OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coryphaenoides macrolophus

Coryphaenoides macrolophus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 522-1080 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gunnerus J. E. 1765. Efterretning om Berglaxen, en rar Norsk fisk, som kunde kaldes: Coryphaenoides rupestris. Det Trondhiemske Selskabs Skrifter v. 3. 50-58.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Coryphaenoides macrolophus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitkamp, D.E. i R.D. Sullivan, 1939. Fishes. The John Murray Expedition 1933-1934. Sci. Reports, John Murray Exped., 25 Nov., v. 7 (núm. 1): 1-116.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Llista de fonts i mines de Sabadell

Aquesta llista de fonts i mines de Sabadell és un recull de les fonts naturals i mines que es troben actualment al terme municipal de Sabadell (el Vallès Occidental):
* Font dels Gossos o del Torrent de Ribatallada
* Font de la Teula
* Font del Corró
* Font del Molí d'en Mornau
* Font de Sant Jaume
* Font del Roc del Sucaire
* Font de Can Català
* Font del Canyar
* Font de Jonqueres
* Font de Can Salvi
* Font del Sifó
* Font del Molí de l'Amat
* Font dels Gitanos
* Font de Can Puiggener
* Font de la Conquena
* Font del Sant
* Font del Fruiterar
* Font dels Degotalls
* Font Alta dels Degollats
* Font de les Mosques o d'en Torrella
* Font de Sant Antoni
* Font de la Roca
* Font dels Manyans
* Font del Patufet
* Font dels Senyors
* Font del Pi
* Font d'en Quimet
* Font de Can Moragues
* Font de la Tosca
* Font de Can Pagès
* Mina del Feu
* Font Baixa
* Font Alta
* Font de Can Llopis
* Font de la Torre del Canonge
* Font de Can Vilar
* Mina de Can Manent
* Font Vella de la Salut
* Font Nova de la Salut
* Mina de Can Mimó
* Font de la Coma
* Mina de Can Fadó Nou
* Mina de Can Lletget
* Mina de Ca n'Hereu o del Safareig
* Fonteta dels Gorines
* Mina de Can Pobla
* Font de Gotelles
* Font de la Moreria
* Font dels Capellans
* Font Improvisada
* Font de Sant Josep
* Font de Ca n'Argelaguet
* Font Rosella
* Font de Ca n'Oriac
* Font de Can Rull
* Font de Can Feu
* Font de Sant Pau de Riu-sec
A més de totes les fonts i mines de la llista anterior, n'hi ha d'altres que, per estar situades molt a prop de l'antic contorn de la ciutat, han estat absorbides pel seu creixement. La construcció de col·lectores, esplanaments i abocament de terres de tota procedència a torrents i barrancs que voltaven el perfil de Sabadell, n'ha estat una altra causa. La contaminació de les aigües d'aquestes fonts situades gairebé dintre del clos de la ciutat o en punts molt concrets que han sofert transformacions importants ha fet també que moltes d'elles es perdessin definitivament i especialment després d'una ordre municipal del 1975 que en clausurà nombroses. Són les següents:
* Mina del Llovet
* Font de la Glorieta
* Mina del Torrent de Batllevell
* Font de Sant Josep i Sant Andreu
* La Mina
* Font o Mina del Cirera
* Fonta de la Timba
* Font del Molí d'en Fontanet
* Font del Cartró
* Font de la Maria
* Font de Can Major
* Mineta de Can Rimblas
* Font del Pare
* Font o Mina de Berardo

## Referències

* 1 2 3 4 Ricard Molins Romeu, 2009. Fonts i mines del rodal de Sabadell. Segona edició en facsímil patrocinada per Aigües Sabadell. Sabadell, Fundació Ars. Biblioteca Quadern, núm. 6A. ISBN 9788489991248.

## Enllaços externs

* Les fonts naturals de Sabadell - Ajuntament de Sabadell Arxivat 2015-11-12 a Wayback Machine. (català)
* Les fonts de Sabadell no són aptes per al consum - Vilaweb (català)
# Joseph Bologne de Saint-George

Joseph Bo(u)logne de Saint-George, més conegut com a Cavaller de Saint-George, (Illa de Guadalupe, França, 25 de desembre de 1745 - París, 10 de juny de 1799) fou un militar i compositor francès, fill de M. de Boulogne, conseller del rei al Parlament de Metz, i d'una esclava negra.
Va rebre una brillant educació, mercès a la qual se li obriren les portes de la més distingida societat. Abraçà el partit del duc d'Orleans, del qual fou secretari; després acceptà les idees revolucionàries, i el 1792 organitzà un regiment de caçadors a cavall, en el qual hi havia un gran nombre d'homes de color, i una vegada incorporat a l'exèrcit de Dumouriez, s'oposà a la invasió dels prussians. Fou un dels primers a denunciar la traïció d'aquell general.
Saint-George gaudí de molta fama com a músic i com a home elegant. Als disset anys ja vencia la majoria dels mestres d'esgrima de París. El seu talent com a violinista l'igualà als millors artistes del seu temps. Tingué com a professor de violí Leclair i Gossec li ensenyà la composició; amb aquest fundà el famós concert d'aficionats, en el qual Saint-Georges figurava com a primer violí.
El 1777 va ser candidat al càrrec de director de l'Acadèmia de Música, però no assolí el nomenament perquè els artistes es negaren a acceptar la direcció d'una persona de color. Fou un dels personatges més en voga de l'últim terç del segle xviii. Malgrat haver abraçat amb entusiasme les idees revolucionàries, fou detingut a París com a sospitós, però va ser posat en llibertat després del 9 de Termidor, i morí cinc anys després, pobre i oblidat de tothom. Havia donat al teatre diverses òperes còmiques, entre elles:
* Ernestine (1777);
* La chasse (1778);
* La fillegarçon (1787);
* Le marchand de marrons (1788), etc., totes elles estrenades a París. També va compondre altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1471 (ISBN 84 239-4552-9)
# Ludovico Fogliani

Ludovico Fogliani (Mòdena, a finals del segle XV i mort al redós de 1549) fou un compositor i madrigalista italià.
Fou autor d'un important tractat titulat Música Theorica (Venècia, 1529). També va compondre moltes obres a quatre veus que Petrucci de Fossombrone inserta en la col·lecció titulada Frottole (Venècia, 1504-08). Es pot dir que Fogliani descobrí el concepte de l'harmonia, en establir, en el tractat abans citat, que la tercera major té de representar-se per la fracció 5/4. Això ja ho intentà Zarlino, i abans d'aquest l'espanyol Bartolomé Ramos de Pareja, el qual amb motiu de referir-se a les divisions dels tetracords de Ptolemeu, defineix la tercera major amb relació a la fracció numèrica indicada, i la tercera menor amb la fracció 6/3. Fou Fogliani molt versat en les llengües antigues.
El seu germà Jaume n. a Mòdena el 1474 i m. en la mateixa vila, en l'església de Sant Francesc en fou organista, va compondre un llibre de madrigals i diverses altres obres, profanes i religioses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 233 (ISBN 84-239-4524-3)
# Escut de Benaguasil

L'escut de Benaguasil és un símbol representatiu oficial de Benaguasil, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Túria. Té el següent blasonament:
| « | Escut partit. Primer, de gules, el creixent d'argent; segon, d'atzur, el castell d'or. En punta, de sinople, la ceba d'or. Per timbre, corona de baró. | » |

## Història

Va ser aprovat per Decret 214/1963, de 31 de gener de 1963; i publicat al BOE núm. 35 de 9 de febrer de 1963.
El creixent són les armes de la família Luna, principals senyors en l'època foral. El castell és pel castell de Benaguasil, que s'alçava a la part més antiga de la població. La ceba, perquè va ser el principal conreu de la població fins a mitjans del segle xx. La corona és per l'antiga Baronia de Benaguasil.
L'Ajuntament utilitza una corona de baró amb dotze puntes rematades per dotze perles, de les quals es veuen set. Aquesta corona s'utilitza més a Bèlgica, Països Baixos i altres països.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Dictamen sobre el escudo municipal de Benaguacil» (en castellà). Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, Tomo 160, núm. 3, 1967, pàg. 117.
* ↑ «Decreto 214/1963, de 31 de enero, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Benaguacil, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 35, 09-02-1963, pàg. 2.244 [Consulta: 20 novembre 2015].
# Coryphopterus

Coryphopterus és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes que es troba a l'Atlàntic occidental, l'Índic occidental i el Pacífic.

## Taxonomia

* Coryphopterus alloides (Böhlke & Robins, 1960)
* Coryphopterus bol (Victor, 2008)
* Coryphopterus dicrus (Böhlke & Robins, 1960)
* Coryphopterus eidolon (Böhlke & Robins, 1960)
* Coryphopterus glaucofraenum (Gill, 1863)
* Coryphopterus gracilis (Randall, 2001)
* Coryphopterus humeralis (Randall, 2001)
* Coryphopterus hyalinus (Böhlke & Robins, 1962)
* Coryphopterus kuna (Victor, 2007)
* Coryphopterus lipernes (Böhlke & Robins, 1962)
* Coryphopterus personatus (Jordan & Thompson, 1905)
* Coryphopterus punctipectophorus (Springer, 1960)
* Coryphopterus thrix (Böhlke & Robins, 1960)
* Coryphopterus urospilus (Ginsburg, 1938)
* Coryphopterus venezuelae (Cervigón, 1966)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Victor, B.C. 2008. Redescription of Coryphopterus tortugae (Jordan) and a new allied species Coryphopterus bol (Perciformes: Gobiidae: Gobiinae) from the tropical western Atlantic Ocean. Journal of the Ocean Science Foundation, 1 (1): 1-19.
* 1 2 Böhlke, J. E. & Robins, C. R. 1960. A revision of the gobioid fish genus Coryphopterus. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 112: 103-128, Pls. 1-2.
* ↑ Gill, T. N. 1863. Descriptions of the gobioid genera of the western coast of temperate North America. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 15: 262-267.
* 1 2 Randall, J. E. 2001. Five new Indo-Pacific gobiid fishes of the genus Coryphopterus. Zool. Studies v. 40 (núm. 3): 206-225.
* ↑ Victor, B.C. 2007. Coryphopterus kuna, a new goby (Perciformes: Gobiidae: Gobiinae) from the western Caribbean, with the identification of the late larval stage and an estimate of the pelagic larval duration. Zootaxa, 1526: 51-61.
* ↑ Jordan, D. S. & Thompson, J. C. 1905. The fish fauna of the Tortugas Archipelago. Bulletin of the Bureau of Fisheries v. 24 (for 1904): 229-256.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Comtat de Sevier (Arkansas)

El comtat de Sevier (en anglès: Sevier County), fundat el 1828, és un comtat de l'estat nord-americà d'Arkansas. L'any 2000 tenia 15.757 habitants amb una densitat poblacional de 10.79 persones per km². La seu del comtat és De Queen.

## Geografia

Segons l'Oficina del Cens, el comtat té una àrea total de 1,505 km$^2$ (581.1 sq mi) quilòmetres quadrats (581,1 1,461 km$^2$ (564.1 sq mi)), de la qual (564,1 45 km$^2$ (17.4 sq mi)) és terra i (17,4) és aigua.

### Ciutats i pobles

* Ben Lomond
* De Queen
* Gillham
* Horatio
* Lockesburg

## Majors autopistes

* O.S. Highway 59
* O.S. Highway 70
* O.S. Highway 71
* O.S. Highway 371
* Carretera 24
* Carretera 27
* Carretera 41

## Referències

* ↑ Bureau, U.S. Census. «American FactFinder - Results» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-12-03. [Consulta: 15 gener 2018].
# Llista de peixos del riu Balsas

Aquesta llista de peixos del riu Balsas (incompleta) inclou les 21 espècies de peixos que es poden trobar al riu Balsas ordenades per l'ordre alfabètic de llur nom científic.

## A

* Agonostomus monticola
* Astyanax mexicanus
* Atherinella balsana

## C

* Cichlasoma istlanum
* Ctenopharyngodon idella
* Cyprinus carpio carpio

## G

* Gambusia affinis
* Girardinichthys multiradiatus
* Goodea atripinnis

## H

* Heterandria bimaculata

## I

* Ictalurus balsanus
* Ilyodon whitei

## N

* Notropis boucardi

## P

* Poecilia maylandi
* Poecilia reticulata
* Poecilia sphenops
* Poeciliopsis balsas
* Poeciliopsis gracilis
* Poeciliopsis infans

## T

* Tampichthys rasconis

## X

* Xiphophorus hellerii

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Abell, R., Olson, D., et al., 2000. "Freshwater ecoregions of North America". Washington DC: Island Press.
* Hernández-Rolon, A., 1990: Un nouveau cichlidé du système du Rio Balsas, Mexique (Pisces, Teleostei). Revue française des Cichlidophiles v. 11 (núm. 101): 4-13.
* Paulo-Maya, J. i P. Trujillo-Jiménez, 2000: Nueva especie de Ilyodon (Cyprinodontiformes: Goodeidae) de la cuenca del río Balsas, México. Revista de Biología Tropical v. 48 (núm. 2/3): 465-472.

## Enllaços externs

* Freshwater Ecoregions of the World - 169: Rio Balsas Arxivat 2012-08-18 a Wayback Machine. (anglès)
# Kim Gwong-Hyong

Kim Gwong-Hyong és un lluitador nord-coreà, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Kim Gwong-Hyong». [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 7 març 2025].
# Kim Gwong-hyong

Kim Gwong-hyong és un lluitador nord-coreà, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Kim Gwong-Hyong». [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 7 març 2025].
# Jesús Huguet i Serrano

Jesús Huguet i Serrano (Fondarella, Pla d'Urgell, 22 d'octubre de 1932 - Solsona, El Solsonès, 9 de març de 2012), prevere, teòleg i escriptor català, va ser un sacerdot i docent de la diòcesi de Solsona.

## Biografia

Nascut a Fondarella l'any 1932, fou ordenat prevere el 22 de desembre de 1956.
Va ser un reconegut teòleg i escriptor. Es va formar a Roma i París i es va dedicar a la docència al Seminari de Solsona, al Centre d'Estudis Pastorals de Barcelona i al Centre de Formació Cristiana de Manresa.
Entre d'altres, va ser arxiprest de Solsona-Morunys, corrector de Berga, rector de Solsona i de Sant Just Joval, parròquia on va continuar adscrit com a capellà tot i jubilar-se el 2008.
Va ser un dels membres més destacats del Fòrum Ondara del Bisbat de Solsona, un espai de reflexió integrat per capellans renovadors de la diòcesi de Solsona fidels al Concili Vaticà II. Molt proper i estret col·laborador del bisbe Antoni Deig, es va caracteritzar per les seves posicions nacionalistes i progressistes dins l'Església catòlica a Catalunya. Mai no defugí cap tema, fet pel qual el bisbe Jaume Traserra i el cardenal Ricard Maria Carles el feren plegar de les seves col·laboracions al Full Diocesà i a la revista Catequesi, respectivament.
Va morir l'any 2012 a Solsona a l'edat de 79 anys, víctima d'un atropellament amb cotxe.

## Obra
### Llibres

* 1982: Caminem amb Jesús cap a la casa del pare. Barcelona: Secretariat Interdiocesà de Catequesi de Catalunya i Les Illes.
* 1983: Cap on va la catequesi: reflexions de catequètica fonamental. Madrid: Central Catequística Salesiana.
* 1985: Encara ens hem de confessar. Abadia de Montserrat.
* 2004: Xàldigues: crítiques benignes sobre l'Església i el món. Barcelona: Grata Lectura.

## Referències

* ↑ «Mor atropellat mossèn Huguet». Regió 7, 10-03-2012. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ «Ha mort Mn. Jesús Huguet». NacióSolsona, 09-03-2012. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ «L'Ajuntament de Solsona expressa el seu condol per la mort de mossèn Jesús Huguet». NacióSolsona, 09-03-2012. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ «Fòrum Ondara». Fòrum Ondara. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ Huguet i Serrano, Jesús. Caminem amb Jesús cap a la casa del pare. Barcelona: Secretariat Interdiocesà de Catequesi de Catalunya i Les Illes, 1982. ISBN 84-300-8075-9.
* ↑ Huguet i Serrano, Jesús. Cap a on va la catequesi. Madrid :: Central Catequística Salesiana. ISBN 84-7043-287-7.
* ↑ Huguet i Serrano, Jesús. Encara ens hem de confessar. Abadia de Montserrat, 1985. ISBN 84-7202-705-8.
* ↑ Huguet i Serrano, Jesús. Xàldigues: crítiques benignes sobre l'Església i el món. Barcelona: Grata Lectura, 2004. ISBN 8493347604.
# Ludwig Speidel

Ludwig Speidel (Ulm, Baden-Württemberg, 11 d'abril de 1830 - Viena, Àustria, 3 de febrer de 1906) fou un escriptor i periodista alemany. Era germà del pianista i compositor Wilhelm Speidel.
Devia esser músic com el seu germà, però molt aviat es dedicà al periodisme a Múnic. El 1855 anà a Viena com a corresponsal del Allgemeinen Zeitung, on també hi treballà com a crític per a diferents diaris vienesos. El 1872 entrà en la redacció del Neuen Freien Presse.
A més de nombrosos fulletons, els quals es distingien per la seva forma brillant, escriví molt sobre la història del teatre a Viena, en la Wien 1848-1888 (Viena, 1888), i per l'obra Die österreichisch-ungarische Monarchie in Wort und Bild (t. I, Viena, 1886). Amb H. Wittmann publicà els Bilder aus der Schillerzeit (Stuttgart, 1885).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 779 (ISBN 84-239-4557-X)
# Escut de Beniarrés

L'escut de Beniarrés és un símbol representatiu oficial de Beniarrés, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camp de sinople, un mont d'or amb una cova de sable. Al segon quarter, en camp d'argent, una creu plana de gules. Entat en punta, en camp de gules, dues claus en sautor, una d'or i l'altra d'argent. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 8 d'octubre de 1998, del conseller de Presidència, publicada en el DOGV núm. 3.396, de 18 de desembre de 1998.
La primera partició vol simbolitzar la cova de l'Or, considerat el jaciment neolític més important del País Valencià. A la segona partició, les armes de l'Orde de Montesa, senyors de Beniarrés. A la punta, les claus són l'atribut de sant Pere, patró de la vila.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes del Comtat.

## Referències

* 1 2 3 «Beniarrés». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 74. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 8 juliol 2020].
* 1 2 «Resolució de 8 d'octubre de 1998, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Beniarrés (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 3.396, 18-12-1998, pàg. 20.149 [Consulta: 8 juliol 2020].
# Corythoichthys polynotatus

Corythoichthys polynotatus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba a Palau, les Filipines i Indonèsia.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 1. Eels- Snappers, Muraenidae - Lutjanidae. Zoonetics, Austràlia. 302 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Segona edició. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.
* ↑ Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1977: Review of the pipefish genus Corythoichthys with description of three new species. Copeia 1977 (núm. 2): 295-338.
* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Herre, A.W.C.T. i A.F. Umali, 1948. English and local common names of Philippine fishes. U. S. Dept. of Interior and Fish and Wildl. Serv. Circular Núm. 14, U. S. Gov't Printing Office, Washington. 128 p.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.