OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lotis

Lotis (en grec antic Λωτίς), segons la mitologia grega, va ser una nimfa estimada per Príap.
El déu va sol·licitar-la diverses vegades, però ella sempre se n'escapava. Una nit, quan Lotis dormia entre les Mènades, les companyes de Dionís, Príap, que es trobava entre el seguici, acostar-se a ella i va intentar d'agafar-la per sorpresa. Però quan estava a punt d'aconseguir-la, l'ase de Silè es va a posar a bramar tant fort que tots es van despertar. Lotis va fugir, i va deixar Príap avergonyit i tothom es reia del seu fracàs.
Més tard, Lotis pregà l'ajuda dels immortals, que la transformaren en un arbust de flors vermelles, potser el ginjoler o el lotus.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 334. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 140. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209).ISBN 8429741461
# Louis Charles Moulinghen

Louis Charles Moulinghen (Haarlem, Països Baixos, 1753 - [...?]) fou un compositor neerlandès.
Va pertànyer a la capella del príncep Carles de Lorena, i després fou director d'orquestra a províncies, fixant-se per acabar com a professor de música a París.
Va compondre les òperes:

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1463 (ISBN 84 239-4536-7)
* Ressenya biogràfica a Biographisch woordenboek der Nederlanden (neerlandès)
# Louis David

Louis David (París, 1765 - ?) fou un músic francès que es distingí com a concertista d'arpa i va pertànyer a la capella reial, establint-se a Ginebra després de la Revolució Francesa. Va escriure nombroses composicions per a cant i arpa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1116 ISBN 84-239-4517-0
# Louis François Philippe Drouet

Louis François Philippe Drouet (Amsterdam, 1792 – Berna, 1873) fou un compositor i flautista d'origen francès.
Sent encara molt jove es traslladà amb la seva família a París on entrà en el Conservatori. El 1813 començà a donar concerts, i fou agregat a la música de Lluís XVIII; viatjà per Anglaterra on fundà una fàbrica de flautes que no fructificà, després feu gires per Rússia, Itàlia, Suïssa, Alemanya, etc., i el 1840 fou nomenat mestre de capella del duc d'Ernest I de Saxònia-Coburg Gotha, càrrec que desenvolupà durant quinze anys, i on entre d'altres alumnes tingué a Wilhelm Popp. El seu talent d'execució era notable, malgrat d'una certa manca de precisió en l'entonació i un estil poc expressiu.
Drouet s'atribueix la paternitat de la cèlebre romança Partant pour la Syrie molt versemblant des del moment que fou secretari musical de la reina Hortènsia, la qual ignorava per complet la composició, però tenia l'instint musical, taral·lejava al seu plaer, deixant al seu secretari el treball de posar aquelles improvisacions en orde; és molt possible, doncs, que fos obra de tots dos.
Drouet publicà un gran nombre d'obres per a flauta, destacant 10 concerts, fantasies i temes diversos amb orquestra, quartets al piano, trios per a flautes, duets i nombrosos retalls de tot gènere. Va escriure un molt bon Mètode de Flauta.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2250 (ISBN 84-239-4581-2)
# Louis Gaulard Dumesny

Louis Gaulard Dumesny, el seu cognom és de vegades lletrejat Duménil, Dumény, du Mény o Du Mesny (~1650 - 1702), fou un cantant francès. Fou cuiner de M. de Foucault intendent de Montalban (Occitània). Lully restà enamorat de la seva bella veu, cuidà de la seva educació musical i el feu debutar en l'Òpera el 1677. Artista mitjà, però de superba veu, dotat d'un sentiment dramàtic de primer ordre, assolí ser l'ídol del públic malgrat els seus grans defectes i de la seva vida llicenciosa. No tan sols fou París el teatre dels seus triomfs, sinó també a Londres, on, durant les festes de Pasqua, aconseguia èxits immensos, cobrant enormes sumes de diners. Les principals òperes que interpreta són Isis, Persée, Amadis, Armide, Acis et Galathée, Achile et Polixene, Thétis et Pélée, Midée, Enés et Levimé, Didon, Proserpine (1680), que en la part d'Alfeu, Dumesny en feia una verdadera creació.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 18, 2a part pàg. 2455, ISBN 84-239-4581-2
# Fragata

Una fragata és un terme que s'ha referit a diferents menes d'embarcació al llarg de la història. Generalment un vaixell de guerra també es denomina així una mena de veler de tres pals, emprat també com a vaixell de càrrega. La denominació fragata es recuperà a la Segona Guerra Mundial per a denominar una embarcació de guerra lleugera destinada principalment a l'escorta de combois.

## Història

El terme fragata (Italià: fregata; català/castellà/portuguès/sicilià: fragata; neerlandès: fregat; francès: frégate) es va originar a la costa Mediterrània al final del segle xv per referir-se a una galiota lleugera, més ràpida i maniobrable que estava propulsada amb rems i veles i comptava amb un armament lleuger.
Durant la Guerra dels Vuitanta Anys els neerlandesos anomenaren fragata un vaixell lleuger i sense rems que van fer servir en la batalla de les Dunes el 1639. Durant el segle xviii, el terme es referia als vaixells de mida fins al navili de línia, però superiors a la corbeta, amb tres pals a més del bauprès i una coberta de canons, ràpids i molt maniobrables, usats per a patrullar i per a escortar. Durant el segle xix també s'usaren fragates per a comerciar amb Amèrica, ja que eren molt ràpides i marineres.
A mitjan segle xix aparegué la fragata de vapor. A finals del segle xix s'introdueix la fragata blindada, que era una mena de vaixell de guerra, també propulsat per motors de vapor i inicialment recobert de planxes de metall. Posteriorment el buc ja es va fer totalment de metall. Durant un temps fou la mena de vaixell més poderós que navegava.
Les fragates modernes solament es relacionen amb les primeres pel nom i foren reintroduïdes per l'armada britànica durant la Segona Guerra Mundial per a definir un vaixell d'escorta antisubmarí més gran que la corbeta, però més petit que el destructor. En les armades modernes les fragates s'usen per a protegir els altres vaixells de guerra i la marina mercant dels vaixells i submarins enemics.
* Boudeuse, fragata francesa del segle xviii, capitanejada per Louis Antoine de Bougainville
* USS Pensacola, fragata de vapor dels Estats Units del 1859.
* HMS Chelmer, fragata de la classe River, Royal Navy, 1943
* F220 Hamburg fragata d'Alemanya botada l'any 2004
* Belle Poule, fragata francesa de 60 canons de 1834

## Referències

* 1 2 «Fragata». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Henderson, James. Frigates Sloops & Brigs (en anglès). London: Pen & Sword Books, 2005. ISBN 1-84415-301-0.
* ↑ de Navarrete, M.F.. Diccionario marítimo español (en castellà). Imprenta real, 1831, p. 1-PA283.
* ↑ Barram, R. Dear Uncles: The Civil War Letters of Arthur McKinstry, a Soldier in the Excelsior Brigade. State University of New York Press, 2022, p. 146 (Excelsior Editions). ISBN 978-1-4384-8998-8.

## Vegeu també

* Corbeta
* Patruller
* Destructor
Viccionari
# Louis Joseph Saint-Amans

Louis Joseph Saint-Amans (Marsella, 12 de juny de 1849 - París, 1820) fou un compositor francès del Classicisme. De jove es traslladà a París, on fou més tard professor de solfeig al Conservatori de París. Es dedicà especialment a la composició dramàtica i en la Comédie Italienne de París, estrenà moltes òperes còmiques, entre elles; Alvar el Mincia (1770);, Le pirier (1772), Le médecin d'amour (1773) o La coquette du village. A més, compongué, La mort de Didon, ball d'espectacle representat en la cort; l'oratori David et Goliath; L'occasion òpera còmica representada en el palau del príncep de Condé (Chantilly); La lireuse de cartes (1779), L'île deserte (1801), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1463 ISBN 84 239-4552-9
# Louis Lambillotte

Louis Lambillotte (Hamaide, Hainaut, Bèlgica, 27 de març de 1796 - París, Illa de França, 27 de febrer de 1855), fou un compositor i paleontògraf jesuïta belga.
Als set anys aprengué amb un abat italià rudiments de solfeig, piano i harmonia, i després va rebre lliçons d'orgue d'un religiós agustí, sent organista de l'església de Charleroi i de la de Saint-Dinant, successivament. El 1822 aconseguí la plaça de mestre de capella del convent de jesuïtes de Saint-Acheul on tingué com alumnes entre ells en Armand de Limnander de Nieuwenhove, i poc temps després ingressà en la Companyia, residint en diverses cases d'aquesta, dedicat exclusivament a la composició i als estudis musicals.
Quan Fétis, el 1842, cridà l'atenció dels eclesiàstics respecte a la necessitat de la restauració del cant pla, Lambillotte es distingí per la seva intervenció en les discussions que amb tal motiu s'originaren, demostrant més bona voluntat que encert, ja que no estava preparat per a ella. En efecte, sense posseir els coneixements necessaris, va recórrer les principals biblioteques d'Europa, i en el de Saint-Gall va creure trobar una còpia autentica de l'Antifonari de Sant Gregori, que publicà amb el títol de Antiphonaire de Saint Gregoire, fac-simile du manuscrit de Saint-Gall (VIIIe. Siègle) acconpagne:1.º D'une notice històriques; 2.º D'une dissertation donnant le clef du chant grégorién: 3.º De divers monuments, tableaux neumàtiques inèdits, etc. (París, 1851).
Investigacions posteriors, especialment les degudes al savi benedictí Schubiger, van demostrar que el manuscrit de Saint Gall, encara que interessant per la seva antiguitat, no és el que va creure Lambillotte.
Louis Lambillotte, tenia dos germans que també foren jesuïtes i músics en François (1802-1835) i en Joseph (1805-1842).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29. pàg. 396 (ISBN 84-239-4529-4)
# Louis Norblin

Louis Pierre Martin Norblin de la Gourdaine (Varsòvia, Polònia, 2 de desembre de 1781 - Castell de Connantre, Marne, França, 14 de juliol de 1854) fou un violinista polonès.
El seu nom va unit al del cèlebre Baillot en els grans èxits musicals dels famosos quartets i quintets que admiraren a tota una generació musical, entusiasmada amb ells i els seus companys Vidal, Urhan i Vaslin. Des dels seus primers anys cursà la carrera musical, i molt jove encara, el 1798 anà a París sense recursos econòmics, ingressant més tard en el Conservatori, on tingué per mestres a Levasseur i després a Baudiot, sent-li el 1803 adjudicat el primer premi de violoncel del Conservatori. Treballà en l'orquestra del teatre Italià (1809) i el 1811 entrà en el de l'Òpera, conservant aquesta plaça fins al 1941. Els seus ben orientats estudis, la fermesa de voluntat i el seu amor al treball, confiant en l'esdevenidor, l'elevaren sense tardança al rang dels primers violoncel·listes francesos. A la mort de Levasseur el 1823 fou nomenat professor del Conservatori, en substitució del que havia estat allà el seu primer mestre, desenvolupant el càrrec, durant més de vint anys, amb amor i talent. El 1846 Norblin deixà la càtedra, morint vuit anys després.
La vida de Norblin, consagrat per sencer a l'art i al estudi, transcorri plàcida en la seva tasca, ocupant el temps lliure en el seu despatx entre llibres, quadres, dibuixos, gravats, monedes i medalles, col·leccions reputades entre les més riques de París, en especial la de la numismàtica. Cooperà eficaçment a la fundació de la Societat de Concerts del Conservatori. Norblin, la família del qual a donar una munió d'artistes, tingué per deixeble i successor al seu fill Emile, n. a París el 1821, també violoncel·lista, continuador de les tradicions de família, el qual heretà l'execució pura i simpàtica del pare, amb graciós i elegant domini de la corda.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 1069. (ISBN 84-239-4538-3)
# Louis Roth

Louis Roth (Viena, 20 d'abril de 1843 - Baden bei Wien, 28 de setembre de 1929) fou un compositor austríac.
A l'edat de sis anys començà estudiar el piano, i el violí; després es dedicà a la teoria musical i a l'ensenyança del piano. El 1874-75, director (amb Max von Weinzierl) de les societats corals d'homes Biedersim i Orpheum de Viena; el 1876 director d'orquestra teatral i compositor a Viena. Des de 1886 compositor en el Friedr. Wilhelmstheater de Berlín.
És autor de diverses operetes:
* Hungerleider;
* Weihnachtsbaum;
* D. Quixote, en col·laboració amb Weinzierl;
* D. Marquis von Rivoli;
* D. Nachtwandler;
* D. Zwillinge, amb Richard Genée;
* D. Urwienerin;
* D. Lied d. Mirza Schafly;
* Der Polengraf;
* D. Lieutenaut z. See;
* D. Gald. Kamerad;
* D. Tugendring, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 437 (ISBN 84-239-4579-0)
# Louis Schloesser

Louis Schloesser (Darmstadt, 1800 - 1886) fou un compositor alemany, pare del també compositor Karl Wilhelm Schloesser.
Fou deixeble de SalieriKreutzer, a Viena i París respectivament, i acabats els seus estudis aconseguí el càrrec de director de l'orquestra de la cort de Hessen a Darmstadt.
Va compondre les òperes Das Leben ein Tracem (1839) i Die Brant des Herzogs (1847); el melodrama Die Jahreszeiten; música per al Faust, simfonies, obertures ballets, quartets per a instruments d'arc, peces per a piano i uns 100 lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1050 (ISBN 84-239-4554-5)
# Louis Vierne

Louis Vierne (Poitiers, 8 d'octubre de 1870 - París, 2 de juny de 1937) va ser un organista i compositor francès.
Va sofrir d'una ceguesa gairebé total des que va néixer. Una vegada que la seva família es va establir a París, el 1877, va començar els estudis de música a la Institution des Jeunes Aveugles, i es llicencià amb qualificacions extraordinàriament altes. Més tard va prosseguir els estudis amb César Franck, Charles-Marie Widor, Alexandre Guilmant i Gigout. Vierne va perpetuar la tradició de l'orgue francès. Va ser organista a Saint-Sulpice i el 1900, animat per Widor, es va presentar al concurs per la plaça d'organista titular a la Notre-Dame de París, al costat de centenars de candidats. Va guanyar la plaça i la va mantenir des de 1900 fins a la seva mort, esdevinguda durant el seu recital número 1.750 als teclats de l'orgue de Notre Dame, el 2 de juny de 1937.
Va desenvolupar un llenguatge musical propi, ric en harmonia i creativitat, complex en tècnica contrapuntística i sovint orquestral en el concepte, qualitats de les quals en sorgirien entre altres alumnes, els que més tard serien compositors i compositores com Nadia Boulanger, Lili Boulanger, Bernard Gavoty, Henri Gagnebin, Jacques Pillois, Dickinson. D'entre la seva obra destaquen les 6 simfonies per a orgue i especialment les seves 24 peces de fantasia i 24 peces en estil lliure; improvisador famós. També va compondre diverses peces de cambra i per a piano.

## Referències

* ↑ Dictionnaire des compositeurs.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-559-8.
* ↑ «BBC - (none) - Composer of the Week - 1. Early promise». [Consulta: 22 desembre 2019].
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 493. (ISBN 84-7291-255-8)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 477. (ISBN 84-7291-227-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. IV, pàg. 215 (ISBN 84-239-4574-X)
# Louise Madeleine Denau

Louise Madeleine Denau (Ròchafòrt, 23 de desembre de 1845 - Canes, 3 de novembre de 1875), coneguda habitualment amb el pseudònim de Mademoiselle Berthal, fou una cantant francesa, que malgrat la fama de què gaudí en la seva època, n'hi ha molt poques dades. Posseïa una veu molt fresca i una gran intenció dramàtica, cosa que li valgué grans aplaudiments en els teatres que va recórrer, creant diferents tipus que es pot dir que van desaparèixer amb ella. Es dedicà especialment a les operetes, i estrenà les més aplaudides d'aquella època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 89, ISBN 84-239-4518-9
# Joseph Vernon

Joseph Vernon (Coventry, Regne Unit, 1738 - 17 de març de 1782) fou un cantant i actor anglès.
Artista predilecte del públic londinenc i principal figura del teatre de Vauxhall en les seves temporades líriques, oferia la curiosa particularitat que havent començat la seva carrera amb veu de soprano, canviant-li més tard en veu de tenor de timbre molt agradable, encara que d'escàs volum.
Segons els seus biògrafs, suplia les deficiències del seu orgue vocal amb un refinat bon gust i, sobretot, amb les seves extraordinàries facultats d'actor dramàtic, i això fins al punt que aconseguia grans èxits en drames i comèdies. Fou també notable compositor de romances, balades i duets, molts dels quals assoliren fer-se populars.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 1603 (ISBN 84-239-4567-7)
# Creedia bilineata

Creedia bilineata és una espècie de peix de la família dels creédids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

Creedia prové del grec kreesi, kreas (algú que rep o guarda carn), mentre que bilineata fa referència a les dues ratlles que té al cos.

## Descripció

El cos, semblant al d'una anguila, fa 3,2 cm de llargària màxima i presenta dues ratlles de color marró groguenc. 15-16 radis tous a l'aleta dorsal, 17-18 a l'anal i 10-11 a les pectorals. Aletes pelvianes amb 1 espina i 3 radis tous. 42 vèrtebres. Línia lateral no interrompuda i amb 45 escates. 7 branquiespines.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal (entre 3 i 5 m de fondària) i de clima subtropical, el qual viu al Pacífic nord-occidental: els fons sorrencs del Japó, incloent-hi les illes Ryukyu.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (10 de 100).

## Referències

* ↑ Ogilby J. D., 1898. New genera and species of fishes. Proc. Linn. Soc. N. S. W. Vol. 23 (pt 3). 280-299.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Shimada, K. & Yoshino, T., 1987. A new creediid fish Creedia bilineatus from the Yaeyama Islands, Japan. Japanese Journal of Ichthyology. Vol. 34 (núm. 2): 123-127. «PDF».
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ All fishes of Japan - FishBase (anglès)
* ↑ All fishes of Ryukyu Islands - FishBase (anglès)
* ↑ Shibukawa, K., 2010. Myopsaron nelsoni, a new genus and species of sandburrowers (Perciformes: Trichonotidae: Creediinae) from the Ogasawara Islands, Japan. Bull. Natl. Mus. Nat. Sci., Ser. A, (Suppl. 4):49-66. Pàg. 64.
* ↑ Nakabo, T. (ed.), 2000. Fishes of Japan with pictorial keys to the species. Segona edició. Tokai University Press. V. 2: i-vii + 867-1748.
* ↑ Nakabo, T. (ed.), 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species. Edició en anglès. Tokai University Press, v. 2: i-vii + 867-1749.
* ↑ Japan Endemic Marine Fish Checklist (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
* ITIS (anglès)
# Estany Baix

L'Estany Baix és un estany del Pirineu, situat en el terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
És a 2.414,9 metres d'altitud, a la Coma de la Llosa, a llevant de la Serra de l'Orri, al sud-oest del Puig Peric i al sud-est del Puig de la Cometa i de l'Estany Blau. Té damunt seu, al nord-oest, l'Estany de la Llosa, del qual és subsidiari. Com tots els estanys esmentats, pertany a la conca de la Tet.
L'Estany Baix, com el de la Llosa és un indret visitat habitualment per les rutes excursionistes del sector nord del Massís del Carlit.

## Referències

* ↑ L'Estany Baix en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Itineraris pel Massís del Carlit

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Cremat

Un rom cremat, o simplement cremat, és una beguda alcohòlica feta amb rom, cafè en gra, sucre, pell de llimona i espècies, sobretot canyella. Un cop ajuntats tots els ingredients dins una cassola de terra, el rom s'escalfa i s'encén uns deu minuts perquè perdi una part de l'alcohol. Després, bo i calent, ja es pot servir.
El rom cremat és la beguda que tradicionalment acompanya les cantades d'havaneres a Catalunya, i era la que solien beure els mariners al matí per fer-se passar el fred. És un beuratge universal que, a poc a poc, es va anar estenent des del litoral per tot el país, també terra endins. Les cantades d'havaneres amb l'acompanyament de rom cremat són un acte molt habitual, i en trobem a la gran majoria de festes majors i celebracions diverses. Originari de la Costa Brava, s'ha estès per tot el litoral, fins i tot terra endins.
En alguns pobles de la costa de la comarca de la Plana Alta es fa només amb cafè i rom, i es deixa cremar quasi mitja hora.
S'anomena calmant a Herbers i als pobles dels Ports de Morella, la Tinença de Benifassà, el Matarranya i també al Perelló, poble del Baix Ebre, on es fa una diada per festes majors; s'elabora amb rom, sucre i cafè en infusió. Es posa tot en una cassola de terra o en un gibrell i s'encén perquè perdi una part de l'alcohol fins que els entesos provadors diuen que ja està llest. S'apaguen els llums mentre es prepara i s'acompanya de cants adients i les notes d'una guitarra.

## Referències

* 1 2 «Cremat». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, planes 84-85.

## Vegeu també

* Queimada

## Enllaços externs

* Recepta d'un cremat de rom per a 8 persones. Arxivat 2007-10-11 a Wayback Machine. (català)
* Poema "El cremat" de Joan Vinyoli. (català)
Viccionari
# Bois de la Cambre

El Bois de la Cambre (Ter Kamerenbos en neerlandès) és un parc públic de Brussel·les.
Ha estat concebut, com una part del bosc de Soignes, el 1862 per un alemany, establert a Bèlgica: el traçat del bosc va ser confiat a Edouard Keilig, arquitecte de jardí nascut a Saxe el 1827 que va guanyar un concurs. Aquest espai condicionat a l'anglesa, estil nascut a Anglaterra al començament del segle xviii, que imita la natura i es caracteritza per una irregularitat en la concepció de les plantacions i de les vies. Aquesta irregularitat ofereix punts de vista i perspectives molt variats. Aquest lloc esdevé ràpidament lloc de trobada dels brussel·lesos, com al Bosc de Boulogne a París. En aquest indret s'hi trobava una lleteria, un velòdrom, el Théâtre de Poche, un llac artificial, un hipòdrom, i passeigs per a muntar a cavall.
Avui encara representa un important "pulmó verd" per als ciutadans de Brussel·les. En aquest espai s'hi realitzen diferents activitats com el rem i la pesca, demostracions esportives, concerts a l'aire lliure, jocs per a infants a l'estiu i patinatge.
Els serveis viaris que el travessen representen un eix important d'entrada a la ciutat, així com un lloc de pas entre les parts est i oest del sud de Brussel·les. Es planteja la possibilitat de tancar-lo al trànsit rodat, tot i que aquesta idea s'ajorna indefinidament.

## Bibliografia

* Xavier Duquenne, Le Bois de la Cambre, Bruxelles, l'auteur, 1989.