OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chilodus gracilis

Chilodus gracilis és una espècie de peix de la família dels quilodòntids i de l'ordre dels caraciformes.
Els adults poden assolir 6,4 cm de longitud total. És un peix d'aigua dolça i de clima tropical. Es troba a les àrees centrals de la conca del riu Amazones a Sud-amèrica:o.

## Referències

* ↑ Isbrücker, I. J. H. i H. Nijssen, 1988: Review of the South American characiform fish genus Chilodus, with description of a new species, Chilodus gracilis (Pisces, Characiformes, Chilodontidae). Beaufortia v. 38 (núm. 3): 47-56.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vari, R.P. i S.J. Raredon, 2003. Chilodontidae (Headstanders). p. 85-86. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco.. ISBN 0-940228-47-5.
* Vari, R. P., R. M. C. Castro i S. J. Raredon, 1995: The neotropical fish family Chilodontidae (Teleostei: Characiformes): A phylogenetic study and a revision of Caenotropus Günther. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 577: i-iii + 1-32.
* Vari, R. P. i H. Ortega, 1997: A new Chilodus species from southeastern Peru (Ostariophysi: Characiformes: Chilodontidae): description, phylogenetic discussion, and comments on the distribution of other chilodondids. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 8 (núm. 1): 71-80.
# Chiloglanis trilobatus

Chiloglanis trilobatus és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,2 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Tanzània.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 1992. Mochokidae. p. 500-563. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 2003. Mochokidae, p. 195-268 a C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Chinuabel

Chinuabel (Chinuabel en aragonès, Ginuábel en castellà) és una població de l'Alt Aragó que es troba a la vall de La Solana, a la comarca del Sobrarb (Osca). Es tenen referències històriques d'aquesta població des de l'any 1495 (Genuava). Deshabitada completament a partir de finals de la dècada dels anys seixanta. Els habitatges del poble i les terres limítrofes van ser expropiats a les famílies propietàries per l'ICONA, i la zona va ser destinada a projectes de repoblació forestal. Fins als anys seixanta el nucli urbà estava format per 8 cases i a la dècada dels anys trenta per 10:
* Casa Agustina
* Casa Barrau
* Casa Castillo
* Casa Juan
* Casa Périz
* Casa Puyuelo
* Casa Quimiende
* Casa Salas
* Casa Ezquerra
* Casa Cosme
Ginuábel està situat a 1169 metres d'altitud al vessant esquerre del barranc de Yasa. De tradició ramadera (xai) i agrícola. Limítrof amb Cajol - Castellar - Muro - Sasé - Festa major: 27 d'agost. Llocs d'interès: Església de Santiago (S.XVI). Rutes BTT i senderisme.

## Referències

* ↑ Plá Cid, Antonio «Julio César. El Ésera. La Solana. Fanlo, Buisán» (en castellà). Revista del Centro de Estudios de Sobrarbe, núm. 13, 2012.
* ↑ «Ginuábel (Huesca)».
* ↑ Buisan Villacampa, Luis «El valle de La Solana». Diari del Alto Aragón,, Dilluns, 10 agost 2009. Arxivat de l'original el 2011-07-25 [Consulta: 8 gener 2019]. Arxivat 2011-07-25 a Wayback Machine.
* ↑ «Circular por el valle de la Solana: Tricás, Ginuábel y Muro.».
# Choeroichthys cinctus

Choeroichthys cinctus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 9-38 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des d'Indonèsia fins a Samoa.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1856. Catalogue of lophobranchiate fish in the collection of the British Museum. London. Cat. Lophobranchiate Fish . i-iv + 1-76.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Choeroichthys cinctus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 1. Eels- Snappers, Muraenidae - Lutjanidae. Zoonetics, Austràlia. 302 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Randall, J.E., J.T. Williams, D.G. Smith, M. Kulbicki, G.M. Tham, P. Labrosse, M. Kronen, E. Clua i B.S. Mann, 2003. Checklist of the shore and epipelagic fishes of Tonga. Atoll Res. Bull. Núms. 497-508.
* ↑ Wass, R.C., 1984. An annotated checklist of the fishes of Samoa. Natl. Ocean. Atmos. Adminis. Tech. Rept., Natl. Mar. Fish. Serv., Spec. Sci. Rept. Fish. (781).

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1976: Review of the Indo-Pacific pipefish genus Choeroichthys (Pisces: Syngnathidae), with descriptions of two new species. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 89 (núm. 3): 39-65.
* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
# Gran Incendi de Podil

El Gran Incendi de Podil —Велика пожежа, Velyka pozhezha (ucraïnès)— va començar durant el matí del 9 de juliol de 1811 al barri comercial de Podil, a Kíev (Kyiv), la capital d'Ucraïna. El foc va durar tres dies i gairebé va destruir quasi tot el barri. Abans del foc, Podil era el barri més densament poblat de la ciutat: de les 3.672 cases que hi havia a Kíev, 2.068 es trobaven en aquell barri.
S'ha especulat que els causants de l'incendi podrien haver estat espies francesos en el context de la invasió francesa de Rússia. Tanmateix, la versió oficial dels fets, assenyalava com a responsables a una colla de nens que jugaven amb foc.
La força del foc va ser atiada per forts vents i una gran sequera, d'una magnitud tan important que fins i tot el proper riu Dnièper va quedar sec.
Més de 2.000 cases, 12 esglésies i 3 monestirs van ser destruïts per l'incendi. Entre tota aquesta destrucció, alguns edificis van salvar-se, entre ells el palau de Pere I. Segons les cròniques de l'època, el fum es veia des de més de 130 km de distància. En referència al gran incendi, el director de l'Institut Kiev Myshkovsky núm. 3 va declarar:
| « | [és el] tercer des de la fundació de la ciutat, i el primer des dels temps de Batyi [Khan]". | » |
| — Makarov, p. 368 |||
El 1812 va ser dissenyat un projecte per la reconstrucció de Podil pels arquitectes Geste i Melensky. El pla va redibuixar els carrers del barri, creant les illes de cases de planta quadrada existents fins avui dia. El foc va mostrar la vulnerabilitat dels edificis de fusta de la ciutat, alguns del qual més tard serien reconstruïts amb pedra. La reconstrucció també va comportar l'aixecament de molts dels edificis destacables de la ciutat, com la Casa de Contractes i Gostnyi Dvir.
No obstant això, alguns carrers van romandre en l'estat en que eren abans del foc. Entre ells: Borychiv Tik, Pokrovska, Pritisko-Mykilska i per.Khoryva.

## Referències

* ↑ Kalnitsky, Mikhail. «"Com va cremar Kíev"» (en rus). Газета По Киевски, 30-08-2010. Arxivat de l'original el 2013-01-18. [Consulta: 5 maig 2016].
* ↑ Kukharskiy, Vladimir. «The northern part of Kiev is not called Obolon' for no reason» (en rus). obolon.info, 10-09-2006. Arxivat de l'original el 21 de juliol 2011.
* ↑ Shapoval, Oksana «Esglésies de Podil» (en ucraïnès). Den', 23-12-2005.
* ↑ Plotnikova, Iryna. «Podil a través dels segles». Walks around the old Podil. oldkiev.info, 2003. Arxivat de l'original el 2007-11-17. [Consulta: 5 maig 2016].
* ↑ Karmanova, Irina. «La tragèdia de Podol, Kíev» (en rus). Realty Portal, 15-06-2006. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2007.
* 1 2 3 Makarov, A.N.. Little Encyclopedia of Kiev's Antiquities. Kíev: Dovira, 2002, p. 368. ISBN 966-507-128-9.
* ↑ «Breu història de Kíev (versió oficial de la història de Kíev)» (en rus). kievhistory.narod.ru. Fine Point Kyiv. Arxivat de l'original el 20 de febrer 2008.
* ↑ Kudrytskyi, A. V.. Kíev, una panoràmica històrica (en ucraïnès). Kiev: Ukrainian Soviet Encyclopedia, 1982, p. 70.
# Iàrdan

Segons la mitologia grega, Iàrdan (grec antic Ιάρδανος, Iárdanos), va ser un rei de Lídia, pare d'Òmfale.
Una tradició el considera un mag, que amb els seus encanteris va fer que el seu enemic, el rei Cambles, o Camblites, devorés a la seva dona, de la gana tant forta que li va provocar.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 280. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 120. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Colurodontis paxmani

Colurodontis paxmani és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 19.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Hutchins J. B., 1977. Descriptions of three new genera and eight new species of monacanthid fishes from Australia. Rec. West. Aust. Mus. v. 5 (núm. 1). 3-58.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* 1 2 3 4 «Colurodontis paxmani» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Hutchins, J.B., 1997. Checklist of fishes of the Houtman Abrolhos Islands, Western Australia. p. 239-253. A: F.E. Wells (ed.) The marine flora and fauna of the Houtman Abrolhos Islands, Western Australia. Western Australian Museum, Perth.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey:The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.): FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.): FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.): Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Batalla de Corbins

La batalla de Corbins va esdevindre el 1126 entre els exèrcits almoràvits i les forces de Ramon Berenguer III al municipi de Corbins, al Segrià.

## Antecedents

El 1117 Ramon Berenguer III va apoderar-se del Castell de Corbins pel pacte amb el valí almoràvit Abd Al·làh ibn Iyad, qui, a canvi d'evitar la caiguda de Làrida en mans aragoneses i bloquejar el seu l'avanç cap al Mediterrani, doncs avançaven a l'Aragó i conquerien Saraqusta el 1118, es compromet a ajudar-lo contra los musulmans de Turtuixa, cedint a més els castells de Gebut, Alfés i Castelldans. Els castells de Corbins i Alcoletge foren encomanats a Arnau I d'Anglesola.
Després de l'atac aragonès d'Alfons el Bataller contra Làrida, Abd Al·làh ibn Iyad va trencar el pacte amb Ramon Berenguer i va envair el Segrià i amenaçant Albesa i les últimes conquestes del comtat d'Urgell, aprofitant-se de la rivalitat entre Ramon Berenguer III i Alfons el Bataller per apoderar-se de Làrida,

## Batalla

El comte barceloní fou derrotat i perdé el castell de Corbins, porta de la ciutat de Lleida. Els cristians van sofrir, segons el Chronicon Dertusense, moltes pèrdues d'homes, entre ells Bernat Ramon I de Pallars Jussà, aliat del comte de Barcelona.

## Conseqüències

El castell fou reconquerit definitivament per Ermengol VI d'Urgell el 1147, quan fou cedit als templers, que establiren la Comanda de Corbins

## Referències

* ↑ Enciclopèdia.cat, Corbins
* ↑ Cronologia d'una estada. La Lleida andalusina a la Marca Superior, De l'any 720 al 1149 Arxivat 2016-02-16 a Wayback Machine.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 89.
* ↑ Viure a Lleida, Corbins Arxivat 2007-11-29 a Wayback Machine.
* ↑ Corbins.cat, Presó del Castell Arxivat 2010-09-26 a Wayback Machine.
# Comdor

Un comdor (del llatí medieval comitore), i dins la jerarquia feudal, era aquell que, com a company del comte, estava per sota del vescomte, però per sobre del varvassor.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 79.
# Cometes (fill d'Estènel)

D'acord amb la mitologia grega, Cometes (en grec antic Κομήτης) va ser un heroi, fill d'Estènel, rei d'Argos.
Quan Diomedes va marxar cap a la guerra de Troia va confiar la vigilància de casa seva a Cometes. Però aquest el va enganyar amb la seva esposa Egialea. Amb això no feia més que seguir els designis d'Afrodita, encolerida amb Diomedes perquè aquest l'havia ferit.
De tornada a la seva pàtria, Diomedes en va ser expulsat per les intrigues de Cometes i Egialea, i es va veure obligat a emigrar.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 114. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 54. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cometo

D'acord amb la mitologia grega, Cometo (en grec antic Κομαιθώ) va ser una filla de Pterelau, rei dels tafis, contra els quals estava en guerra Amfitrió.
Pterelau era invencible si conservava al cap un cabell d'or que Posidó havia fet créixer entre els seus cabells. Però Cometo, enamorada d'Amfitrió (o potser del seu aliat Cèfal), li va tallar el cabell màgic i així va garantir la victòria dels enemics. Però Amfitrió no va cedir als requeriments de la jove i, horroritzat per aquesta traïció, va ordenat matar-la.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 54 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 114. ISBN 9788496061972.
# Competència en el coneixement i la interacció amb el món físic

La competència en el coneixement i la interacció amb el món físic és una de les competències bàsiques recollides per la Llei Orgànica d'Educació com a objectius de totes les àrees del currículum educatiu. Suposa la capacitat d'entendre l'entorn immediat, orientar-se en ell, reconèixer les seves característiques i possibilitats d'anàlisi i com es pot relacionar cada subjecte amb aquest entorn. Les persones amb una forta intel·ligència naturalista o capacitat espacial segons la teoria de les intel·ligències múltiples solen destacar en aquesta competència.

## Referències

* 1 2 «Currículum educació secundària obligatòria – Decret 143/2007 DOGC núm. 4915». [Consulta: 7 febrer 2014].
# Concert de Brandenburg núm. 4

El Concert de Brandenburg núm. 4, BWV 1049, és el quart dels sis Concerts de Brandenburg compostos per Johann Sebastian Bach el 1721 i dedicats al marcgravi Ludwig de Brandenburg.

## Instruments

Concebut per a tres solistes (violí i dues flautes) més ripieno, la principal incògnita d'aquest concert és establir quin tipus de flauta és aquesta que Bach anomena Flauti d'Echo o flautes d'Eco. Amb tota seguretat es tracta d'un tipus de flautes dolces (blockflöten) que ofereixen un so lleugerament més agut. Aquestes flautes confereixen a l'obra un encant delicat i característic. El que és evident és que mai es tractarà de flautes de través. El mateix Bach va realitzar posteriorment un arranjament en el Concert per a dues flautes i clavecí, en fa major i catalogat com a BWV 1057.
El mateix Bach en detalla la formació instrumental: À Violino Principale, 2 Flauti d'Echo, 2 Violini, 1 Viola è Violone in Ripieno, Violoncello e Continuo.

## Estructura

* (Allegro)
* Andante
* Presto
El primer moviment, al compàs de 3/8, es basa en un motiu inicial de contrapunt invertible. La seva instrumentació i el seu caràcter virtuós i obert ens submergeixen en una atmosfera de galanteria. En alguns moments, les imitacions de les flautes produeixen un lleuger efecte d'eco. Cal no oblidar la virtuositat d'alguns passatges dels solistes, entre els quals destaca sobretot una impressionant cadència del violí a mig moviment.
El segon moviment és una sarabanda en mi menor que recorda lleugerament a l'estil de Händel. El concertino destaca sobretot pel seu timbre, ja que el ripieno (orquestra d'acompanyament) freqüentment s'hi fusiona. La cadenza frigia final prepara el trànsit al tercer moviment.
El tercer moviment és una autèntica i veloç fuga que comencen els violoncels i continua la resta d'instruments. El violí solista es llueix amb passatges de gran virtuositat, també ho fan les flautes. Uns forts acords i una darrera cadència de tota l'orquestra conclouen aquesta obra mestra del contrapunt.

## Fonts

Aquest article ha estat extret de CataBach.com, la web en català sobre Bach.

## Vegeu també

* Concert núm. 1 en fa major, BWV 1046
* Concert núm. 2 en fa major, BWV 1047
* Concert núm. 3 en sol major, BWV 1048
* Concert núm. 5 en re major, BWV 1050
* Concert núm. 6 en sib major, BWV 1051

## Enllaços externs

* CataBach.com: La pàgina en català de J.S. Bach
* Traduccions al català de les obres de J.S. Bach
# Concert per a dos clavecins en do menor (Bach)

Johann Sebastian Bach compongué dos Concert per a dos clavecins en do menor, el BWV 1060 i el BWV 1062:
* El BWV 1060 és un concert que és una transcripció per a clavecí i orquestra de corda d'un concert seu per a violí i oboè, també en do menor, i que també es classifica com a BWV 1060. La forma subtil i magistral en la qual la barreja d'instruments solistes amb l'orquestra d'aquesta marca com una de les obres més madures d'anys de Bach a Köthen. El moviment central és un cantabile dels instruments solistes amb l'acompanyament de l'orquestra.
* El BWV 1062, que és una transcripció del conegut Concert per a dos violins en re menor, BWV 1043. Com va fer amb el Concert per clavecí núm. 3 (BWV 1054), va transportar-lo un to més avall perquè el mi més agut fos un re, la nota que era el límit superior habitual en els clavecins de l'època.

## Estructura i anàlisi

La instrumentació d'ambdós concerts és: clavecí solista I/II, violí I/II, viola i continu (violoncel, violone). La durada aproximada és de 14 minuts (BWV 1060) i 15 minuts (BWV 1062).
L'estructura habitual en 3 moviments és la següent:
* BWV 1060
* Allegro
* Adagio
* Allegro
* BWV 1060
* Andante
* Allegro assai

## Referències

* 1 2 Werner Breig. Bach. Concertos for Harpsichord, Bärenreiter, 1999. ISMN: M-006-20451-9.
* ↑ Werner Breig. Notes a l'enregistrament de la integral dels concerts per a clavecí realitzat per Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).
* ↑ La durada de referència és de l'enregistrament de Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).

## Enllaços externs

* Program notes Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. de la Los Angeles Chamber Orchestra