OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font de Santa Anna

La font de Santa Anna es troba al carrer de la Cucurulla, 6 de Barcelona, i està catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història i descripció

Va ser construïda el 1356, quan el Consell de Cent va fer enderrocar una casa de la plaça de Santa Anna (actualment avinguda del Portal de l'Àngel). Originalment devia ser de planta octogonal, però la construcció d'un edifici adossat el 1621 en va fer desaparèixer tres cares.
Va ser refeta diverses vegades, una d'elles el segle xix (segons consta en una làpida al frontispici), fins que Jaume Bofill i Mates, regidor de la Lliga Regionalista, n'encarregà la reforma al jove Josep Aragay, que tot just havia fet una estada d'un any a Itàlia per tal d'estudiar les tècniques de decoració mural, becat per l'Ajuntament de Barcelona. Es va suprimir una tanca que la tapava als ulls dels vianants i s'hi van posar cinc plafons de rajoles policromades de la fàbrica Pujol i Bausis a Esplugues de Llobregat, amb un programa iconogràfic suma d'elements estilitzats alguns i moltes vegades fruit de la imaginació de l'artista, i la part superior va ser coronada amb gerros de ceràmica vidrada. Aragay va cobrar 500 pessetes pel projecte i 2.000 més per l'execució pictòrica; les rajoles i els gerros van costar 1.500 pessetes, i l'obra va quedar acabada la primavera del 1918.
Amb el pas dels anys, els gerros van anar patint desperfectes fins a desaparèixer del tot. El maig del 2002, i gràcies al finançament d'un patrocinador, l'Institut del Paisatge Urbà va restaurar-los a partir dels motlles conservats al Museu Municipal Josep Aragay de Breda, vila on l'artista tenia el seu taller des del 1925 fins a la seva mort.
L'abril del 2014 es va desfermar la polèmica per la instal·lació, just al costat de la font, d'una escala d'emergència per a la terrassa del Reial Cercle Artístic, però finalment fou retirada dos anys més tard.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Font Gòtica». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 Fabre, Jaume; Huertas, Josep Maria. «Font de Santa Anna». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Márquez Daniel, Carlos «La escalera de la discordia». El Periódico, 28-04-2014.
* ↑ Márquez Daniel, Carlos «La fuente más antigua de BCN recupera su esplendor». El Periódico, 11-03-2016.

## Enllaços externs

* «Font de Santa Anna». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Font de la Torre del Canonge

La Font de la Torre del Canonge es troba al torrent del riu Tort (Sabadell, Vallès Occidental).

## Entorn i història

L'estat en què es troba la Torre del Canonge és deplorable, ja que només en queden les parets i tot és una runa. Els Togores, antics propietaris d'aquesta casa, han aparegut sovint en la història de Sabadell, cosa que fa encara més incomprensible que s'hagi deixat arribar en l'estat en què es troba. Tot això ha succeït en poc temps: tant va ser marxar de la casa els darrers residents, com començar l'espoli i la ruïna.

## Accés i entorn

Seguirem el riu Tort aigües amunt, començant per la seua desembocadura al riu Ripoll (entre el pont de la Salut i el molí de Cal Buxó). Hi ha una pista que s'agafa passat el pont a mà esquerra i la seguirem un tros fins a trobar-ne una altra a mà dreta que puja fins a les plantacions i vivers d'arbres de la Torre del Canonge. Seguim el camí que passa entre l'ermita i les runes de la casa, en direcció nord i baixem fins a un torrent secundari que s'uneix (una mica més avall) amb el riu Tort. Passem per un pont sobre aquest torrent i a on el camí s'eixampla i hi ha una esplanada. Allà sobre es troba, a mig marge, allò que fou un dia la Font de la Torre del Canonge (també es coneixia per la Mina del Pont). Avui es veuen les restes, però no hi surt ni una gota d'aigua. Aquesta aigua, que no raja per la font primitiva, no s'ha perdut: una antiga construcció d'obra conduïa l'aigua planerament pel dessota d'un gran bardissar a una bassa molt temps amagada sota una gran quantitat de brolla, la qual servia per a regar uns horts que des d'antic hi havia. Avui tot això s'ha posat en marxa, probablement pels masovers que ocupen les dependències de l'ermita de Togores. El cas és que a la font i en el seu antic emplaçament no hi ha aigua i sí, i amb abundància força notable, en la bassa abans descrita. Per anar-hi cal pujar cap a l'ermita de Togores i, abans d'arribar-hi, cal seguir un camí molt fressat cap a la dreta, el qual, en pocs minuts, ens portarà a la font d'aquesta bassa. La seua aigua no és altra que la de l'antiga i primitiva font o mina de la Torre del Canonge.

## Referències

* 1 2 3 Ricard Molins Romeu, 2009. Fonts i mines del rodal de Sabadell. Segona edició en facsímil patrocinada per Aigües Sabadell. Sabadell, Fundació Ars. Biblioteca Quadern, núm. 6A. ISBN 9788489991248. Pàgs. 94-95.

## Enllaços externs

* Font de la Torre Canonge - Ajuntament de Sabadell Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
* L'Arranjament de la Font d'en Llopis i Mina de l'Era de la Torre del Canonge de Sabadell (català)
* Wikiloc (català)
* Geocaching (català)
# Forbant (bandit)

D'acord amb la mitologia grega, Forbant (en grec antic Φόρβας, genitiu Φόρβαντος) va ser un bandit que vivia a Panopea, a la Fòcida.
Atacava els viatgers que anaven cap a Delfos i els obligava a lluitar amb ell a cops de puny, i després d'haver-los vençut, els matava. Fins que Apol·lo se li va presentar amb l'aparença d'un nen, el va reptar i el va vèncer.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 98. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 207. ISBN 9788496061972.
# Fort Libèria

El Fort Libèria és una fortificació situada damunt de la vila de Vilafranca de Conflent (comarca del Conflent, Catalunya del Nord), en el vessant meridional de la muntanya de Bell-lloc.
Va ser construïda per Sébastien Le Prestre de Vauban el 1681, després de la divisió de Catalunya entre els regnes francès i castellà en virtut del Tractat dels Pirineus. El fort s'enllaça amb la vila de Vilafranca de Conflent per una escala subterrània de 734 esglaons i domina la població des d'una altura d'uns 150 metres.

## Referències

* ↑ Torres, Núria «Terra de ciutadelles». Sàpiens [Barcelona], núm. 74, 12-2008, p. 60. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Lloc web del fort (francès)
* El Fort Libèria en els ortofotomapes de l'IGN
* El Fort Libèria a Monumentum. Carte des Monuments Historiques Français
# Fortí de ''Mailly''

El Fortí de Mailly de pertany al terme comunal de Portvendres, de la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
Està situat en el costat nord-est del port i de la vila de Portvendres.

## Història

El reducte o fortí fou construït el 1775 pel comte de Mailly (Augustin-Joseph de Mailly) mercès a les subvencions de Lluís XVI per a millorar i drenar el port. Se situa davant per davant del Fortí del Fanal (inscrit com a monument històric el 1933). Va ser destruïda el 19 d'agost del 1944 pel 19è exèrcit alemany, que van fugir de la regió després d'haver-la ocupada el novembre del 1942 i van fer saltar pels aires els seus dipòsits de municions i nombroses mines marines, que va destruir quasi del tot la vila sencera. El Fortí de Mailly està inscrit com a monument històric des del 1991.

### Històric de l'armament

* Bateria francesa (Marina nacional) el 1939: 2 peces de 95 mm Model 1888 sobre plataforma
* Ocupació alemanya
** Febrer del 1943: Hallbatterie 1/MAA 610: 3 peces de 95 mm Model 1888 (1 peça procedent de la bateria del Cap d'Ullastrell)
** Juliol del 1943: 4/MAA 615
** Abril del 1944: 2/MAA 615
*** MKB Mailly (Marine - Küsten - Batterie) 72 marins, després 66, més tard 79
*** Punt de suport núm. Wn Lgs 032
*** 1 morter de 8,14 cm Gr W
*** 3 canons de DCA francès de 2,5 cm Flak 39 (f) (retirats a principis del 1944)
*** 1 canó de 7,5 cm FK sobre plataforma, més tard reemplaçat per un 7,62 cm FK 39 (r) (canó rus)
* Juny del 1944: Alarmflakbatterie. Les peces de 95 foren retirades i reemplaçades per 4 peces de 7,5 cm Flak M.33 (f) (canó de DCA francès model 1933)
** 3 canons de 3,7 cm Flak.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «123-Portvendres». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Portvendres». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ El Fortí de Mailly en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Referència n. PA00104187, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Portvendres Arxivat 2012-07-23 a Wayback Machine.
# Can Maltas

Can Maltas és una obra del municipi de Vilanova del Vallès (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat de tipologia ciutat jardí. Té planta quadrangular. Està compost de planta baixa, pis i golfes. La coberta és a quatre vessants. Totes les obertures del pis noble coronades per un arc pla i el centre apuntat com si es tractés d'un arc lobulat. En aquest pis hi ha una gran terrassa amb balustrada de terracota amb motius circulars. El pis superior s'hi obren finestres d'arc apuntat. A la planta baixa té un petit cos adossat.

## Història

Can Maltas era un antic mas i a principis del s. XX es va construir l'edifici seguint la tipologia d'edifici ciutat jardí dins d'una estètica propera al Noucentisme.

## Referències

* 1 2 «Can Maltas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
# Francesc Casañas i Riera

Francesc Casañas i Riera (Sabadell, 31 de maig de 1890 - 6 de maig de 1969) fou un industrial corder i fotògraf català.

## Biografia

Acabats els estudis als Escolapis, Francesc Casañas es va incorporar a l'empresa de corderia dels seus pares i, encara adolescent, s'aficionà a la fotografia. Des d'aleshores, alternà l'activitat d'industrial amb l'afició fotogràfica. Treballà de repòrter gràfic per a diaris i revistes de Sabadell, Barcelona i Madrid, en publicacions com Diari de Sabadell, La Vanguardia, El Matí, D'Ací i d'Allà, El Mundo Gràfico, Blanco y Negro... A part, conreà la fotografia documental i recollí una extensa col·lecció d'imatges ciutadanes que avui constitueixen un viu testimoni gràfic de la història sabadellenca.
L'any 1925 consta entre els fotògrafs participants en l'exposició col·lectiva anual que organitzava l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell per la Festa Major de la ciutat, on va presentar una fotografia d'una parella de bous.
D'altra banda, juntament amb Lluís Mas, va emprendre la confecció d'un inventari fotogràfic artístico-religiós de la nostra comarca. Amb la màquina al coll, recorrent esglésies, ermites i santuaris vallesans, van reunir una considerable col·lecció fotogràfica d'art religiós. Malauradament, una part dels clixés van ser destruïts en esclatar la guerra, però la comissió de cultura municipal va ser a temps de salvar la resta. Quan va morir, el 1969, la seva família va fer donació del seu arxiu fotogràfic, constituït per més de 8.500 clixés sobre Sabadell i el rodal, al Museu de la Ciutat, del qual Casañas havia estat fundador i membre del Patronat fins que morí. L'Arxiu Casañas, que recull imatges que van des de 1909 fins a 1936, avui es troba dipositat a l'Arxiu Històric de Sabadell. El Museu d'Art de Sabadell conserva també obra d'aquest fotògraf.
El 30 d'octubre de 1985 Sabadell li dedicà un carrer de la ciutat.

## Bibliografia

* Comasòlivas, Joan; Argany, Isabel «L'exposició Francesc Casañas i Riera. El retrat d'una ciutat (Sabadell, 1909-1936)». Arraona: revista d'història [Sabadell], 35, 2015, pàg. 236-241.

## Referències

* 1 2 3 4 Nomenclàtor. «Carrer de Francesc Casañas». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 1r maig 2014].
* ↑ «L'exposició col·lectiva de l'Acadèmia de Belles Arts». L'Avenir, núm. 256, 22-08-1925, p. 2.
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 juny 2016].

## Enllaços externs

* Àlbum virtual de fotografies de Francesc Casañas i Riera Arxivat 2015-01-30 a Wayback Machine.
# Francesc Lorenzo i Gàcia

Francesc Lorenzo i Gàcia (Llagostera, Gironès l'1 d'agost de 1911 - Barcelona, el 16 de novembre de 2001) va ser un autor dramàtic català. Exiliat a França de 1939 a 1943.

## Obra dramàtica

* 1954. Berlín, Plaça Alter núm. 2. Estrenada al teatre Romea.
* 1956. Guspireig d'estrelles.
* 1956. Quan els records parlen.
* 1957. Fantasia sobre Trieste.
* 1957. L'ambient màgic. Estrenada al Teatre de C.A.P.S.A. de Barcelona, el 22 de juny.
* 1959. El tímid de dos quarts de deu.
* 1961. Un gàngster de paper fi.
* 1961. El millor dependent del món. Estrenada al teatre Guimerà.
* 1965. Benvingut mossèn Vidal. Estrenada al teatre Barcelona de Barcelona.
* 1969. Un mort sobre l'asfalt
* 1980. Els rebels tràgics.
* 1982. En Pau vol viure en pau.
* 1984. Els insurgents. Estrenada a l'Orfeó de Sants.
* 1985. Rèquiem per a una burgesa.
* 1987. Evocació en blau.
* 1990. Leila, on vas?.
* 1992. El meu veí és un barrut.
* 1993. Si l'encerto l'endevino.
* 1994. Sota els fanals de París : Edith Piaf.
* 1994. La profetessa : Mary Baker-Eddy.
# Francesc Miquel i Badia

Francesc Miquel i Badia (Barcelona, 1840 - Barcelona, 28 de maig de 1899) va ser un crític d'art, literari i artístic, historiador, escriptor i articulista català.

## Biografia

Des de 1866 va fer contribucions al Diari de Barcelona, així com a La Ilustración Española y Americana, el Mundo Ilustrado o Hispania. Gaudí d'una gran influència com a crític d'art, mantenint sempre una línia molt conservadora influïda per Manuel Milà i Fontanals i ben contrària, per tant, a l'art renovador dels modernistes als quals s'oposà sistemàticament tot i que reconegué els dots artístics d'alguns d'ells, com, per exemple, de Ramon Casas. També van tenir certa ascendència sobre la seva carrera els autors Joaquim Roca i Cornet i Josep Maria Quadrado.
Membre destacat de les principals acadèmies i associacions artístico-culturals de Barcelona, exercí també com a professor de teoria i d'història de l'art a Llotja. Fou gran col·leccionista de diverses modalitats artístiques i escrigué una monografia sobre Fortuny, pintor pel qual sentia una gran admiració.
El 23 de març del 1881 es va casar amb Josepa Manté i Canela (1853-1883), filla de Pere Manté i Gual, fabricant natural de Reus, i que va morir dos anys més tard durant el part amb la criatura que portava. El 3 de desembre del 1890 es va casar en segones noces Caritat Giraudier i Merlè (1859-1935), filla del banquer Antoni Giraudier i Monteis i de Clementina Merlè i Aubert.
Va morir el 28 de maig del 1899 a l'edat de 59 anys, a conseqüència d'un atac de cor, essent enterrat al Cementiri de Montjuïc.

## Referències

* ↑ Domingo i Llovera, 2013, p. 340.
* ↑ «Defuncions 1899, núm. 6801». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 28-05-1899.
* ↑ «Francesc Miquel i Badia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tomás y Estruch, 1899, p. 159.
* ↑ Cassany i Tayadella, 2001, p. 6.
* ↑ Cassany i Tayadella, 2001, p. 8.
* ↑ Mendoza, 1995, p. 130.
* ↑ Alsina Costabella, 2015, p. 24-25.
* ↑ Alsina Costabella, 2015, p. 25.
* ↑ Alsina Costabella, 2015, p. 28.

## Bibliografia

* Alsina Costabella, Laia. Francesc Miquel i Badia (Barcelona, 1840-1899). Crític, tractadista i col·leccionista d'Art. Departament d'Art i Musicologia. Facultat de Filosofia i Lletres. Universitat Autònoma de Barcelona (tesi doctoral), 2015.
* Cassany, Enric; Tayadella, Antònia. Francesc Miquel i Badia, crític literari al Diario de Barcelona, 1866-1899. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001 (Textos i estudis de cultura catalana, 80). ISBN 848415310X.
* Domingo, Josep M.; Llovera, Anna. De realisme: Aproximacions i testimonis. 9 d'El Vuit-cents. Punctum, 2013. ISBN 8494069497.
* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
* Tomás i Estruch, Francisco «D. Francisco Miquel y Badía». Álbum Salón. Hemeroteca Digital de la Biblioteca Nacional de España, 37, 01-03-1899, pàg. 159.
# Escut de Bellmunt d'Urgell

L'escut oficial de Bellmunt d'Urgell té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un mont de sable movent de la punta, somat d'una puput d'or embellida de sable. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 17 de novembre del 2009 i publicat al DOGC núm. 5520 del 4 de desembre del mateix any; l'expedient d'adopció de l'escut municipal havia estat iniciat per l'Ajuntament el 31 de gener del 2008 i va ser aprovat pel Ple el 16 de juliol del 2009.
Es tracta de l'escut utilitzat tradicionalment, amb el mont com a senyal parlant, que representa la situació geogràfica del poble dalt d'un turó, i la puput que al·ludeix a la presència habitual d'aquest ocell al territori, arran de la qual els habitants d'aquesta localitat són coneguts com a «puputs» pels seus veïns.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3361/2009, de 17 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Bellmunt d'Urgell.» (pdf). DOGC núm. 5520. Generalitat de Catalunya, 04-12-2009. [Consulta: 4 desembre 2009].
# Albrecht Haenlein

Albrecht Haenlein o Hänlein (Múnic, Baviera, 7 d'octubre de 1840 - 31 d'agost de 1909) fou un compositor i organista alemany del Romanticisme.
Es distingí com a organista i professor, fundant a Mannheim una societat per a el cultiu de la música antiga d'església.
Va compondre diverses notables obres corals per al servei religiós i revisà i arranjà les composicions de Schütz, publicant algunes col·leccions interessants d'obres clàssiques per a orgue. Fou un dels cinc justos, com els anomenà Wagner, que principiaren la campanya a favor del mestre de Bayreuth.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 645 (ISBN 84 239-4527-8)

## Enllaços externs

* Referència bliogràfica a la Biblioteca de Baviera. (alemany)
* Referència bibliogràfica a la Biblioteca Nacional d'Alemanya
# Àrea rural d'interès paisatgístic

L'ARIP (àrea rural d'interès paisatgístic) és, juntament amb l'ANEI i l'AAPI, una de les tres categories de sòl rústic protegit que estableix la Llei 1/1991, de 30 de gener, d'espais naturals i de règim urbanístic de les àrees d'especial protección de les Illes Balears (LEN).

## Definició

Són ARIPs aquells espais transformats majoritàriament per activitats tradicionals i que, pels seus especials valors paisatgístics, es declaren com a tals a la LEN (art. 2.3).
L'article 4 remet la seva delimitació a l'annex I (és a dir, a la cartografia de la Llei), amb exclusió dels espais que constitueixen AAPIs. Per tant, a diferència del que succeeix amb les ANEIs, no existeix a la LEN un llistat concret de les ARIPs. La disposició addicional quarta també és d'aplicació respecte a les ARIPs, de manera que no es consideraran com a tals els sòls urbanitzables recollits a l'annex III.

## Règim urbanístic

Al marge de les determinacions comunes per a totes les àrees d'especial protecció recollides en la LEN, són d'aplicació a les ARIPs algunes normes compartides amb les ANEIs i altres de pròpies.

### Règim comú d'ANEI i ARIP

* Els terrenys inclosos a una ARIP queden classificats com a sòl rústic d'especial protecció.
* Les noves edificacions no poden situar-se a prominències del terreny, no poden tenir més de dues plantes ni sobrepassar els set metres d'altària.
* Només es permet l'obertura de nous camins en casos de justificada necessitat.
* Queda prohibida la publicitat fixa i per mitjans acústics.
* Els tancaments de les finques guardaran el caràcter tradicional de la zona.

### Règim específic de les ARIPs

* La superfície mínima per a l'edificació d'un nou habitatge és:
** A Mallorca i Menorca: 3 hectàrees (30.000 m²).
** A Eivissa: 2,5 hectàrees (25.000 m²).
** A Formentera: 1,5 hectàrees (15.000 m²).
* No es pot autoritzar la ubicació dins ARIP de l'oferta complementària dels camps de golf.
Val a dir també que, a Mallorca, el Pla Territorial distingeix entre ARIP comunes i ARIP boscoses, en les quals està prohibit l'ús d'habitatge.

## Referències

* ↑ «TÍTOL V: NORMES D'EDIFICACIÓ A SÒL RÚSTIC».

## Enllaços externs

* Visor IDEIB, Arxivat 2014-06-22 a Wayback Machine. des d'on es poden visualitzar les diferents ARIPs en la cartografia dels Plans Territorials de cada illa.
# Cristina Anghelescu

Cristina Anghelescu (22 de febrer de 1961) és una violinista romanesa. És la mare de la també violinista Ioana Cristina Goicea.
Anghelescu prové d'una família de músics i va rebre les primeres lliçons de violí del seu pare Aurelian Anghelescu. Va estudiar amb Musiktefan Gheorghiu a l'Acadèmia de Música de Bucarest. Des del 1990 és la violinista principal de l'Orquestra de la Ràdio de Romania. Va aparèixer com a solista convidada amb diverses orquestres simfòniques, entre d'altres, a Londres, Berlín, Moscou, Dresden, Praga, Madrid, Hèlsinki, Bratislava i Caracas, al Pròxim Orient, Taiwan, Tailàndia, Amèrica del Nord i del Sud i va treballar amb directors com Leif Segerstam, Jukka-Pekka Saraste, Sergiu Comissiona i Erich Bergel junts. Va participar en la Primavera de Praga i el Festival de Música de Hèlsinki i va guanyar diversos premis en concursos musicals, inclòs el 4t premi al Concurs Txaikovski el 1986 en el que Raphaël Oleg i Iliá Kaler van compartir el primer premi. I aconseguí el 2n premi al Concurs Internacional de violí Jean Sibelius el 1990. En CD va tocar, entre d'altres, concerts per a violí de Txaikovski, Mendelssohn Bartholdy i Vivaldi i els dos concerts del britànic George Lloyd.

## Enregistraments

* George Enescu, Suite per a piano a quatre mans/Pastoral, minuet trist i nocturn per a violí i piano a quatre mans/ Suzana Szöreny*, Corneliu Rădulescu, Cristina Anghelescu (1985) Electrecord – ST-ECE 02716
* Wolfgang Amadeus Mozart, Concert núm. 7 per a violí i orquestra/Rondo en sol per a violí i orquestra/Chamber Orchestra of the Oradea Philharmonic, Conductor - Ervin Acél, Violin - Cristina Anghelescu (1986) Electrecord – ST-ECE 02892
* Naresh Sohal Complete Piano Music; Piano Trio/Konstantinos Destounis, Cristina Anghelescu, Adrian Mantu, Mark Troop (2023) Konstantinos Destounis, Cristina Anghelescu, Adrian Mantu, Mark Troop (7 d'abril, 2023) Toccata Classics – TOCC 0689

## Referències

* ↑ https://peoplepill.com/i/cristina-anghelescu/
* ↑ "Bach's Double Violin Concerto - 'Played in Family' at The Radio Hall". Radio Romania Muzical. Consultat 11 d'agost 2019.
* ↑ The Daily Review (en anglès). The Daily Review, 1986-06, p. 11.
* ↑ American Record Guide (en anglès). Helen Dwight Reid Educational Foundation, 1999, p. 25, 163.
* ↑ The Gramophone (en anglès). C. Mackenzie, 1999, p. 78.
* 1 2 3 https://www.discogs.com/es/release/26699552-Naresh-Sohal-Konstantinos-Destounis-Cristina-Anghelescu-Adrian-Mantu-Mark-Troop-Complete-Piano-Music