OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fang biliar

El fang biliar o llot biliar és una barreja viscosa de partícules petites derivades de la bilis. Aquests sediments consisteixen en cristalls de colesterol, sals de calci, bilirubinat de calci, mucina i altres materials. Altres noms: fangs de vesícula biliar, malaltia microcristal·lina, sediment biliar, bilis gruixuda, sorra biliar.

## Signes i símptomes
### Complicacions

Els llots biliars poden causar complicacions com ara el còlic biliar, la colecistitis aguda, la colangitis aguda i la pancreatitis aguda.

## Causes

Els llots biliars s'han associat a l'embaràs, a la pèrdua ràpida de pes, a la Nutrició parenteral, als medicaments com la ceftriaxona i l'octreotida, al trasplantament d'òrgans sòlids i a la cirurgia gàstrica. En moltes d'aquestes afeccions, es creu que el deteriorament en la contractilitat de la vesícula biliar condueix a la formació dels llots.

## Patofisiologia

La patofisiologia de la formació de llots biliars està relacionada probablement amb la dismotilitat de la vesícula biliar. Se suposa que com que la vesícula biliar no és capaç de buidar-se efectivament, el llots biliars poden començar a acumular-se.

## Diagnòstic

Els llots biliars acostumen a diagnosticar-se mitjançant la tomografia computada o l'ecografia transabdominal. L'ecografia endoscòpica és una altra opció més assenyada. No obstant això, el patró or és considerat com una microscòpia directa d’aspirat de vesícula biliar. Aquest mètode és molt més assenyat, tot i que menys pràctic.

## Tractament

Per als pacients sense símptomes, no es recomana cap tractament. La colecistectomia s'indica a pacients que esdevenen simptomàtics i/o desenvolupen complicacions. Per als candidats poc adequats en termes quirúrgics, es pot realitzar l'esfinterotomia endoscòpica per reduir el risc de desenvolupament de pancreatitis.

## Prognosi

Els llots biliars poden seguir els següents cursos clínics: (1) poden resoldre’s completament, (2) poden experimentar alts i baixos, o (3) poden esdevenir càlculs biliars. Si els llots biliars tenen una causa (per exemple, embaràs), sovint es resolen quan la causa subjacent s'elimina.

## Epidemiologia

La prevalença de llots biliars és baixa en la població general. Segons informes, la prevalença oscil·la entre el 0-0,20% en els homes i el 0,18-0,27% en les dones. No obstant això, en pacients amb certes condicions, la prevalença pot ser major.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Shaffer, E. A. «Gallbladder sludge: What is its clinical significance?» (en anglès). Current Gastroenterology Reports, 3, 2, 2001, pàg. 166–73. DOI: 10.1007/s11894-001-0015-6. PMID: 11276386.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Pazzi, P; Gamberini, S; Buldrini, P; Gullini, S «Biliary sludge: The sluggish gallbladder» (en anglès). Digestive and Liver Disease, 35 Suppl 3, 2003, pàg. S39-45. DOI: 10.1016/s1590-8658(03)00093-8. PMID: 12974509.
* 1 2 3 «Gallbladder and Bile Duct Disorders» (en anglès). Merck Sharp & Dohme Corp., a subsidiary of Merck & Co., Inc. [Consulta: 15 gener 2015].
# Ferdinando Robuschi

Ferdinando Robuschi (Colorno, comú de Parma, 15 d'agost de 1765 - 5 de setembre de 1850) fou un compositor italià.
Cursà estudis en les Universitats de Parma i després, acabats els estudis de filosofia, fou deixeble de Giuseppe Sarti i Domenico Cimarosa, sent anomenat el 1786 director dels espectacles públics de Parma. El mateix any donà la seva primera òpera I Castrini, a la que li'n seguiren 34 més que s'estrenaren a Roma, Nàpols, Parma, Venècia, Florència i Pàdua.
Entre les que assoliren major èxit, cal citar: Attala, re di Bitinia (1788); Il gelosos disperato, (1788); Chi sia bene non si muova, (1789); La morte di Cesare, (1790); La Briseide; I tre rivali in amore.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1053 (ISBN 84-239-4551-0)
# Moja Vesna

Moja Vesna és una pel·lícula infantil australiana-eslovena dirigida per Sara Kern del 2022. La pel·lícula va celebrar la seva estrena mundial el 13 de febrer de 2022 a la secció Generation Kplus del 72è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Argument

Mentre la seva germana gran Vesna expressa els seus sentiments en slam de poesia, la Moja, de 10 anys, intenta fer front a la seva manera amb el buit que la mort sobtada de la seva mare ha deixat a la seva família. El seu pare és inconsolable, i la Vesna també té problemes a causa del seu embaràs. I així, inesperadament, Moja es converteix en el cap de família que va emigrar d'Eslovènia i ara viu a un suburbi de Melbourne. En el seu procés de dol, Moja no tanca els ulls davant la desunió del món i pot percebre les espurnes d'esperança.

## Repartiment

* Loti Kovačič: Moja
* Mackenzie Mazur: Vesna
* Gregor Baković: Milos
* Claudia Karvan: Miranda, mare de Danger
* Flora Feldman: Danger

## Producció
### Rodatge

La pel·lícula va ser dirigida per Sara Kern, qui també va escriure el guió. Moja Vesna és el seu debut al llargmetratge. El treball de càmera va estar en mans de Lev Predan Kowarski, l'edició de la pel·lícula va ser feta per Hayley Miro Browne i Haim Tabakman.
La directora va donar deliberadament el paper principal a un membre de la comunitat eslovena a Austràlia, l'actriu amateur Loti Kovačič (Moja). També apareixen a la pantalla la famosa australiana Claudia Karvan (mare del millor amic de Moja, Danger), Mackenzie Mazur (Vesna) i Gregor Baković (Milos).

### Producció i promoció

El rodatge va tenir lloc a la primavera del 2021 als suburbis de Melbourne de Sunshine North, St. Albans, Collingwood i Kew.
La pel·lícula va ser produïda per Rok Bicek, Sharlene George i Gal Greenspan. És la primera coproducció australiana-eslovena. Els patrocinadors van ser Film Victoria i Radio Television Slovenija (RTV), i el desenvolupament va comptar amb el suport del Torino Film Lab i la residència de la Cinéfondation de Canes.

## Premis i nominacions

* 2022: 72è Festival Internacional de Cinema de Berlín
** Nominat al Premi GWFF a la millor primera pel·lícula
** Nominació a l'Ós de vidre a la millor pel·lícula de la secció Generation Kplus
** Nominació al Gran Premi del Jurat Internacional de Generation Kplus a la Millor Pel·lícula

## Referències

* ↑ «Let‘s Dance».
* 1 2 3 4 5 «Sara Kern's 'Moja Vesna' kicks off in Melbourne». IF Magazine, 07-04-2021.
* ↑ «Jury GWFF Preis Bester Erstlingsfilm 2022».
* ↑ «Preise und Jurys in der Sektion Generation».

## Enllaços externs

* de la pel·lícula Moja Vesna a YouTube
# Fernando Ferandiere

Fernando Ferandiere, conegut també com a Ferrandiere, Fernandiere o Ferrandeiro (vers 1740-1816), va ser un compositor i violinista espanyol o tal vegada portuguès. La major part de la informació que es disposa de la seva vida procedeix dels seus propis tractats, del Prontuorio músico para el instrumentista de violín y cantor (Màlaga, 1771) i el Arte de tocar la guitarra española por música (Madrid, 1779).
Segons Felip Pedrell i altres musicòlegs, probablement havia nascut a Zamora, ja que ell mateix afirma que aprengué música a la col·legiata d'aquesta vila. A la catedral de Zamora s'hi conserven documents que testifiquen la seva presència el 1750 al col·legi seminari per a infants cantors i capellans músics. També se sap que visqué algun temps a Cadis. El 1763 se'l localitza com a violinista en la capella de la catedral d'Oviedo, i el 1771 exercint la mateixa tasca a la catedral de Màlaga. Més tard, el 1799, i probablement el 1816, seria professor de música a Madrid.
A partir de 1775 publicà diversos compendis de violí, cant i guitarra espanyola, així com nombroses tonades. La seva obra instrumental més curiosa, en tant que representa un ingenu intent de música descriptiva porta l'extravagant títol de Ensayo de la naturaleza, explicada en tres cuartetos de guitarra, violin, flauta y fagot; el primer cuarteto imita desde que amanece hasta mediodia, etc. Es publicà el 1779.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 698. (ISBN 84-239-4523-5)
# Fernando Palatín y Garfia

Fernando Palatín y Garfía (Sevilla, 11 de setembre de 1852 – Sevilla, 25 de febrer de 1927) fou un virtuós violinista, director i compositor espanyol.
Va rebre les primeres nocions de solfeig del reputat mestre Francisco Josè Feo, i les de violí del nogensmenys acreditat Josè Courtier, va fer tan ràpids progressos en aquest difícil instrument, obligaren la Diputació provincial a declarar-se protectora del que, des de molt infant, feia pressentir dies de glòria pel seu país. Pensionat doncs per la Diputació anà a París el 1864, ingressant com alumne en el Conservatori, i aconseguint en cinc anys tres primers premis en les classes de solfeig, teoria musical i violí, aquest últim en el gran certamen públic del 20 de juliol de 1870; premi tant més extraordinari, ja que de tots els alumnes espanyols de violí que han cursat en aquest Conservatori, només Palatín y Garfia i Sarasate havien assolit aquesta honrosa distinció.
Des d'un any abans ja s'havia fet aplaudir en els concerts efectuats en les Sales d'Érard, Hertz i altres, interrompin la seva ascendent reputació la guerra francoprussiana, que obligà al violinista a deixar París, passant a Bèlgica, sense haver acabat els seus estudis de composició en els que mostrava un notable avançament. El 1872, després del conveni que acabà amb la lluita sagnant, Palatín y Garfia retornà a París, sent elegit pel cèlebre compositor Elwart per a il·lustrar els concerts-conferències que aquell donava, amb gran i merescut èxit. Una sèrie de concerts en diferents poblacions, acompanyada de nombrosos èxits, es pot citar des d'aquesta data: Pau, París, Madrid, el 1884, on la duquessa Angela de Medinaceli obrí els seus salons per donar-lo conèixer, sent més tard escoltada a Palau i en el Conservatori: Tolosa, Bordeus, Royan, Sant Sebastià, Cadis, Màlaga i Sevilla, són testimonis d'altres tantes ovacions tributades a l'il·lustre violinista.
De retorn a Pau fundà diverses societats filharmòniques, entre elles una orfeònica titulada La Lyre Palois, que a Tolosa aconseguí el primer premi entre 126 societats que se'l disputaven. Després Palatín y Garfia fou nomenat director de l'orquestra municipal d'Aguas Buenas, dels Concerts clàssics de la capital de Bearn i altres, fent també algunes excursions per Londres, Oxford, Lincoln, Winchester, Cambridge., retirant-se després a Sevilla per a exercir el càrrec de professor de música, depenent de la Diputació provincial.
Palatín y Garfia posseïa l'Orde d'Isabel la Catòlica i la Carles III, la creu del Mèrit Artístic, la d'Officier d'Académie, diverses condecoracions i multitud de nomenaments de societats espanyoles i estrangeres.
Com a afer curiós, Saldoni diu en el seu Catálogo de músicos españoles que durant més de tres segles no ha mancat mai algun músic notable en la família Palatín, i es poden considerar, per consegüent, com la família més longeva d'Europa en l'art filharmònic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 41, pàg. 120 (ISBN 84-239-4541-3)
# Ferrer Torrella

Ferrer Torrella (Xàtiva, ca. 1420 - València, 1491) fou un metge valencià.
Estudià medicina a Montpeller, i durant els anys de 1440 l'exercí a Xàtiva, i posteriorment a València. Formà part del consell ciutadà com a examinador de metges i cirurgians, i va ser un dels fundadors, amb Joan de Bònia, Lluís Dalmau i Lluís Alcanyís, de l'Escola de Cirurgia creada a València el 1462, que a la formació professional reglada en aquest ofici incorporà progressivament mesures metodològiques innovadores que s'allunyaven del model escolàstic dels segles anteriors. Aquesta escola donava preferència al coneixement adquirit mitjançant la pràctica sota la tutela de mentors experimentats, per damunt de la lectura i el comentari de textos, i obtingué en data molt primerenca (1478) el privilegi reial per a la dissecció de cadàvers humans, anticipant-se així a la majoria de les universitats del seu temps. Aquesta orientació havia de culminar en la constitució de la càtedra universitària de cirurgia en fundar-se (1499-1502) l'Estudi General de València, quan encara poques universitats del món disposaven d'aquesta facultat.
Els tres fills de Ferrer Torrella, Ausiàs, Jeroni i Gaspar, van ser també uns metges eminents. Aquest darrer l'esmenta així en el seu Dialogus de dolore, publicat el 1500: «Genitor meus medicus fuit, cuius memoria ob huius artis eximiam peritiam sempiterna erit».

## Referències

* ↑ Anna Maria Oliva; Olivetta Schena. «I Torrella, una famiglia di medici tra Valenza, Sardegna e Roma». A: M. Chiabò, A. M. Oliva, O. Schena (eds.). Alessandro VI. Dal Mediterraneo all'Atlantico (en italià). Atti del Convegno (Cagliari, 17-19 maggio 2001). Roma, 2004, p. 115-146.
* ↑ E. López Alcina, M. Pérez Albacete, J. A. Cánovas Ivorra «Urología antigua en el reino de Valencia: Orígenes» (en castellà). Actas urológicas españolas [Madrid], vol. 31, núm. 2, febrer 2007, pàg. 75-85. ISSN: 4806 0210 4806 [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ Ximeno, Vicente. Escritores del reyno de Valencia, chronologicamente ordenados desde el año M.CC.XXXVIII de la Christiana Conquista de la misma Ciudad hasta el de M.DCC.XLVII. Vol. 1. València: Joseph Estevan Dolz, 1747, p. 75.
# Fidela Bernat Aracués

Fidela Bernat Aracués (Uztarroze, Navarra, 24 d'abril de 1898 - Pamplona, 23 de febrer de 1991) va ser l'última parlant nadiua del dialecte navarrès oriental del basc, també conegut com a roncalès.
Casada el 23 de juny de 1925 amb Pedro Ederra Lorea. Va tenir sis fills i des de 1988 estava vídua.
Existeixen arxius sonors de Fidela Bernat, recollits entre 1975 i 1989 per Koldo Artola, de les seves converses personals amb Fidela Bernat.

## Referències

* ↑ Artola, Koldo «Fidela Bernat anderea, euskal hiztun erronkariarra (eta II)». Fontes linguae vasconum: Studia et documenta, núm. 85, 2000, pág. 487. ISSN: 0046-435X ISSN 0046-435X.
* ↑ Variedad de Uztarroz

## Vegeu també

* Llista dels darrers parlants coneguts de llengües

## Enllaços externs

* Koldo Artola. Fidela Bernat anderea, euskal hiztun erronkariarra (eta II). Dialnet
* Fidela Bernat i Pedro Ederra (basc)
* Vídeo de Fidela Bernat (youtube)
* Un altre vídeo amb Fidela Bernat
# Filant (rei d'Èfira)

D'acord amb la mitologia grega, Filant (en grec antic Φύλας) va ser un rei d'Èfira, a la terra dels tesprotis.
Heracles li va declarar la guerra que sostingué l'heroi contra els calidonis, i després d'haver conquerit la ciutat, el va matar. Aquest Filant tenia una filla anomenada Astidamia o Astíoque, captiva d'Heracles, que li va donar un fill, Tlepòlem.

## Referències

* ↑ «Perseus Encyclopedia, Phylas». [Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 199. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 94-95. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Joan de Gant

Joan de Gant (6 de març de 1340 - 3 de febrer de 1399), el 1r Duc de Lancaster, va ser el tercer fill del rei Eduard III d'Anglaterra que arribà a l'edat adulta.
Després del seu matrimoni amb Blanca de Lancaster i la mort del seu sogre Enric de Grosmont, va rebre en herència les riques terres del Ducat de Lancaster, primer com a comte i després com a duc. Va exercir una notable influència durant el regnat del seu nebot Ricard II en minoria d'edat. També va tenir un paper important durant el període d'inestabilitat que marcà l'última etapa del regnat de Ricard, tot i que procurà que no se l'associés obertament amb els oponents del rei.
Pel seu matrimoni amb Constança de Castella, filla del difunt Pere I de Castella i hereva legítima al tron, durant la Primera Guerra Civil castellana va optar al tron de Castella, que Enric II de Castella va poder consolidar.
Entre la descedència legítima de Joan de Gant hi trobem els tres reis Lancaster: Enric IV, Enric V i Enric VI. També hi trobem Felipa de Lancaster (reina consort de Joan I de Portugal i mare d'Eduard I de Portugal) i Caterina de Lancaster (reina consort d'Enric III de Castella i mare de Joan II de Castella). A més a més dels Beauforts, els fills bastards que tingué amb la seva amant Caterina Swynford que foren legitimitzats amb el matrimoni entre ambdós el 1396, descendia (per línia materna) Enric VII d'Anglaterra de la Casa Tudor.
Quan Joan de Gant va morir el 1399, les seves terres van ser confiscades per la corona, ja que Ricard II havia exiliat el seu fill i hereu, Enric Bolingbroke un any abans. Bolingbroke va tornar i va derrocar l'impopular rei Ricard, iniciant el seu regnat com a Enric IV d'Anglaterra.
Joan de Gant va ser enterrat al costat de la seva primera esposa Blanca de Lancaster a la Catedral de Sant Pau a Londres.

## Descendència

Amb Blanca de Lancaster (casats el 1359)
* Felipa de Lancaster (1360 - 1415). Reina consort de Joan I de Portugal.
* Joan Plantagenet (1362 - 1365).
* Elisabet Plantagenet (1364 - 1425). Casada en primeres núpcies amb Joan Hastings (comte de Pembroke), en segones amb Joan Holland (duc d'Exeter) i en terceres amb Joan Cornwall (Baró Fanhope).
* Eduard Plantagenet (1365 - 1368).
* Enric IV d'Anglaterra (3 d'abril de 1367 - 20 de març de 1413). Conegut com a Enric Bolignbroke.
* Isabela Plantagenet: (1368 - ?). Morí jove.
Amb Constança de Castella (casats el 1371)
* Caterina de Lancaster (1372-1418). Reina consort d'Enric III de Castella.
* Joan (1374-1375)
Amb Caterina Swyford (casats el 1396):
* Joan Beaufort (1373-1410). Comte de Somerset.
* Enric (Cardenal) Beaufort (1375-1447)
* Tomàs Beaufort (1377-1427). Duc d'Exeter.
* Joana Beaufort (1379-1440). Casada en primeres núpcies amb robert Ferrers (baró Ferrers) i en segones amb Rafael Neville (comte de Westmoreland)

## Referències

* ↑ Given-Wilson, Chris. An Illustrated History of Late Medieval England (en anglès). Manchester University Press, 1996, p. 260. ISBN 9780719041525.
# Jean-Pierre Guignon

Jean-Pierre Guignon, nascut Giovanni Pietro Ghignone (Torí, 1702-1774) fou un violinista francoitalià. De molt jove es traslladà a París, on adquirí gran reputació i fou agregat a la capella del rei i nomenat professor del Delfí de França i de Madame Adelaida. Contribuí poderosament al progrés dels músics francesos en el violí; era un pràctic destacat i excel·lent director d'orquestra. Deixà diverses obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 228 ISBN 84-239-4527-8
# L'Hallucination de l'alchimiste

L'Hallucination de l'alchimiste és una pel·lícula muda de la productora francesa Star Film de l'any 1897, del director pioner Georges Méliès.

## Sinopsi

Entre el que se sap del film, es té constància que l'escena contenia una estrella amb cinc caps femenins i una cara gegant de la boca de la qual sortia gent. L'escenari per a això va ser pintat a mà.

## Supervivència i influència

La pel·lícula va ser llançada per Star Film Company i figura en els seus catàlegs amb el núm. 95. Avui dia, es considera perduda.
The Clown and the Alchemist, curtmetratge de l'any 1900, dirigit per J. Stuart Blackton i Albert E. Smith i produït per Edison Manufacturing Company, podria haver-se inspirat en aquesta pel·lícula.

## Referències

* ↑ Young, R. G.. The Encyclopedia of Fantastic Film: Ali Baba to Zombies. Nova York: Applause, 1997, p. 264. ISBN 978-1-55783-269-6.
* 1 2 Malthête, Jacques; Mannoni, Laurent. L'oeuvre de Georges Méliès. París: Éditions de La Martinière, 2008, p. 337. ISBN 9782732437323.
* ↑ Kinnard, Roy. Horror in Silent Film: A Filmography, 1896-1929. Carolina del Norte: McFarland, p. 10. ISBN 978-0-7864-0751-4.
* ↑ Hamus-Vallée, Réjane. Du trucage aux effets spéciaux. Condé-sur-Noireau: CinémAction-Corlet, 2002, p. 100.
# L'Hortet

L'Hortet ha estat un restaurant vegetarià situat al núm. 32 del carrer Pintor Fortuny, al barri del Raval de Barcelona.
L'Hortet, obert 2 de gener del 1990, va ser un dels primers restaurants vegetarians de Barcelona. La filosofia del restaurant ha estat directament lligada al naturista, pacifista i lliurepensador Nicolàs Capo, un pioner de les teràpies naturals i autor de moltes de les receptes que encara a hores d'ara la família serveix al restaurant. Al capdavant, del restaurant, durant 25 anys, ha estat la seva filla, Odina Capo, cuinant les receptes del pare, dedicada a la cuina verda, sana i amb propietats curatives. Cap a l'any 2005, l'Odina va deixar el negoci en mans de les filles, Sonia Capo i Odina Martí, però no se'n desvinculà del tot, per tal de dedicar més temps a escriure llibres dedicats a la vida sana a través de l'alimentació, a més de preparar una biografia del seu pare, fundador de l'escola Naturotròfica de Barcelona. Abans d'agafar el traspàs d'aquest local, situat al carrer Pintor Fortuny, ja funcionava al mateix lloc un restaurant vegetarià, pioner del naturisme i propi de la moguda barcelonina dels 80, que estava regentat per una pacient del professor Capo.
En el menú de l'Hortet hi destaca la lasanya de bolets, la paella vegetariana o les amanides i altres plats, tots ells elaborats basant-se en la tradició associativa o d'incompatibilitats entre els aliments. Una manera de cuinar que ara està de moda però que al començament no era tan coneguda.
La història de Capo i les seves teories relacionades amb la gastronomia vegetariana van formar part de l'exposició "Menús de guerra. Cuina d'avantguarda i supervivència", oberta al Museu d'Història de Catalunya durant l'any 2014.
El 23 de febrer de 2025, després de trenta-cinc anys de servei sense interrupció, i una gran festa de comiat, l'Hortet tancà les portes. Els propietaris del restaurant 'Pötstot' van adquirir el traspàs amb la intenció de donar continuïtat a aquest tradicional negoci de restauració.

## Referències

* 1 2 3 4 Gilbert Martínez, Trinitat «Tanca L’Hortet, restaurant vegetarià pioner del barri del Raval de Barcelona. Els propietaris del restaurant Pötstot han adquirit el traspàs i donaran així continuïtat renovada a un negoci fundat fa trenta-cinc anys». Diari ARA, 13-01-2025 [Consulta: 23 gener 2025].
* 1 2 3 4 Asián, Cristina «Cuina verda i curativa. La filla i les netes del naturista Nicolás Capo apliquen les seves receptes en un restaurant de Pintor Fortuny. El Museu d'Història de Catalunya analitza l'origen d'aquest tipus d'alimentació». El Periódico, 30-07-2014 [Consulta: 16 juliol 2019].

## Enllaços externs

* L'Hortet, restaurant vegetarià Arxivat 2019-07-16 a Wayback Machine.