OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ossip Gabrilowitsch

Óssip Solomónovitx Gabrilóvitx, rus: Осип Соломонович Габрилович, conegut habitualment a Occident amb la transcripció alemanya del seu nom, Ossip Gabrilowitsch (rus: Осип Габрилович) (Sant Petersburg, 7 de febrer de 1878 - Detroit, 14 de setembre de 1936), fou un director d'orquestra i pianista rus nacionalitzat estatunidenc.
Estudià piano i composició al Conservatori de Sant Petersburg, amb Anton Rubinstein, Anatoli Liàdov, Aleksandr Glazunov i Nikolai Medtner entre d'altres. Després de graduar-se el 1894, passà dos anys estudiant piano amb Teodor Leszetycki a Viena.
El 1896 es donà conèixer com a pianista a Berlín i després donà concerts en grans ciutats d'Alemanya, Àustria, Rússia, França i Anglaterra, passant el 1900 als Estats Units, on residí des del 1914, encara que tornà en diverses ocasions a Europa amb fins artístics.
De 1910 a 1914 dirigí a Múnic una societat de concerts simfònics, havent actuat també amb èxit com a director a Nova York. L'especialitat de Gabrilowitsch eren els concerts històrics, partint de Johann Sebastian Bach fins als compositors més moderns.
Estava casat amb Clara Gabrilowitsch coneguda com a Clara Clemens una distingida contralt solista, filla mitjana de Mark Twain.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 359 (ISBN 84-239-4525-1)
# Escut de Potries

L'escut de Potries és un símbol representatiu oficial de Potries, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Quarterat en creu. En el primer i quart quarters, en camp d'or, un pot d'argent. Al segon i tercer, en camp d'or, tres faixes de gules, que comencen i acaben en or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 26 de maig de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 5.287, de 23 de juny de 2006.
L'escut quarterat són les armories dels Carròs, barons de Rebollet i primers senyors de Potries, amb l'afegitó del pot, un senyal parlant referent al topònim del poble.
El pot d'argent en camper d'or contravé la regla heràldica del contrast dels esmalts.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 26 de maig de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Potries (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.287, 23-06-2006, pàg. 22.842 [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ «L'escut de Potries». Ací, Potries, 17-11-2012 [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ «Potries» (en castellà). Vexilologia valenciana, 19-07-2014 [Consulta: 4 febrer 2016].
# Pietro Romolo Pignatta

Pietro Romolo Pignatta (Roma, 1660 - Cividale, 5 de febrer de 1714) fou un compositor i sacerdot italià.
Va compondre nombroses òperes, per la majoria de les quals també va escriure el llibret. Entre aquestes cal citar:
* Constanza vince il destino (Venècia, 1695);
* Almiro re di Corinto; Sigismondo primo (1696);
* L'inganno senza danno (1697);
* Paolo Emilio (1699);
* Il canto d'amore (Venècia, 1700);
* Oronte in Egitto (1705).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 835 (ISBN 84-239-4544-8)
# Heliodor Faus Pérez

Heliodor Faus Pérez (Ròtova, 19 de març 1938) és un mestre valencià, alcalde de Ròtova i fou el primer alcalde de Ròtova després de la Transició democràtica espanyola.
Heliodor Faus Pérez, va nàixer el 19 de març 1938 a Ròtova (País Valencià) i resideix actualment a Gandia. Va estudiar peritatge mercantil però la seua vocació veritable va ser la de mestre d'escola. Va ser professor successivament a Mislata (1962), Cullera (1963) i Sueca (1967). Va tornar a Cullera el 1968 i finalment a Gandia (1979) fins a la seua jubilació el 1998. Va ser pioner en els moviments de renovació pedagògica i en la pràctica d'activitats en la natura. En els anys 1955-1965 va pertànyer a la Joventut d'Acció Rural Catòlica (JARC).
El 1979, en arribar les primeres eleccions municipals democràtiques, va encapçalar una llista independent i progressista a Ròtova. El resultat va ser un empat a quatre regidories amb la Unió de Centre Democràtic (UCD) i una regidoria per al PSPV-PSOE. Al capdavant d'aquest primer ajuntament democràtic encetà molts projectes novedosos per al poble en l'àmbit urbanístic, sanitari, esportiu, musical (impulsant el retorn de La Rotovense Musical) i sobretot cultural, creant una biblioteca, publicant la revista “Anem fent Llavor” i encetant la tradició de les setmanes culturals. El canvi de sentit del vot del regidor del PSPV-PSOE el va forçar a deixar l'alcaldia el 12 de març de 1982.

## Referències

* ↑ Argos. «Banc de dades municipals». Generalitat Valenciana. [Consulta: 24 desembre 2017].
* 1 2 'Helio o el mestre de l'estima'. Levante-EMV. La Safor. 16 de juliol de 1998, p. 39.
* ↑ ´Història i política (a Ròtova)'. Levante-EMV . La Safor. 30 de maig de 2007, p. 28

## Bibliografia

* 'Viatge a la memòria: guanys i decepcions'. Jesús E. Alonso. La Falzia: la veu dels pobles silenciosos, núm. 12 (2007), pp. 24-26.
# Osteodiscus andriashevi

Osteodiscus andriashevi és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 17,5 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 55-59.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 766 i 1.950 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Stein D. L., 1978. A review of the deepwater Liparidae (Pisces) from the coast of Oregon and adjacent waters. Occas. Pap. Calif. Acad. Sci. Núm. 127. 1-55.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Pitruk, D. L. & Fedorov, V. V., 1990. A new species of the genus Osteodiscus Stein (Liparididae) from the Sea of Okhotsk. Voprosy Ikhtiologii v. 30 (núm. 5): 856-859.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Pitruk, D.L. i V.V. Federov, 1990. A new species of the genus Osteodiscus Stein (Liparididae) from the Sea Okhotsk. J. Ichthyol. 30(8):112-118.
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Glossanodon melanomanus

Glossanodon melanomanus és una espècie de peix pertanyent a la família dels argentínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 19,5 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 150 i 302 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidental: el talús continental de la península Aràbiga.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Guichenot A., 1867. Ichthyologie. III. L'Argentine léioglosse, nouveau genre de Salmonoïdes. Ann. Soc. Linn. Départ. Maine-et-Loire v. 9. 15-17.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kobyliansky, S. G., 1998. Four new Indo-Pacific species and a new key to species of the genus Glossanodon (Argentinidae). Voprosy Ikhtiologii v. 38 (núm. 6): 725-736.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kobilyansky, S.G., 1998. Four new Indo-Pacific species and a new key to species of the genus Glossanodon (Argentinidae). J. Ichthyol. 38(9):697-707.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de Prats i Sansor

L'escut oficial de Prats i Sansor té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una balança d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 7 de maig de 1991 i publicat al DOGC el 31 del mateix mes amb el número 1449.
Les balances són l'atribut tradicional de sant Miquel, patró de Sansor.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Prats i Sansor.» ( PDF). DOGC núm. 1449. Generalitat de Catalunya, 31-05-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Martin Roeder

Martin Roeder (Berlín, Alemanya, 7 d'abril de 1851 - Cambridge, USA, 10 de juny de 1895) fou un compositor i director de cors alemany.
De 1870 a 1871 fou alumne de l'Acadèmia Reial de Música de Berlín: després visqué a Milà (1873-1880) i allà li fou confiada, gràcies a Casa Ricordi, la plaça de mestre de cors del teatre dal Verme. El 1875 fundà la Societat del quartet coral, que es feu notar molt aviat; el mateix any assajà a Venècia el Rienzi de Wagner, sortint des de llavors diverses vegades a dirigir companyies d'òpera fora de Milà.
És autor de bona música de cambra, de dos misteris: Santa Maria Magdalena i Santa Maria al peu de la Creu, tres òperes i un poema simfònic. Durant la tardor de 1880, Roeder s'establí a Berlín com a professor de cant (des d'octubre de 1881 en el Conservatori Scharwenka); però el 1887 marxà vers Dublín com a director d'orquestra i després va viure als Estats Units.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 51, pags. 1326-27 (ISBN 84-239-4551-0)
# Pietro Terziani

Pietro Terziani (Roma, 1763-1831) fou un compositor italià. Probablement fou avi de Eugenio i rebesavi de Rafaele ambdós també bons compositors.
Feu els seus estudis musicals a Roma i Nàpols, i el 1788 començà a escriure per al teatre, sent la seva primera producció Il Creso, que es representà a Venècia i a la que li seguiren altres òperes els títols de les quals han restat oblidades. Després d'haver viatjat per Itàlia, Alemanya i Espanya, retornà a Roma, on assolí la plaça de mestre de capella de Sant Joan del Laterà (1816, càrrec que desenvolupà fins al 1836 data en què morí.
Va escriure un gran nombre de composicions per a l'església, entre les quals destaquen:
* 11 misses a 4 veus;
* 3 misses a 8 veus;
* els Salms Confitebor i Laudate, a 4 veus;
* Avemaria amb Alleluia, a 8 veus;
* Graduales, Motets, i Antifones Dixit, a 4 veus i orquestra;
* un altre Dixit, a 8 veus;
* Laetatus sum, a 4 veus i orquestra;
* Beatus vir, a 4 veus i orquestra;
* dues misses a 4 veus i orquestra;
* una Missa a 8 veus i orquestra;
* Vigilies completes, a dos cors, orgue i orquestra;
* Lletanies amb ressò i orquestra;
* dos Te Deums, a 4 veus i orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60. pàg. 1583 (ISBN 84-239-4560-X)
# La Palestra (companyia teatral)

Palestra va ser una companyia teatral de Sabadell que va destacar en el panorama cultural durant les dècades del 1950 i 1960, i que va tenir força activitat a la dècada del 1970. Durant els anys 50 Lluís Casals en va ser el seu president.
Van formar part del grup el director i escenògraf Francesc Ventura, l'actor Artur Trias o l'actriu Fanny Bulló.
La companyia va rebre el Premi Nacional de Teatre amateur els anys 60.

## Obres

* 1959. Proceso de Jesús de Diego Fabbri
* 1959. Cándida de Bernard Shaw
* 1960. Nausica de Joan Maragall, a les Termes del Museu de Badalona
* 1969. La presó de Kenneth Brown
* 1972. La cuina d'Arnold Wesker
* 1973. La mare coratge i els seus fills de Bertolt Brecht
* 1973. El criat de dos amos de Carlo Goldoni
* 1973. Pim, Pam, Pum d'Eugène Ionesco
* 1974. Plet per l'ombra d'un ruc de Friedrich Dürrenmatt
* 1974. Tango de Sławomir Mrozek
* 1975. Vivalda i l'Àfrica tenebrosa de Joan Oliver
* 1975. La cantant calba d'Eugène Ionesco, a la Sala Villarroel de Barcelona
* 1975. Androcles, el lleó i els cristians de George Bernard Shaw, a l'Auditori de Caixa Sabadell
* 1976. Mesura per mesura de William Shakespeare
* 1976. Viure com porcs de John Arden

## Referències

* ↑ «Quaranta anys del Teatre de Cavall Fort». núm. 1084. Cavall Fort, 01-09-2007. Arxivat de l'original el 2013-02-08. [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ «‘‘No som obsolets: la gent ens coneix i sap que fem coses'’». ASabadell.cat, 03-01-2011. [Consulta: 1r febrer 2011].
* 1 2 «FA CINQUANTA ANYS». Escena.cat, 31-10-2010. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ «La Palestra, a TeatreDelSol». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ Els comediants, a Lletres, per Salvador Fité PDF
* ↑ «Entrevistem FRANCESC VENTURA, director de teatre i escenògraf». Impromptu, abril-juliol 2007. [Consulta: 1r febrer 2011]. PDF
* 1 2 «L'actor sabadellenc Artur Trias substituirà el pilot Marc Gené com a pregoner de la Festa Major». Ràdio Sabadell, 27-07-2009. [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ Fitxa de l'actriu Fanny Belló a l'AADPC
* ↑ La presó a Historia y antología del teatro español de posguerra (castellà)
* ↑ «La mare coratge i els seus fills». Arxivat de l'original el 2010-06-25. [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ Vivalda i l'Àfrica tenebrosa a Les literatures Catalana i Francesa al llarg del segle XX
* ↑ La cantant calba a Guía selecta de obras dramáticas (castellà)
* ↑ «Setmana del 20 al 26 de novembre de 2006». Ajuntament de Sabadell, 2006. Arxivat de l'original el 2010-12-23. [Consulta: 1r febrer 2011].
# Glyptoperichthys parnaibae

Glyptoperichthys parnaibae és un peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes que es troba a Sud-amèrica: conca del riu Parnaíba.
Els adults poden assolir 29 cm de longitud total.
És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Referències

* ↑ «Nouveaux taxa dans Pterygoplichthys sensu lato (Pisces, Siluriformes, Loricariidae)» (en francès). Revue Suisse Zoologie, v. 98, núm. 3, 1991, pàg. 637-643.
* 1 2 3 Torres, Armi G. «Pterygoplichthys parnaibae (Weber, 1991)» (en anglès). FishBase.
* ↑ Weber, Claude. «Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes)». A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Check list of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: Edipucrs, 2003, p. 351-372. ISBN 8574303615.
# Escut de Premià de Mar

L'escut oficial de Premià de Mar té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una barca de mitjana d'or envelada d'argent flotant sobre un mar en forma de peu ondat d'argent amb 3 faixes ondades d'atzur. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 3 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 17 de juliol del mateix any amb el número 2331.
El vaixell navegant és un senyal tradicional de l'escut d'aquesta vila turística costanera; també les ondes són un senyal parlant referides al mar del municipi.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 3 de juliol de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Premià de Mar.» (pdf). DOGC núm. 2231. Generalitat de Catalunya, 17-07-1996. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# La Penyora (Castellcir)

La Penyora és una moderna urbanització del terme municipal de Castellcir, pertanyent a la comarca del Moianès.
Està situada al nord del nucli actual del poble de Castellcir, el Carrer de l'Amargura, a llevant del camí de Santa Coloma Sasserra i al sud-est del Sot de les Pedres. És a prop i al nord-est de la masia de la Talladella i al nord-oest d'on hi havia la de la Tuna.
Es troba a la dreta del torrent de Sauva Negra, en el lloc on hi ha el Pou Cavaller, el Pas de la Casanova i, més al sud-oest, el Pas de la Tuna.
Una part de la urbanització s'ha edificat als antics Camp de les Alzines i Camp de les Baumes, actualment desapareguts.

## Etimologia

Aquesta urbanització pren el nom del turó conegut com a Penyora de Serracaixeta, situat a prop al nord-est de la urbanització.

## Referències

* ↑ Garcia-Pey, 2005

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Otakar Ostrčil

Otakar Ostrčil (Smichow, Txèquia, 25 de febrer de 1879 - Praga, 3 de setembre de 1935) fou un compositor i professor de filosofia txec.
Professor de filosofia i d'idiomes en els primers anys de la seva joventut, es dedicà, a partir de 1895, a la música, estudiant piano i composició en el Conservatori de Praga, sota la direcció de Mikes i Fibich. Des del 1909 fins al 1922 fou director de l'Orcheztralni Idruzeni, constituïda per músics aficionats, que arribà a adquirir la importància d'una bona orquestra de professionals.
De 1914 a 1919 fou director del teatre Vinohrady, de Praga, i el mateix any del Teatre Nacional. A la mort de Kovařovic el 1920 ocupà el càrrec d'aquest en el Conservatori, 0n tingué entre els seus alumnes en Mikola Kolessa. A banda de la seva copiosa obra orquestral, coral i vocal, va estrenar amb gran èxit les òperes següents:
* Vlazty Skon ('La mort de Vlasta'), estrenada a Praga el 1904.
* Kunalovy Oci ('Els ulls de Kunala'), estrenada en la mateixa ciutat el 1908.
* Poupe ('El Caperull'), estrenada el 1911
* Legenda z Erinu ('La llegenda d'Erinu'), estrenada el 1923.
* Honzovo království, Op. 25 (1933)
De les obres orquestrals, cal destacar:
* Pohádka o Semiku ('El conte de Semik') poema simfònic.
* una Simfonia en la major.
* una Simfonietta, obertura núm. 20.
De la música de cambra cal mencionar un quartet per a instruments d'arc i una sonata per a violí, viola i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix VII, pàgs. 1437-38 (ISBN 84-239-4577-4)
# Glyptosternon maculatum

Glyptosternon maculatum és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Brahmaputra a Sikkim, l'Índia i el Tibet.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ McClelland J., 1842. On the fresh-water fishes collected by William Griffith, Esq., F. L. S. Madras Medical Service, during his travels under the orders of the Supreme Government of India, from 1835 to 1842. J. Nat. Hist. Calcutta v. 2 (núm. 8). 560-589.
* ↑ «Glyptosternon maculatum». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Menon, A.G.K., 1999 Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia.775 p.
* ↑ Li, H.-J. i C.-X. Xie, 2008. Age and growth of the Tibetan catfish Glyptosternum maculatum in the Brahmaputra River, China. Zoological Studies 47(5):555-563.
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* ↑ Walker, K.F. i H.Z. Yang, 1999. Fish and fisheries in western China. FAO Fish. Tech. Pap. 385:237-278.
* ↑ Yunfei, W., 1987. A survey of the fish fauna of the Mount Namjagbarwa region in Xizang (Tibet), China. p. 109-112. A: S.O. Kullander i B. Fernholm (eds.) Proc. V Congr. Europ. Ichthyol., Estocolm, Suècia.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hora, S. L., 1923: Notes on fishes in the Indian Museum, V. On the composite genus Glyptosternon McClelland. Records of the Indian Museum (Calcutta) v. 25 (pt 1): 1-44, Pls. 1-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Rendahl, H. i G. Vestergren, 1941: Eine neue art der gattung Glyptosternon s. str. aus dem nordöstlichen Birma. Zoologischer Anzeiger v. 133 (núms. 9/10): 213-214.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Martinet de nit comú

El martinet de nit, martinet d’olivera,martinet de garrofera o martinet, orval o doral (Nycticorax nycticorax) és una ardèida rabassuda que rep aquest nom pels seus costums crepusculars. El nom comú d'aquest ocell (martinet de nit) es fa extensiu a l'altra espècie del seu gènere, i als propers gèneres Nyctanassa i Gorsachius.
Nom vernacle al Delta del Llobregat: Martinet negre

## Descripció

* És un ocell de port rodanxó i de potes relativament curtes.
* Presenta el dors i el pili negres, les ales predominantment grises i el coll i el ventre blancs.
* A l'estiu presenta una característica trossa blanca penjant.

## Hàbitat

Es troba a les zones humides o bé en extensions d'aigües estancades o corrents. Li agrada molt posar-se en els arbres, bé que també aprofita els canyissars.
És típic veure els seus nius en els boscos de ribera.

## Costums

És un ocell estival i nidificant que arriba als Països Catalans als mesos de març i abril.
Es pot observar en època de cria al Delta de l'Ebre, als Aiguamolls de l'Empordà i a l'Albufera de València. També és habitual veure'l com a migrant, i a l'hivern se'n poden trobar alguns.

## Reproducció

La data d'inici de l'estació reproductora és variable segons les localitats on s'assenta la colònia: tractant-se, com es tracta, d'animals que nidifiquen en colònies molte vegades mixtes, i que comparteixen amb altres espècies d'ardèids, la construcció dels nius i les postes oscil·la entre els mesos d'abril i juny.
El volum de la posta va de 2 a 7 ous per niu. Els ous són postos en intervals de dos dies cada un.

## Referències

* ↑ https://dlc.iec.cat/Results?DecEntradaText=orval&AllInfoMorf=False&OperEntrada=0&OperDef=0&OperEx=0&OperSubEntrada=0&OperAreaTematica=0&InfoMorfType=0&OperCatGram=False&AccentSen=False&CurrentPage=0&refineSearch=0&Actualitzacions=False
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 208. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Gutiérrez, Ricard; Esteban, Pau; Santaeufemia, F. Xavier. Els Ocells del Delta del Llobregat. 1995. Barcelona: Lynx Editorial, p. 173. ISBN 84-87334-16-4.
* ↑ ICO. «Martinet de nit (Nycticorax nycticorax)». SIOC: Servidor d'Informació Ornitològica de Catalunya.
* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 83. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Distribució geogràfica del martinet de nit. (anglès)