sant Àngel, patró de la localitat, que recorda l'època en què la població va sofrir una plaga i va arribar l'àngel per tallar de soca-rel l'epidèmia amb la seva espasa. Els besants d'or sobre camper de gules són les armes dels Montcada, marquesos d'Aitona i senyors de la vila. Seròs fou conquerit als àrabs el 1149 pel comte rei Ramon Berenguer III, i això és simbolitzat per les armes reials de Catalunya (els quatre pals); la vila va pertànyer a la Corona fins al 1212, quan fou concedida als Montcada.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «DECRET 573/1983, de 27 de desembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Seròs per a l'adopció del seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 410. Generalitat de Catalunya, 24-02-1984. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Tavertet

L'escut oficial de Tavertet té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un roc d'argent sobremuntat d'una creu grega fixada amb punta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 29 de maig de 1989 i publicat al DOGC el 16 de juny del mateix any amb el número 1156.
El roc i la creu d'argent sobre camper d'atzur són les armes dels Tavertet, senyors del poble. Probablement l'escut faci referència a la situació del poble (representat per la creu en al·lusió a la parròquia), dalt d'una impressionant cinglera (que seria el roc).

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Tavertet.» (pdf). DOGC núm. 1156. Generalitat de Catalunya, 16-06-1989. [Consulta: 23 juny 2010].
# John Robinson (organista)

John Robinson (1682 - Londres, 1762) fou un organista i compositor del Barroc. Fou deixeble del doctor Blow, tingué al seu càrrec l'orgue de l'abadia de Westminster i després el de l'església de Sant Llorenç de Londres, era considerat com el millor organista d'Anglaterra en la seva època. no es va imprimir cap de les seves composicions, però si un llibre titulat Essay upon vocal Music (Londres, 1715). El 1910 en una col·lecció titulada Gloria dels cantors anglicans s'incloïa el seu Psalm 24.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1009 ISBN 84 239-4551-0
# Cal Ratat

Cal Ratat és una casa gòtica de Juneda (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'habitació situat a la cantonada amb el carrer Carnisseria. Només la meitat de la casa conserva la tipologia original, l'altra ha estat enderrocada aixecant-se un habitatge nou sense cap interès. Es tracta d'una edificació de planta baixa, pis superior i golfes, que ha respectat en la mesura d'allò possible les estructures preexistents. Així el portal és un arc rebaixat amb columna central amb finestrals superiors de tipus geminat treballats amb gust gòtic i una finestra partida, renaixentista, amb la data 1699. La pedra ben treballada és l'element bàsic en la seva construcció. La coberta és de teula i a dues aigües.

## Història

Antic ajuntament de la vila inaugurat l'any 1699. Hi romangué fins a l'any 1873. En un inici la casa de la cantonada (c. Carnisseria, 15) i la del seu costat (Trav. carnisseria, 4) eren una de sola, havent-hi als baixos un espai destinat a la venda de productes alimentaris. El primer pis era la seu de l'ajuntament i el segon l'arxiu. Es diu que durant la guerra carlina van cremar tot l'arxiu davant l'edifici.
Ja a finals del segle passat el Sr. Ratat comprà l'edifici, que posteriorment va passar a mans d'un alemany. Des de fa uns 30 anys resta dividit en dues cases unifamiliars, una propietat de Josep M. Albaigés, que ha respectat força l'estructura de la casa, i l'altra (núm. 4) propietat d'Àngel Xuclà, qui ha fet un edifici totalment nou. La partició de la casa és ben notable en l'arcada de la part baixa i en la finestra amb la data gravada.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Ratat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Cal Riera (Verdú)

Cal Riera és una casa de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pairal d'àmplia façana que consta de tres pisos d'alçada. Tota la façana està realitzada en pedra tallada irregularment. A la planta baixa té dues portes d'accés. La porta central és l'originària, coberta amb una llinda de pedra rectangular sense cap mena de decoració. L'altra porta es va obrir posteriorment. Al primer pis hi ha una successió de quatre obertures de portes rectangulars amb les seves corresponents llindes llises que es divideixen en dues balconades de tres i d'una obertura respectivament. En una de les llindes hi ha bisellat un símbol decoratiu d'una sextifòlia, tema molt típic i sovint emprat en les esteles funeràries discoïdals. La planta superior té quatre finestres de llinda llises. La coberta d'aquesta casa és acabada amb un ràfec sortit, decorat en serra amb maons.

## Referències

* ↑ «Cal Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Cal Xapano

Cal Xapano era una casa antiga del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada en el Carrer de l'Amargura, nucli primigeni de Castellcir. És al costat sud del carrer, en el número 42. Està unida a Cal Bartomeu.
Cal Bartomeu, Cal Filo i Cal Xapano acullen la botiga, estanc i bar de Castellcir.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Calabarzon

Calabarzon és una regió de les Filipines, designada com a Regió IV-A. Va ser creada el 17 de maig de 2002, a partir de la divisió de Tagàlog Meridional (Regió IV) en dues parts: Calabarzon (Regió IV-A) i Mimaropa (Regió IV-B).
El nom de la regió és un acrònim de les cinc províncies que formen part de la regió: CAvite, LAguna, BAtangas, Rizal i QueZON. La regió comprèn també la ciutat autònoma de Lucena. Segons l'Ordre Executiva núm. 246, de 28 d'octubre de 2003, la ciutat de Calamba és la capital regional. Ocupa la part meridional occidental de l'illa de Luzon, al sud-est de Metro Manila.
La superfície de la regió és de 16.557 km². Segons el cens de 2007, té una població d'11.757.755 habitants, i així és la més poblada del país.

## Subdivisió administrativa

La regió de CALABARZON està composta per les següents unitats administratives de primer ordre:
| Província/Ciutat | Capital | Població (2007) | Superfície (km²) | Densitat de població (per km²) |
| Prov. de Batangas | Batangas | 2.245.869 | 3.119,7 | 719,9 |
| Prov. de Cavite | Trece Martires | 2.856.765 | 1.512,4 | 1.888,9 |
| Prov. de Laguna | Santa Cruz | 2.473.530 | 1.823,6 | 1.356,4 |
| Prov. de Quezon | Lucena | 1.646.510 | 8.845,8 | 186,1 |
| Prov. de Rizal | Antipolo | 2.298.691 | 1.175,8 | 1.955,1 |
| Ciutat de Lucena | — | 236.390 | 80,2 | 2.947,1 |
| CALABARZON | Calamba | 11.757.755 | 16.667,5 | 710,1 |
Tot i que Lucena és sovint agrupada dins de la província de Quezon amb finalitats estadístiques per l'Oficina Nacional d'Estadística, com a ciutat altament urbanitzada és administrativament independent de la seva província.

## Referències

* ↑ http://www.dbm.gov.ph/lbm_2008-57new.htm Arxivat 2011-07-18 a Wayback Machine.
# Calcium Light Night

Calcium Light Night és una peça musical del compositor estatunidenc Charles Ives. És un dels seus Cartoons or Take-Offs i està gravat per a flautí, clarinet, corneta de vàlvules, trombó, bombo i dos pianos (quatre intèrprets). (Ives va suggerir en una nota del manuscrit que aquesta instrumentació es pot ampliar mitjançant l'ús d'instruments addicionals.) El 1912 o 1913, Ives va agrupar Calcium Light Night amb cinc peces més per fer el conjunt núm. 1 per a conjunt de cambra. La peça representa un esdeveniment que té lloc al campus de la Universitat Yale que WE Decrow descriu bé al seu llibre, Yale and the "City of Elms".
| « | Delta Kappa Epsilon,... com el seu rival, Psi Upsilon, tria prop de quaranta membres de cada classe júnior i dona les seves eleccions exactament com s'indica en l'article que descriu la sala Psi Upsilon..." "Psi Upsilon en Yale és una societat júnior, i uns quaranta membres de cada classe júnior són triats per a ser membres de l'organització. Els dimarts a la tarda se celebren reunions a temps parcial, i les eleccions se celebren dues o tres setmanes abans del començament. En aquesta ocasió, els membres es formen en la línia dos profunds, i, precedits per una llum de calci transmesa en un marc de fusta per quatre membres de la societat, marxen i visiten diverses sales, en cadascuna de les quals un cert nombre d'homes es van comprometre a unir-se a la societat estan esperant la seva arribada. Els arxius de processó a través de la sala, cada membre sacsejant les mans amb cada candidat, i rebent, en marxar de nou, dos o tres purs fins, presentats pels membres recentment triats. L'altra societat jove, Delta Kappa Epsilon, sempre està en la mateixa missió, en circumstàncies exactament similars. Accident o disseny, o tots dos, sempre fan que les dues processons es passin diverses vegades a la nit, i cadascuna, cantant la seva pròpia cançó de societat, intenta el millor de la seva capacitat d'ofegar les veus de l'altre. Sempre es fa amb la màxima bona naturalesa, i tots dos costats ho gaudeixen amb tota sinceritat, igual que els nombrosos espectadors..." | » |
Els temes principals de la peça són les cançons de la societat "And again we sing thy praises, Psi U., Psi U.!" i "A band of brothers in D.K.E., we març along tonight." Les melodies comencen silenciosament i lenta i construeixen un clímax sorollós a mesura que els dos grups d'estudiants creuen els camins de l'altre, i després retrocedeixen a la forma en què van començar en una espècie de reculada.
El ballarí danès i coreògraf Peter Martins van usar aquesta partitura per a marcar el seu debut coreogràfic amb el Ballet de Nova York. Es va estrenar a Seattle, Washington, el 1977, com a part d'un concert de gira organitzat per Martins mentre encara era ballarí principal del Ballet de Nova York. L'obra es va estrenar en el Ballet de Nova York el 19 de gener de 1978, en el Teatre de l'Estat de Nova York. Els directors de NYCB Heather Watts i Daniel Duell van ser els primers a ballar.

## Referències

* ↑ William Emery Decrow (1882) Yale and the "City of Elms" pp. 35–36, Wright and Potter Printing Co., Boston (digitalitzat per Google Books)
# Eugnathogobius stictos

Eugnathogobius stictos és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i pelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia: el Territori del Nord.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873). 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Larson, H.K., 2009. Review of the gobiid fish genera Eugnathogobius and Pseudogobiopsis (Gobioidei: Gobiidae: Gobionellinae), with descriptions of three new species. The Raffles Bulletin of Zoology, 57 (1): 127-181.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Aphyosemion schluppi

Aphyosemion schluppi és una espècie de peix de la família dels aploquílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: sud de la República del Congo.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion schluppi» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Radda, A. C. & J. H. Huber. 1978. Die Rivulinae des südlichen Kongo (Brazzaville). 1. Beschreibung von vier neuen Arten der Gattung Aphyosemion Myers. Aquaria v. 25 (núm. 12): 173-187.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Carl Thiessen

Carl Thiessen, també Karl, (Kiel, 5 de maig de 1867 - 12 d'octubre de 1945) fou un pianista i compositor alemany.
Cursà estudis musicals en les escoles de Weimar i Würzburg. En el professorat, en la crítica musical i com a compositor gaudí un bon assentat renom.
Enter les seves obres destaquen:
* una Suite per a instruments d'arc:
* König Fyalar, poema simfònic;
* un Quartet per a trompes;
* una Suite en l'estil antic per a violí i piano.
També va compondre, peces per a piano, lieder, i cors, tot això de factura molt moderna i estil molt personal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 620 (ISBN 84-239-4561-8)
# Habitatge al carrer Major, 16 (Tàrrega)

L'Habitatge al carrer Major, 16 és una casa eclèctica de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.
És un edifici format per planta baixa i tres pisos, d'un notable senzillesa fins a la llinda del segon pis, a partir d'aquesta hi ha una sèrie de mènsules i altres elements de notable interès. Està tot l'edifici arrebossat si bé en bastant mal estat. Es va construir l'any 1800 i va tenir reformes important l'any 1955.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatge al carrer Major, 16». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Escut de Terrateig

L'escut de Terrateig és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Terrateig (la Vall d'Albaida). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, en camp de gules, un llibre obert d'or amb la màxima Timete Deum. Al segon, quarterat en creu: primer i quart d'or, dos pals de sable; segon, de sinople; tercer, de sable, quatre faixes d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 18 de gener de 1999, del conseller de Presidència. Publicat en el DOGV núm. 3.444, de l'1 de març de 1999.
El llibre és el senyal de sant Vicent Ferrer, patró del poble, representat habitualment amb un llibre obert amb la llegenda «Timete Deum et date illi honorem»; segons la tradició, el sant va passar la nit al palau dels barons durant els seus viatges d'evangelització per la Vall d'Albaida. A sota, les armories dels Bellvís, barons de Terrateig a partir del segle xiv.
# John Sims Reeves

John Sims Reeves (Woolwick, 26 de setembre de 1826 - Worthing, Londres, 25 d'octubre de 1900) fou un tenor.
Als catorze anys era organista a North Gray comtat de Kent. El 1839 començà la seva carrera escènica a Newcastle upon Tyne; treballà sota la direcció d'Hobbs i Cooke a Londres i cantà de 1841 a 1843 en el Drurylane. Després d'haver perfeccionat els seus estudis i aconseguits grans èxits a Itàlia, tornà a Londres el 1847 i fou durant molts anys el tenor de major reputació a Anglaterra, tant en teatres com en concerts. Escriví l'obra titulada On the art of sinsing (1900). Entre els seus alumnes s'hi contà la seva compatriota Janet Monach Patey. La seva esposa Emma Lucombe, que morí a Upper Norwood el 10 de juliol de 1895, tenia una excel·lent veu de soprano. El seu fill Herbert i la seva filla Constanza també van fer una brillant carrera de cantants de concert.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 1472 ISBN 84 239-4549-9
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 42, pàg. 763. (ISBN 84-239-4542-1)
# Helogenes uruyensis

Helogenes uruyensis és una espècie de peix de la família dels cetòpsids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Uruyén a Veneçuela.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther A., 1863. On new species of fishes from the Essequibo. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 3) v. 12 (núm. 72). 441-443.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fernández-Yépez, A., 1967. Primera contribución al conocimiento de los peces, con descripción de dos especies y una subespecie nuevas. Resultados zoológicos de la expedición de la Universidad Central de Venezuela ... Abril de 1956. Acta Biol. Venez. v. 5 (art. 10): 159-177.
* ↑ «Helogenes uruyensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vari, R.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Cetopsidae (Whale catfishes). p. 257-260. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* De Pinna, M.C.C., 1995. Monophyly and phylogenetic diagnosis of the family Cetopsidae, with synonymization of the Helogenidae (Teleostei: Siluriformes). Smithson. Contrib. Zool. (571):1-26.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., Ferraris, C. J. Jr. & de Pinna, M. C. C., 2005. The Neotropical whale catfishes (Siluriformes: Cetopsidae: Cetopsinae), a revisionary study. Neotropical Ichthyology, 3 (2): 127-238.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB