OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut d'Albanyà

L'escut d'Albanyà representa els símbols tradicionals del municipi d'Albanyà (Alt Empordà): les claus de sant Pere com atribut del patró d'Albanyà i un roc d'atzur sobre camper d'or extret de l'escut heràldic dels Rocabertí, antics senyors del poble.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat: de gules, dues claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra cantonades al cap d'un besant d'or carregat d'un roc d'atzur. Per timbre una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 20 de març de 1992 i publicat al DOGC el 30 de març del mateix mes amb el número 1575. Les claus de sant Pere ja eren utilitzades des del segle xviii fins a l'any 1931 en segells rodons de l'ajuntament. En informe d'Armand de Fluvià del 1991, hi va afegir un senyal diferenciador d'altres municipis considerant el passat històric vinculat al vescomtat de Rocabertí.
* Emblema pontifici
* Escut dels Rocabertí

## Bandera d'Albanyà

La bandera d'Albanyà representa de forma estilitzada els símbols heràldics. Té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb un diamant blau al mig, separat dels cantons del drap per una distància d'1/6 de l'alçada de la bandera. Per damunt de tot, una barra blanca d'1/6 d'amplada i, per damunt, una banda groga de la mateixa amplada. | » |
Va ser aprovada el 15 de gener de 2002 i publicada en el DOGC el 5 de febrer del mateix any amb el número 3568.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 20 de març de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Albanyà» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1575, 30-03-1992 [Consulta: 7 juny 2009].
* ↑ Fluvià, de, Armand «Informe sobre l'escut heràldic de l'ajuntament del poble d'Albanyà» (pdf). Butlletí informatiu municipal [Albanyà], 6-1993 [Consulta: 2 abril 2014].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GRI/147/2002, de 15 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Albanyà». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 3568, 05-02-2002 [Consulta: 7 juny 2009].
# Escut d'Albatàrrec

L'escut oficial d'Albatàrrec té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, un món creuat amb creu potençada d'argent, cintrat de gules. Per timbre, una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 29 de maig de 2002.
El món és el senyal tradicional de l'escut del poble i és l'atribut de sant Salvador, patró de la localitat. Com a senyals parlants, estaria relacionat amb «alba» i «terra» tot i que etimològicament no és una forma composta sinó d'origen àrab (Abu Tarik) o basca (patarra, «costa escabrosa»).

## Referències

* ↑ «Resolució GRI/1810/2002, de 29 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Albatàrrec.» (pdf). DOGC núm. 3666, p. 11705, 28-06-2002. [Consulta: 28 juliol 2010].
* ↑ Bofarull i Terrades, Manuel. Origen dels noms geogràfics de Catalunya: Pobles, rius, muntanyes, etc.. Barcelona: Millà, 1991, p.17. ISBN 84-7304-186-0.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Alella

L'escut d'Alella és un símbol oficial d'aquest municipi del Maresme i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
    «Escut caironat: d'atzur, mig vol abaixat contornat d'argent; la filiera d'argent. Per timbre una corona mural de poble.»

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. de color blau (atzur). Com a càrrega principal apareix una representació heràldica d'un mig vol abaixat, que és un dibuix d'una ala amb les puntes cap avall i dibuixat mirant al costat contrari de l'habitual (contornat) de color blanc o gris clar (argent). L'escut també porta dibuixat una filiera, que és una bordura disminuïda entre un terç i la meitat del seu ample, també de color blanc o gris clar (argent).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de vila, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

## Història

L'Ajuntament va acordar de fer l'adopció de l'escut oficial el 30 de juny de 1981 i així ho fan comunicar tot seguit al Departament de Governació d'Administracions Locals (DGAL) la intenció d'adoptar un escut amb el següent blasonament: D'atzur, un mig vol abaixat contornat d'argent; la filiera de gules. Per timbre, una corona de marquès.. Després de l'estudi per part de l'assessor d'heràldica del DGAL, es va canviar el color de la filiera a un metall i la corona per una corona mural de poble, ja que el marquesat d'Alella va ser concedit el 1889, després de l'abolició del règim senyorial. L'escut va ser aprovat finalment el 21 de maig del 2001 i publicat al DOGC número 3.400 del 31 del mateix mes.
El mig vol abaixat, una ala, és el senyal tradicional, ja fet servir a escuts datats de l'any 1591 com una ala normal i com una abaixada i contornada a escuts a partir de 1611. Aleshores, es tracta d'armes parlants, fent referència al nom del municipi. Des de l'any 1975 l'Ajuntament ja feia servir un escut d'atzur (blau), amb un mig vol abaixat i contornat d'argent (blanc), en forma ovalada i timbrat amb una corona de marquès.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ de 21 de maig de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Alella.» (pdf). DOGC núm. 3400. Generalitat de Catalunya, 31-05-2001. [Consulta: 23 maig 2010].
* 1 2 «DECRET 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya.» (pdf). DOGC núm. 4.914. Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
# Escut d'Alfés

L'escut oficial d'Alfés té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r d'or, i 2n de sinople; ressaltant sobre la partició 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 de setembre de 1999 i publicat en el DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 2996.
Les claus de Sant Pere són l'atribut del patró del poble. Els esmalts, or i sinople, simbolitzen el fet que, si bé les terres d'Alfés són principalment seques, els seus camps reverdeixen cada hivern gràcies a les aigües del riu Set; també representen el sol i les collites.

## Referències

* ↑ «Resolució de 13 de setembre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Alfés.» (pdf). DOGC núm. 2996. Generalitat de Catalunya, 18-10-1999. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Argelaguer

L'escut oficial d'Argelaguer és un dels símbols oficials d'aquest municipi i es descriu mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un ram d'argelaga de sinople florit d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color blanc o gris clar (argent), amb la representació heràldica d'un ram d'argelaga de color verd (sinople) amb les flors de color groc (florit d'or).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

## Història

Va ser aprovat el 25 de novembre de 1991 i publicat al DOGC el 9 de desembre del mateix any amb el número 1527. La mata d'argelaga és un senyal parlant referent al nom del poble, que significa "lloc d'argelagues". L'antic escut era pràcticament similar, a l'hora d'oficialitzar-lo bàsicament se'n va adaptar la forma i la corona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa
* Bandera d'Argelaguer

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal d'Argelaguer.» (pdf). DOGC núm. 1527. Generalitat de Catalunya, 09-12-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
* ↑ Antic escut d'Argelaguer
# Escut d'Elx

L'escut d'Elx és un símbol representatiu oficial d'Elx, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Vinalopó. Té el següent blasonament:
| « | Escut ovalat, truncat. Al primer quarter, de gules, una fortalesa del seu color, maçonada de sable i aclarida de gules. Al segon quarter, d'atzur, una ara romana del seu color, amb la inscripció SAL / AVG en dues línies. Al voltant de l'ara les inicials i amb lletres capitals d'argent: C I I A. Al tot bordura d'or amb la llegenda de sable: COLONIA IVLIA ILICE AVGVSTA. Sobre l'escut una figura femenina, vestida a la romana, amb una palma d'or a la mà dreta. Envoltant l'escut, sengles branques de llorer, d'olivera i palma de sinople. | » |

## Història

L'escut es rehabilità per Resolució de 27 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.484, del 22 d'abril de 2003.
Es tracta de l'escut històric emprat pel municipi si més no des del segle xvii. El seu significat és molt discutit, si bé s'acostuma a dir que la fortalesa al·ludia tradicionalment a la muralla de la ciutat, amb la porta i la torre de la Calaforra, d'origen islàmic, i no pas al palau d'Altamira, del segle xv, com podria fer pensar la representació gràfica actual. La resta d'elements recorden el passat romà de la ciutat:
* l'altar amb la inscripció SAL[VTI] AVG[VSTI], 'a la salut d'August', que al·ludeix a la moneda encunyada a Elx, que duia aquest símbol, molt estès en temps d'August;
* la inscripció COLONIA IVLIA ILICE AVGVSTA, que és el nom llatí de la colònia romana d'Elx, que es representa a la bordura i també, en inicials, a la segona partició;
* la figura femenina de dalt de tot, comunament interpretada com una comare romana, presa d'un tipus de moneda trobada a Ílici, si bé alguns l'han arribat a interpretar com una al·lusió a la Dama d'Elx, a la Mare de Déu, patrona local, o, fins i tot, com una deformació de sant Joan Baptista amb la palma, tal com apareix a la consueta del Misteri;
* les branques d'olivera i de llorer i la palma, símbols de triomf des de temps antics.

## Imatges

* Escut d'Elx d'estil barroc.
* Escut a la portalada barroca de la torre del Consell.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 119 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 27 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut de l'Ajuntament d'Elx (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.484, 22-04-2003, pàg. 11.536-11.537 [Consulta: 26 maig 2016].
* ↑ Museu d'Art i Història d'Elx (MAHE). «Moneda romana i figura femenina “Illice Victrix” (la iconografia de l'escut d'Elx)». www.elche.es/micrositios/museos, 2014. Arxivat de l'original el 4 de juny 2016. [Consulta: 26 maig 2016].
# Escut d'Hondures

L'escut d'Hondures fou adoptat segons el Decret Legislatiu del 3 d'octubre de 1825, sota la presidència de Dionisio de Herrera, i ha estat lleugerament modificat dos cops, el 1866 i el 1935. Presenta similituds amb l'escut de Guatemala del 1843.
Es tracta d'un escut oval al centre del qual hi figura una piràmide en forma de triangle equilàter carregada a la base d'un volcà entre dos castells, damunt dels quals s'aixeca un arc de Sant Martí, sota el qual apareix un sol que irradia llum. El triangle descansa sobre un mar d'ones d'atzur. Dins la bordura d'argent, la llegenda en espanyol: REPÚBLICA DE HONDURAS, LIBRE, SOBERANA E INDEPENDIENTE – 15 DE SEPTIEMBRE 1821 ('República d'Hondures, lliure, sobirana i independent – 15 de setembre 1821'), en lletres d'or. A la part superior de l'oval apareix un carcaix de fletxes acoblat darrere l'escut, del qual pengen dos corns de l'abundància que vessen de fruites i flors, un a cada banda, lligats per un llaç. A la part superior, una terrassa en forma de paisatge muntanyós coronat per tres pins a la destra i tres roures a la sinistra, on figuren, adientment distribuïts, unes mines, una barra, una barrina, un tascó, un mall i un martell.
El triangle equilàter és un element maçònic, símbol d'igualtat i llibertat, provinent de l'escut de les Províncies Unides de l'Amèrica Central, juntament amb el volcà. Els castells indiquen la disponibilitat per a la defensa i la independència del país. El mar uneix simbòlicament el Pacífic i l'Atlàntic, els dos oceans que banyen Hondures. El carcaix amb les fletxes al·ludeix a la població indígena, en record del cacic Lempira, mentre que els altres elements fan referència als recursos naturals del territori.
L'escut primigeni diferia de l'actual en la composició interior del triangle equilàter, on, en comptes del sol radiant, sota l'arc de Sant Martí hi figurava un barret frigi escampant llum, igual que a l'escut de les Províncies Unides (modificació aplicada arran del Decret Legislatiu núm. 7, del 16 de febrer de 1866). També era diferent la inscripció de dins la bordura, ja que originàriament hi deia ESTADO DE HONDURAS DE LA FEDERACIÓN DEL CENTRO ('Estat d'Hondures de la Federació del Centre'); aquesta modificació es va dur a terme segons el Decret Legislatiu núm. 16, del 10 de gener de 1935.

## Vegeu també

* Bandera d'Hondures

## Enllaços externs

* Símbols d'Hondures Arxivat 2007-02-10 a Wayback Machine. (castellà)
* Flags of the World – Escut d'Hondures (anglès)
# Escut d'Isona i Conca Dellà

L'escut oficial d'Isona i Conca Dellà té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, dos canons de font de sable movent dels flancs de l'escut amb tres raigs d'atzur, cadascun caient sobre un toll d'aigua d'atzur carregat de vuit roses d'or posades quatre, tres i una formant triangle. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983, substituint l'escut antic d'Isona, adoptat entre 1970 i 1983 com a escut de tot el nou terme municipal d'Isona i Conca Dellà. Els antics escuts de Benavent de Tremp, Conques, Figuerola d'Orcau, Orcau i Sant Romà d'Abella perderen vigència el 1970, amb la integració dels seus antic municipis en el d'Isona i Conca Dellà.

## Interpretació

Les dues fonts i l'aigua són els elements de l'escut tradicional de la vila d'Isona, cap del nou municipi creat el 1970 amb la unió dels antics municipis de Benavent de la Conca, Conques, Figuerola d'Orcau, Isona, Orcau i Sant Romà d'Abella. Les vuit roses d'or provenen de les armes dels Orcau, senyors de la baronia d'Orcau a la qual van pertànyer històricament diversos pobles del nou municipi (Benavent de la Conca, Conques, Figuerola d'Orcau, Bastús i Orcau).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà

## Referències

* ↑ «DECRET 179/1983, de 21 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Isona i Conca d'Allà perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 331. Generalitat de Catalunya, 25-05-1983. [Consulta: 30 desembre 2011].
# Escut d'Olèrdola

L'escut d'Olèrdola és el símbol oficial usat per l'ajuntament d'Olèrdola. Reprodueix el castell d'Olèrdola, fet construir l'any 929 per Sunyer I, comte de Barcelona; i una espasa flamejada i unes balances que són els atributs de sant Miquel Arcàngel, patró del poble.

## Escut heràldic

L'escut oficial té el següent blasonament:
    «Escut caironat: d'atzur, un castell d'or obert acostat d'una espasa flamejada d'argent guarnida d'or a la destra i d'una balança d'or a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.»
Va ser aprovat l'11 de novembre de 1992 i publicat al DOGC número 1673 de 23 de novembre del mateix any.
* Castell d'Olèrdola
* L'Arcàngel Miquel amb espasa i balances

## Bandera d'Olèrdola

La bandera oficial d'Olèrdola adopta els colors de l'escut, amb el símbol heràldic del castell i substituint les figures que l'acompanyen per dos pals. Té la següent descripció oficial:
    «Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blau fosc amb el castell groc de l'escut, d'alçària 2/3 de la del drap i amplària 1/3 de la llargària del mateix drap, al centre, i dos pals grocs cadascun de gruix 1/9 de la mateixa llargària posats a 1/9 de les vores de l'asta i del vol respectivament.»
Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 23 de desembre de 2003, i publicada en el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 4091 del 15 de març de 2004.

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ d'11 de novembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Olèrdola.» (pdf). DOGC núm. 1673. Generalitat de Catalunya, 23-11-1992. [Consulta: 14 novembre 2012].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/525/2004, de 18 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Olèrdola.» (pdf) (en español). [Consulta: 21 maig 2010].

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Olèrdola: Símbols oficials, a Municat
# Escut d'Organyà

L'escut oficial d'Organyà té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, un orgue d'or. Per timbre una corona mural de vila.
Va ser aprovat el 26 de març de 1996. L'orgue és un senyal parlant tradicional de l'escut de la vila.

## Bandera

La bandera oficial d'Organyà (Alt Urgell) té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc amb l'orgue groc de l'escut d'alçada 6/12 de la del drap, al centre.
Va ser aprovada el 3 de febrer del 2003 i publicada al DOGC núm. 3824 el 18 de febrer del mateix any. Està basada en l'escut de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Urgell
* Escuts heràldics de l'Alt Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 26 de març de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Organyà.» (pdf). DOGC num 2199, 26-03-1996. [Consulta: 26 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/317/2003, de 3 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Organyà.» (pdf). DOGC num 3824, 18-02-2003. [Consulta: 21 novembre 2011].
# Corydoras ephippifer

Corydoras ephippifer és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Habita a l'Estat d'Amapá (Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras ephippifer» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nijssen, H. 1972. Records of the catfish genus Corydoras from Brazil and French Guiana with descriptions of eight new species (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Neth. J. Zool. v. 21 (núm. 4): 412-433, Pls. 1-3.
* Reis, R.E. 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Minna Peschka-Leutner

Minna Peschka-Leutner nascuda Minna von Leutner (Viena, 25 d'octubre de 1839 - Wiesbaden, 12 de gener de 1890) fou una cantant d'òpera (soprano) austríaca.
Filla d'un artista del Hofburgtheater de Viena, fou deixebla de Proch i debutà a Breslau el 1856, però al cap d'un any es retirà del teatre, al que tornà després actuant fins al seu casament el 1861 amb el metge vienès Johann Peschka. després d'un interval de dos anys cantà en el teatre de l'Òpera de Viena, i el 1865 es contractà en la companyia del Teatre Reial de Darmstadt, després cantà en els principals teatres d'Àustria i Alemanya. Destacà el mateix en l'òpera com en el concert.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1414 (ISBN 84-239-4543-X)
# Llit fluvial

El llit fluvial, de vegades dit llera, és la part d'una vall per on discorren les aigües en el seu curs.
És el límit físic normal del flux d'un riu, mentre que els confins laterals són les riberes. Quan el nivell de les aigües puja degut a les crescudes estacionals, el riu ocupa l'espai anomenat plana d'inundació.
La naturalesa de qualsevol llit fluvial és sempre una funció de la dinàmica de fluids i dels materials geològics locals que influeixen en aquest flux.

## Referències

* ↑ «cauce». Cercaterm. Termcat. Arxivat de l'original el 2022-09-24. [Consulta: 22 juny 2022].
* ↑ Valverde Ferreiro, Mª Begoña; Anguita Bartolomé, Fernando; Zurbano Lavilla, Mª Felisa. Vocabulari d'hidrologia subterrània. Barcelona: Fundación Centro Internacional de Hidrología Subterránea, 1996. ISBN 978-84-921469-0-1. Arxivat 2022-06-22 a Wayback Machine.
* ↑ Esteve, Francesc; Ferrer i Costa, Josep; Marquet i Ferigle, Lluís; Moll, Juli «El diccionari de l'Institut. Una aproximació sistemàtica». Els Marges: revista de llengua i literatura, 60, 1998, pàg. 5–96. Arxivat de l'original el 2024-05-21. ISSN: 0210-0452 [Consulta: 22 juny 2022].
* ↑ Domingo, Carles «El llit fluvial». Llengua Nacional, núm. 41, 2002, pàg. 33-34. Arxivat de l'original el 2022-10-02 [Consulta: 22 juny 2022].
* ↑ Herrrera, Rosa María. «Dinámica de ríos y lagos» (en castellà). Principia, 31-01-2022. Arxivat de l'original el 2024-05-21. [Consulta: 22 juny 2022].