OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Gassó i Martí

Josep Gassó i Martí (Barcelona - Barcelona, 31 de desembre de 1915) fou un empresari i polític barceloní.

## Biografia

Era fill de Gaietà Gassó i de Josepa Martí i Fraginals (†1876) i es va casar amb Anita Vidal i Llimona.
Gestionà diferents empreses de diferents sectors (cautxú, navilieres, banca, papereres) i fou gerent de la fàbrica de pianos Bernareggi, Gassó i Cia. El 1881 fou un dels socis fundadors de la Societat Espanyola d'Electricitat, empresa que va iniciar a Catalunya la producció i distribució d'electricitat per a una xarxa de distribució per atendre a un gran nombre de consumidors.
També fou vicesecretari de la Lliga de Contribuents en 1882, vicepresident primer de Foment del Treball Nacional i president del Cercle del Liceu en 1890, primer president de la Cambra de la Propietat Urbana de 1903 a 1912, president de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre el 1915 i vicepresident del Casino Liberal de la Plaça Reial. També presidí la Cambra de comerç el 1906 i la Cambra Industrial el 1912.
Fou soci de l'Ateneu Barcelonès, de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País, membre de l'Orde dels Hospitalers de Sant Joan.
Fou diputat de la Diputació de Barcelona com a independent el 1880 i pel Partit Liberal Fusionista el 1886. Després fou regidor i tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona pel Partit Liberal a les eleccions municipals de 1889 i 1891.

## Referències

* ↑ El Diluvio (edición mañana), 01-01-1916, p. 14.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 05-07-1876, p. 7702.
* ↑ Diario de Barcelona, 18-04-1880, p. 4652.
* ↑ Maluquer de Motes, 1992, p. 125.
* ↑ «Presidents del Cercle». Arxivat de l'original el 2015-02-22. [Consulta: 22 febrer 2015].
* ↑ La Cambra retorna als seus inicis d'associació de propietaris Arxivat 2015-02-22 a Wayback Machine. amb una foto seva
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p. 169. ISBN 978-84-9850-461-3.

## Bibliografia

* Maluquer de Motes, Jordi «Los pioneros de la segunda revolución industrial en España: la Sociedad Española de Electricidad (1881-1894)» (pdf) (en castellà). Revista de Historia Industrial, núm. 2, 1992, pàg. 121-142.
# Carrer de Sant Sever

El carrer de Sant Sever està situat al barri Gòtic de Barcelona. Deu el seu nom a Sever, un teixidor que visqué en aquest carrer i que, posteriorment, fou bisbe de Barcelona per decisió popular en l'època romana en què els cristians eren perseguits (va esdevenir sant, encara que apòcrif).

## Història

Hom diu que Sever fou mort en martiri amb un gran clau clavat al cap i d'això en deriva que popularment se l'invoqui quan es té mal de cap. El clau es guarda com a relíquia a la Catedral de Barcelona dintre d'una urna d'argent.

## Casa Vives

És una casa senyorial barroca del segle xviii al número 5, simple i ben conservada, amb un elegant pati. Originalment eren dues edificacions, una amb façana al carrer de Sant Sever, i l'altra a la plaça de Sant Felip Neri. La primera s'articula al voltant d'un pati interior des d'on surt una escala que condueix a la planta noble, i un pati més petit que donava accés a les dependències secundàries. La segona, modificada arran de la urbanització de la plaça que va dirigir Adolf Florensa, incorpora a la façana elements medievals procedents d'un tercer edifici, malmès durant la darrera Guerra Civil Espanyola.
En aquest edifici tingué la seu la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País (1822), entitat centenària que des del segle xix té el seu paper en el desenvolupament econòmic de la ciutat. Actualment, hi ha un hotel.

## Església de Sant Sever

Els beneficiats de la catedral barcelonina es constituïren en comunitat a finals del segle xv. Durant el segle xvii aquesta comunitat decidí la construcció d'una església que dedicà al seu patró sant Sever, la qual fou aixecada en aquest lloc.
Fou construïda entre els anys 1698 i 1705, sota la direcció de Jaume Arnaudies. La façana és molt simple, decorada amb una elegant portada coronada amb una fornícula amb la imatge del sant, obra de Jeroni Escarabatxeres (1703).
L'interior és d'una sola nau, amb capelles laterals, fastuosament decorada amb tribunes proveïdes de gelosies i voltes esgrafiades i un valuós retaule major mogut i brillant, molt barroc, sota la petxina de l'absis, decorat al fresc. Escarabatxeres va dirigir aquesta decoració que van realitzar el fuster Pau Basses i el daurador Francesc Mas. El vitrall de la lluerna és obra de Francesc Saladrigues. La decoració interior, amb notables esgrafiats restaurats per Josep M. Pericas el 1911, no va destruïda l'any 1936 com va passar a la major part d'esglésies barcelonines.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Dalmases, 2012.
* ↑ Sants tradicionals catalans. Sant Vicenç de Castellet: Farell, 2013. pàgs. 127-129.
* ↑ «Església de Sant Sever». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.}}

## Bibliografia

* Dalmases, Pere. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella, 2012, p. 195, 201 (Base Històrica, 89). ISBN 9788415267669.

## Enllaços externs

* «Sant Sever, les faves i el clau (vídeo)». Església de Barcelona.
# Carrer de la Torre (Arenys de Mar)

El carrer de la Torre és un carrer d'Arenys de Mar, un dels més antics de la població. Està protegit com a bé cultural d'interès local en el seu conjunt (núm. 39-63) i conté almenys un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest carrer està format per un conjunt de cases entre mitgeres, les dels números 39-63, on quasi totes són de planta baixa i pis. Els portals i les finestres normalment són de pedra. La composició s'organitza, a la planta baixa, de portal i finestra —que normalment està a l'esquerra—, i, al pis, on hi ha sempre un balcó damunt del portal i una finestra. El coronament de la casa és un canal de recollida d'aigües que fa de cornisa.
Aquest carrer forma part del nucli antic de la població. És paral·lel al de l'església. Quasi totes les cases que hi ha són del segle xviii. És un carrer recte, ja des de la construcció, i quedà com el més perfecte i regular dels carrers antics d'Arenys. Prengué el nom de la torre circular de defensa que s'hi va edificar el 1560, anomenada la Torre del Pobre-Home i que al segle xix ja s'havia enderrocat.

## Número 14

L'edifici del número 14 del carrer de la Torre és un edifici d'Arenys de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa que fa cantonada amb planta i pis. A la planta baixa hi ha la porta d'entrada i una finestra amb guardapols arquejat, columnetes estriades i esgrafiat. Al primer pis hi ha un gran balcó tapat molt decorat, amb els mateixos elements decoratius que les finestres però més carregats, per tant hi ha l'element arquejat que feia de guardapols de la finestra però aquí els esgrafiats són en relleu i les columnes són llargues, és a dir, continuen fins a baix, són rodones i amb volutes. A la part de sota hi ha una decoració en relleu que forma una lletra "B". La finestra del costat del balcó és com la de la planta baixa però aquesta té una jardinera de pedra. Com a coronació hi ha una cornisa d'obra i en la part central hi ha la data de construcció. Les riques decoracions són signe de la prosperitat que en una certa època tenia la població.

## Referències

* 1 2 «Carrer de la Torre, 39-63». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* 1 2 «Carrer de la Torre, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 juliol 2015].
# Carrer dels Tres Llits

El Carrer dels Tres Llits es troba a Barcelona, concretament al districte de Ciutat Vella.

## Història

Pi i Arimon creu que el nom d'aquest carrer és la corrupció de Tres Lleis (abans Trium Legem), referides a les jurisdiccions de les parròquies del Pi, de Sant Jaume i de Sant Miquel, mentre que Bofarull creu que és el nom d'un bordell, el més popular dels molts que hi havia al carrer. Altres fonts fan derivar el nom de tras litg, canvi de lleis que feren els jueus en convertir-se al cristianisme.

## Referències literàries

L'escriptor sabadellenc Ramon Monton i Lara en fa esment a la seua novel·la El nyèbit:
| « | Després visitàvem totes les bagasseries del carrer dels Tres Llits i del Dormidor de Sant Francesc, on la nostra caterva d'aprenents de comediants se suposava que anaven a veure les tan celebrades muses als seus catres, però en realitat es tancaven en una cambra mentre jo entretenia les marcolfes desenfeinades fent jocs de mans que havia après, i elles, agraïdes, també m’ensenyaven els seus, fins al punt que, al cap de poc, ja les tractava de maretes, perquè van ser les mares més dolces que he tingut en aquest món. | » |

## Referències

* 1 2 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 246.
* ↑ Bofarull, Manuel, 2002. Crims i misteris de la Barcelona del segle XIX. Rafael Dalmau Editor. Barcelona.
* ↑ Ramon Monton i Lara, 2003. El nyèbit. Barcelona: Proa. Pàg. 362.

## Enllaços externs

* Els vestigis del passat jueu de Barcelona. Dubtes i certeses de l'antic Call - Altres Barcelones (català)
* Flickr (català)
# Caràdrids

La família dels caràdrids (Charadriidae) és una de les més importants de l'ordre dels caradriformes.
Agrupa ocells de mida petita a mitjana (12 a 40 cm), que presenten una ampla distribució i acostumen a tindre un bec de mida petita, més curt que el cap i inflat de l'extrem.
No presenten dimorfisme sexual i ambdós sexes s'encarreguen de la incubació.

## Taxonomia

A partir de l'any 2024, hi ha hagut un canvi important dins del gènere Charadrius. Anàlisi filogenètics revelen que un gran clade (23 espècies) de corriols atribuïts clàssicament a Charadrius tenen més relació amb en gènere Anarhynchus (dos Remedios et al. 2015 Eaton et al. 2021). Així doncs el gènere Anarhynchus ha deixat de ser monotípic.
Aquesta família ha estat classificada en 11 gèneres amb 69 espècies:
* Subfamília dels pluvialins (Pluvialinae), amb un gènere i 4 espècies.
** Pluvialis, amb 4 espècies: daurades i pigres.
* Subfamília dels caradrins (Charadriinae), amb 5 gèneres i 15 espècies.
** Oreopholus, amb una espècie: corriol gola-rogenc (Oreopholus ruficollis).
** Phegornis, amb una espècie: corriol andí (Phegornis mitchellii).
** Eudromias, amb una espècie: corriol pit-roig (Eudromias morinellus).
** Charadrius, amb 11 espècies de corriols.
** Zonibyx, amb una espècie: corriol caragrís (Zonibyx modestus).
** Erythrogonys, amb una espècie: corriol pitnegre (Erythrogonys cinctus).
** Peltohyas, amb una espècie: corriol australià (Peltohyas australis).
** Anarhynchus, amb 24 espècies.
* Subfamília dels vanèl·lids (Vanellidae), amb 5 gèneres i 50 espècies.
** Hoploxypterus, amb una espècie: fredeluga petita (Hoploxypterus cayanus).
** Vanellus, amb 23 espècies: fredelugues.

## Referències

* ↑ Dos Remedios, Natalie; Lee, Patricia L.M.; Burke, Terry; Székely, Tamás; Küpper, Clemens «North or south? Phylogenetic and biogeographic origins of a globally distributed avian clade» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 89, 8-2015, pàg. 151–159. DOI: 10.1016/j.ympev.2015.04.010 [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Winkler, David W.; Billerman, Shawn M.; Lovette, Irby J. Plovers and Lapwings (Charadriidae) (en anglès). Cornell Lab of Ornithology, 2020-03-04. DOI 10.2173/bow.charad1.01.

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 108. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Enregistraments sonors d'algunes espècies d'aquesta família. (anglès)
# Glyptothorax brevipinnis

Glyptothorax brevipinnis és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,7 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hypostomus paulinus

Hypostomus paulinus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tietê.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Ihering, R. von 1905. Descriptions of four new loricariid fishes of the genus Plecostomus from Brazil. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 15 (núm. 90): 558-561.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Deseiximent

El deseiximent era el trencament fet per un vassall de l'homenatge que havia fet al senyor.
Amb el temps, però, significà l'acte jurídic pel qual una persona formalitzava l'antagonisme cap a una altra, per tal de solucionar la dissensió mitjançant l'ús de les armes. Representava l'inici de les hostilitats entre els afectats i, molt sovint, entre llurs parents, vassalls i amics.

## Referències

* ↑ «Deseiximent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 99.
# Diagramma melanacrum

Diagramma melanacrum és una espècie de peix pertanyent a la família dels hemúlids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 45 cm de llargària màxima.
* 10-11 espines i 22-24 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 6-7 radis tous a l'anal.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia, Borneo, les illes Filipines i les illes Ashmore i Cartier (el mar de Timor).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Oken L., 1817. V. Kl. Fische. Isis (Oken) v. 8 (núm. 148). 1779-1782.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Johnson, J. W., J. E. Randall & S. F. Chenoweth, 2001. Diagramma melanacrum new species of haemulid fish from Indonesia, Borneo and the Philippines with generic review. Mem. Queensl. Mus. v. 46 (pt 2): 657-676.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Diagramma melanacra» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 1. Eels- Snappers, Muraenidae - Lutjanidae. Zoonetics, Austràlia. 302 p.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia i German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Diari de Buja

El Diari de Buja fou un periòdic de tendència absolutista editat en català a Palma (Mallorca) pel monjo trinitari Miquel Ferrer i Bauçà. Va aparèixer de forma irregular del 23 d'agost al 20 de setembre de 1812 i del 7 al 30 d'abril de 1813, data en què fou definitivament suspès per l'autoritat governativa. Durant aquest període el seu espai fou cobert per dos diaris editats pel mateix Ferrer, la Lluna Patriòtica Mallorquina (28 de març-1 d'abril de 1813) i Nou Diari de Buja (6 de juny-22 de juliol de 1813). En total foren 34 números i 153 pàgines, tots ells impresos per Sebastià Garcia, llevat tres exemplars que foren impresos per Antoni Brusi i Mirabent i Felip Guasp.
El diari era escrit en mallorquí col·loquial i defensava l'absolutisme monàrquic en contra del liberalisme, defensat pels diaris Aurora Patriótica Mallorquina i La Antorcha. S'hi publicaven comentaris d'actualitat i de costums, libels polítics, faules, rondalles i apologies de caràcter burlesc i costumista, fent l'apologia del mallorquí contra el castellà, aprofitant que en aquest idioma es publicaven els dos diaris de tendència liberal. Fou molt popular entre les classes baixes potser pel fet que se'n feia difusió oral.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia, 2004, p. 4.579.

## Bibliografia

* Antoni-Lluc Ferrer El "Diari de Buja" (1812-1813) i Miquel Ferrer i Baucà, a Randa, núm. 17, 1985, p. 137-177 ISSN 0210-5993
* La Gran Enciclopèdia en Català. edicions 62, 2004. ISBN 84-297-5432-2.

## Enllaços externs

* Diari de Buja a Almirall: portal de cultura i pensament del segle XIX de l'Ateneu Barcelonès
* «Diari de Buja». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Actes del 9è Col·loqui Internacional de Llengua i Cultura Catalanes, Alacant/Elx, 9-14 de setembre de 1990, p. 50
* Fitxa del Diari de Buja al web del Ministeri de Cultura
# Didier Lupi Second

Didier Lupi Second fou un músic francès de la segona meitat del segle xvi. Se suposa que fou mestre de capella d'alguna de les esglésies de Lió o almenys que residí en aquella capital, i deixà les obres següents: Chansons spirituelles de Gullaume Guerret mises en musique à quatre parties (Lió, 1548). Tiers livre, contenant trente et cinq chansons à 4 parties (Lió, 1548). Psalme trente du Royal Prophète David (Lió, 1549), i diverses cançons.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 828 ISBN 84-239-4531-6
* http://bildsuche.digitale-sammlungen.de/index.html?c=viewer&lv=1&bandnummer=bsb00074434&pimage=00001&suchbegriff&l=en
# Lorenzo Gibelli

Lorenzo Gibelli, de nom complet Lorenzo Maria Petronio Gibelli (Bolonya, Emília-Romanya, 24 de novembre de 1718 - 5 de novembre de 1812) fou un contrapuntista i mestre de capella italià.
Fou mestre de capella en diverses esglésies de Bolonya i professor de cant i composició en el Liceo Musicale d'aquesta ciutat, fou un dels artistes més notables del seu temps. Va tenir entre els seus alumnes als castrati Vincenzo dal Prato i Francesco Roncaglia.
Rossini es vantava d'haver-lo tingut com a mestre. Els seus contemporanis l'anomenaven Gibellone delle belle fughe, donat el seu mestratge consumat en aquest gènere de composició, el material temàtic del qual procedia de les cançons populars.
La seva obra cabdal és un Magnificat, executat en quasi totes les esglésies d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Pelagalli, Rossella «Gibelli, Lorenzo Maria Petronio». Treccani - Dizionario Biografico degli Italiani, Vol. 54, 2000 [Consulta: 18 juny 2019].
* ↑ https://doi.org/10.1093/gmo/9781561592630.article.O904348

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volu núm. 25, pàg. 1556 (ISBN 84-239-4525-1)
# Didogobius schlieweni

Didogobius schlieweni és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Mediterrània.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Miller P. J., 1966. A new genus and species of gobiid fish from the eastern Mediterranean. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 13) v. 8 (núms. 87/88) (1965). 161-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Miller, P. J., 1993. A new species of Didogobius (Teleostei: Gobiidae) from the Adriatic Sea. Journal of Natural History v. 26 (núm. 6) (1992): 1413-1419.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Ahnelt, H. i R.A. Patzner, 1995. A new species of Didogobius (Teleostei: Gobiidae) from the western Mediterranean. Cybium 19(1):95-102.
* ↑ Ballesta, L., P.J. Miller i J.-P. Quignard, 1998. First record of Didogobius schlieweni (Miller, 1992) (Gobiidae) in the western Mediterranean Sea. Cybium 22(3):290-292.
* ↑ Louisy, P., 2001. Guide d'identification des poissons marins. Europe et Méditerranée. París: Eds. Eugène Ulmer.
* ↑ Plejic, T., 2007. Fische der Adria. Das romanische Element in der kroatischen Ichthyofauna. Mit Glossar der Adriafische Kroatisch-Englisch-Deutsch-Italienisch. Diploma Thesis. University of Leipzig Institute of Applied Linguistics and Translational Studies.
* ↑ Quignard, J.-P. i J.A. Tomasini, 2000. Mediterranean fish biodiversity. Biol. Mar. Mediterr. 7(3):1-66.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.

## Enllaços externs

* AQUATAB