OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aktashita

La aktashita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom de la localitat rusa d'Aktashskoye, on va ser descoberta. Va ser publicada sense aprovació de l'IMA, aprovada posteriorment i reconeguda com una espècie vàlida l'any 2008.

## Característiques

La aktashita és una sulfosal de fórmula química Cu₆Hg₃As₄S₁₂. Cristal·litza en el sistema trigonal, normalment formant agregats granulars i grans xenomòrfics. Rarament forma cristalls semblants a piràmides trigonals, les quals poden presentar zones de gruzdevita, espècie amb la qual és isostructural. També és isostructural amb la nowackiïta. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pertany a «02.GA: nesosulfarsenats, nesosulfantimonats i nesosulfbismutits sense S addicional» juntament amb els següents minerals: proustita, pirargirita, pirostilpnita, xantoconita, samsonita, skinnerita, wittichenita, lapieïta, mückeïta, malyshevita, lisiguangita, gruzdevita, nowackiïta, laffittita, routhierita, stalderita, erniggliita, bournonita, seligmannita i součekita.

## Formació i jaciments

Es tracta d'un mineral poc comú, d'origen hidrotermal originat en dipòsits complexos polimetàl·lics que contenen arsènic i mercuri. Sol trobar-se associada a altres minerals com: estibina, calcostibina, tetraedrita, tennantita, luzonita, enargita, cinabri, calcopirita, pirita, esfalerita, realgar, orpiment, dickita, quars o calcita. Va ser descoberta l'any 1968 als dipòsits d'antimoni i mercuri d'Aktashskoye, a la República de l'Altai (Regió econòmica de Sibèria de l'Oest, Rússia).

## Referències

* ↑ «Aktashite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 novembre 2015].
# Jakob Adlung

Jakob Adlung ó Adelung (Bindersleben prop d'Erfurt, 14 de gener de 1699 - Erfurt, Turíngia, 5 de juliol de 1762) fou un organista, professor historiador musical i constructor d'instruments.
Publicà diverses obres musicals, entre elles les titulades: Els set estels musicals, Guia de la ciència musical, les quals portaven un pròleg de Bach; Introducció a la literatura musical, un tractat d'orgue (Musica Organaedi), en llatí, amb notes de S. A. Albrecht (Berlín, 1768); Set preguntes vers l'art musical. A Erfurt va tenir entre els seus alumnes el que més tard també seria organista i compositor Johann Gottfried Walther (1684-1748).

## Referències

* ↑ Diversos autors, 1991, p. 688.

## Bibliografia

* Diversos autors «Enciclopèdia Espasa» (en castellà). Editorial Espasa, núm. 2, 1991.
* Diversos autors «Gran Enciclopedia de la Música Clásica». SARPE, II, 1999.
# Local de les Filles de Maria

El Local de les Filles de Maria és una obra de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Local de nau única i planta rectangular. Dissenyat com a cobert, té un pati lateral dret que s'estén al darrere de l'edifici. Té dues portes d'accés frontal. La façana està rematada per una línia rectangular que vol acabar en una mena de volutes. Coberta a dues vessants. És al costat mateix de la casa feta pel mateix arquitecte i possiblement fou ideat annex a la casa.

## Història

Local annex a la parròquia i que fa les funcions de centre d'esplai quan s'hi escau. Quan l'església parroquial fou en obres de restauració (1939-1943), aquest local feu les funcions de serveis religiosos.
Peticionària de la llicència municipal d'obres, Engràcia Viñas, Vds. de Balet, domiciliada al carrer de Bruc núm. 25, pral. de Barcelona en el moment de la sol·licitud. La concessió li fou atorgada en data 23/8/1916. La petició fou presentada el dia 19/6/1916.

## Referències

* 1 2 3 «Local de les Filles de Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Wiedomys pyrrhorhinos

Wiedomys pyrrhorhinos és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del sud-est del Brasil. S'alimenta de llavors i insectes. Els seus hàbitats naturals són els boscos i matollars caducifolis secs de cerrado i caatinga. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, pyrrhorhinos, significa ‘nas vermell’ en llatí.

## Referències

* ↑ Marinho Filho, J.; Langguth, A. Wiedomys pyrrhorhinos. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 15 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Wiedomys» d'Animalia (en anglès).
# Henri Rang

Henri Rang (Lugoj, 8 de juny de 1902 - 25 de desembre de 1946) va ser un genet romanès que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on va disputar dues proves del programa d'hípica amb el cavall Delfis. Va guanyar la medalla de plata en la prova de salts d'obstacles individual, mentre en la prova de salts per equips quedà elimina en no classificar-se el mínim de tres genets per equip.

## Referències

* ↑ «Henri Rang Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 de gener 2011. [Consulta: 9 maig 2019].
# Akodon juninensis

Akodon juninensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic dels Andes del centre del Perú, on viu a altituds superiors a 2.700 msnm. El seu hàbitat natural són els herbassars de Puna. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, juninensis, significa ‘de Junín’ en llatí.

## Referències

* ↑ Pacheco, V.; Zeballos, H.; Vivar, E. Akodon juninensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 7 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Akodon» d'Animalia (en anglès).
# Hypostomus agna

Hypostomus agna és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 22 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ribeira de Iguapé.

## Referències

* ↑ Lacepède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Miranda Ribeiro, A. de 1907. Peixes do Iporanga -- S. Paulo. Resultados de excursões do Sr. Ricardo Krone, membro correspondente do Museu Nacional do Rio de Janeiro. Bol. Soc. Nac. Agric., Rio de Janeiro [Lavoura] v. 11 (núm. 5): 185-190.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Quartet per a piano núm. 1 (Martinů)

La Quartet per a piano núm. 1, H. 287, va ser compost per Bohuslav Martinů l'any 1942 a Jamaica, Long Island, Nova York, durant el període de cinc anys que el compositor va passar als Estats Units, mentre fugia de la França ocupada. Té una durada aproximada de 23 minuts.

## Moviments

El quartet consta de tres moviments:
* Poco allegro
* Adagio
* Allegretto poco moderato

## Origen i context

Tal com havia fet Dvořák, durant la seva carrera, Martinů va passar gran part de la seva vida lluny de la seva terra natal, Bohèmia. Tot i que ja estava establert a l'estranger abans de la Segona Guerra Mundial, els esdeveniments polítics posteriors a la guerra, incloent-hi l'establiment del règim comunista a Txecoslovàquia, el van dissuadir de tornar-hi definitivament. Format primer a Praga, al Conservatori i a l'Escola d'orgue (d'on va ser expulsat), es va desplaçar a França per estudiar amb Albert Roussel. En el context del París cosmopolita dels anys vint i trenta, Martinů va abraçar plenament el neoclassicisme, una estètica amb la qual va connectar especialment sota la influència del seu mentor, Albert Roussel. Aquest estil, marcat per la claredat estructural i un equilibri harmònic, es va fusionar amb la seva capacitat per integrar elements de la música tradicional txeca, donant com a resultat una obra innovadora i amb un caràcter distintiu.
Amb l'exèrcit nazi a punt d'entrar a París, Martinů va fugir als Estats Units, on es va establir durant els anys següents, alternant estades entre Amèrica i Europa. Va morir a Suïssa el 1959. Autor extremadament prolífic, Martinů va deixar un llegat divers, en el qual destaca especialment la música de cambra. El Quartet per a piano núm. 1 reflecteix el seu període inicial als Estats Units. Reflecteix una aproximació estilística renovada, caracteritzada per una major senzillesa i una melodia especialment càlida. Aquesta obra revisita un gènere en desús des de les contribucions de Schumann i Dvořák, i s'inicia amb un motiu que estructura el Poco allegro, ple d'energia i ritme.
El va acabar el 21 d'abril de 1942 i es va estrenar l'agost del mateix any al Berkshire Music Centre, a Lennox, Massachusetts. Va ser interpretat pels membres del Quartet de la Cambra Musical Guild, Bernard Ochs, Ely Lifschey, Lucien Kirsch-Laporte i Elly Bontempo, a qui està dedicat, i es va publicar a Nova York el 1951. Després Martinů va assumir el càrrec de professor de composició a Berkshire.

## Referències

* ↑ «Piano Quartet No.1, H.287 (Martinů, Bohuslav)». Imslp. [Consulta: 19 novembre 2024].
* 1 2 3 Tyrrell, John. Ressenya del disc: Bohuslav Martinu, Josef Suk: Piano Quartets; Dvorák: Bagatelles (en anglès). Virgin Classics Digital – VC 7 59245 2, 1992.
* ↑ Melville-Mason, Graham. «Martinů: Chamber Works». Chandos. [Consulta: 19 novembre 2024].
# Five Variants of Dives and Lazarus

Five Variants of Dives and Lazarus és una obra per a arpa i orquestra de corda de Ralph Vaughan Williams. La composició es basa en la cançó popular <i>Dives and Lazarus</i>, una de les cançons populars citades a l'English Folk Song Suite de Vaughan Williams.

## Origen i context

Vaughan Williams va compondre l'obra per encàrrec del British Council per ser interpretada a l'Exposició Universal de 1939 a la ciutat de Nova York. La primera actuació va ser a càrrec de la Filharmònica de Nova York al Carnegie Hall el dia 10 de juny de 1939, dirigida per Sir Adrian Boult. Les altres obres estrenades en aquella ocasió van ser el Concert per a piano en si bemoll d'⁣Arthur Bliss i la Simfonia núm. 7 d'⁣Arnold Bax.
Boult també va dirigir la primera actuació al Regne Unit el novembre de 1939 a Bristol.
La melodia popular havia estat arranjada anteriorment per Vaughan Williams com l'himne Kingsfold que apareix com I Heard the Voice of Jesus Say a <i>The English Hymnal</i> (núm. 574 a l'edició original de 1906). El poble de Kingsfold es troba a West Sussex, a unes pocs quilòmetres al sud de la casa de Vaughan Williams a Leith Hill.

## Seccions

L'estructura, la tonalitat i les marques de tempo de l'obra són les següents:
* Introducció i Tema: Adagio, si menor
* Variant I: si menor
* Variant II: Allegro moderato, si menor
* Variant III: si menor
* Variant IV: L'istesso tempo
* Variant V: Adagio, si menor

## Recepció

Five Variants of Dives and Lazarus va ser el núm. 56 al Saló de la fama de Classic FM 2021.

## En pel·lícula

El documental de 1949 The Dim Little Island (dir. Humphrey Jennings ) inclou extractes d'aquesta obra, juntament amb la veu del mateix Vaughan Williams. En un moment donat, un cantant de folk solista comença la melodia, i l'arranjament de cordes va pujant gradualment per sota d'ell.
Els compassos finals de l'obra apareixen a la pel·lícula Enigma del 2001, interpretada per l'orquestra de Bletchley Park en un concert a l'aire lliure. L'estructura d'acords dels compassos finals és similar en forma als temes musicals de la partitura de la pel·lícula, composta per John Barry.
La peça s'utilitza a l'inici de la pel·lícula de 2010 Cemetery Junction.

## Referències

* ↑ Michael Kennedy, The Works of Ralph Vaughan Williams (London: Oxford University Press, 1980), p. 278
* ↑ Simon Heffer, Vaughan Williams. Northeastern University Press (Boston, 2001), p. 98 (ISBN 1555534724).
* ↑ Classic FM https://halloffame.classicfm.com/2021/
# Akodon lutescens

Akodon lutescens és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 3.600 i 4.500 msnm a l'Argentina, Bolívia i el Perú. El seu hàbitat natural són els herbassars oberts. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, lutescens, significa ‘pantanós' en llatí.

## Referències

* ↑ Dunnum, J. et al. Akodon lutescens. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 7 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Akodon» d'Animalia (en anglès).
# Hypostomus ancistroides

Hypostomus ancistroides és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 21 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Ihering, R. von 1911. Algumas especies novas de peixes d'agua doce (Nematognatha) (Corydoras, Plecotsomus, Hemipsilichthys). Rev. Mus. São Paulo v. 8 (1910): 380-404.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Akodon neocenus

Akodon neocenus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de l'Argentina (províncies del Neuquén i Río Negro). El seu hàbitat natural són els matollars montans. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, neocenus, significa ‘del Neuquén’ en llatí.

## Referències

* ↑ Pardiñas, U.; D'Elía, G. Akodon neocenus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 12 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Akodon» d'Animalia (en anglès).
# Hypostomus auroguttatus

Hypostomus auroguttatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Lacepède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Quartets milanesos (Mozart)

Els sis Quartets milanesos, K. 155-160, foren compostos per Wolfgang Amadeus Mozart durant el seu tercer viatge a Itàlia d'octubre 1772 a març 1773. El seu sobrenom es deu al fet que van ser compostos a Milà, mentre Mozart estava treballant en la seva òpera Lucio Silla.
Abans d'escriure aquesta sèrie de quartets, Mozart havia compost un primer quartet de corda (K. 80) l'any 1770; de manera que aquests quartets es numeren en general del núm. 2 al núm. 7. La sisena edició del Catàleg Köchel, publicat el 1964, va modificar els números de catàleg dels dos primers quartets i els identifica com a K. 134a i 134b, respectivament.
Els quartets estan compostos dins un disseny planificat de tonalitats: re-sol-do-fa-si♭-mi♭, seguint el cercle de quintes. Tots aquests quartets presenten només tres moviments. Quatre dels quartets (K. 156-159) tenen moviments lents en mode menor. Els moviments finals són generalment lleugers, i són minuets o rondós.

## Els sis quartets

* Quartet de corda núm.2 en re major, K. 155 (1772).
* Quartet de corda núm.3 en sol major, K. 156 (1772).
* Quartet de corda núm.4 en do major, K. 157 (1772).
* Quartet de corda núm.5 en fa major, K. 158 (1773).
* Quartet de corda núm.6 en si bemoll major, K. 159 (1773).
* Quartet de corda núm.7 en mi bemoll major, K. 160 (1773).

## Referències

* ↑ Heartz, Daniel, Haydn, Mozart, and the Viennese School, 1740-1780. W.W. Norton & Company (ISBN 0393965333), p. 561-562 (1995).
# Lorenzo Ratti

Lorenzo Ratti (Perusa, 1589 - Loreto, 1630) fou un madrigalista italià. Estudià a Roma, al costat d'un oncle seu; fou mestre de capella del Seminari romà, i posteriorment desenvolupa el mateix càrrec en el Col·legi alemany de la pròpia ciutat i a Loreto. Va compondre diversos llibres de madrigals, i molta música religiosa. La major part de les seves obres foren publicades a Roma i el Vaticà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 839 ISBN 84 239-4549-9
# Akodon subfuscus

Akodon subfuscus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 1.900 i 4.500 msnm a Bolívia i el Perú. Els seus hàbitats naturals són els herbassars, les selves nebuloses, els boscos nans, els boscos de Polylepis i els camps de conreu. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, subfuscus, significa ‘marronós' en llatí.

## Referències

* ↑ Dunnum, J. et al. Akodon subfuscus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 16 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Akodon» d'Animalia (en anglès).