OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Foetorepus kinmeiensis

Foetorepus kinmeiensis és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,1 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 21.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 220-532 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Hawaii.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E., 1999. Review of the dragonets (Pisces: Callionymidae) of the Hawaiian Islands, with descriptions of two new species. Pac. Sci. 53(2):185-207.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1983. Revision of the Indo-Pacific genera and species of the dragonet family Callionymidae (Teleostei). Theses Zool. (THESESZ) 3: 1-774.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Nakabo, T., E. Yamamoto i C.-H. Chen, 1983. Two new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from the Emperor seamounts, north-central Pacific. Jap. J. Ichthyol. 29(4):349-354.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1981. Revision of the genus Synchiropus (Teleostei: Callionymidae) J. Cramer, Braunschweig, Alemanya.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Foetorepus masudai

Foetorepus masudai és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Taiwan i el sud del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.
* ↑ Shen, S.C. (ed.), 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.
* ↑ Ho, L.-T., K.-T. Shao J.-P. Chen i P.-L. Lin, 1993. Descriptions of ten new records of fishes found from Hsiao-liu-chiu and Pescadores Islands, Taiwan. J. Taiwan Mus. 46 (1):5-15.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Gonzales, B.J., S. Seki i N. Taniguchi, 1997. Genetic relationships among thirteen species of dragonets (Gobiesociformes: Callionymidae) inferred from allozyme markers. Bull. Mar. Sci. Fish., Kochi Univ. 17:97-107.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Font d'Espona Maior

La Font d'Espona Maior és una font del terme municipal de la Torre de Cabdella, del Pallars Jussà, en el seu terme primigeni, dins del territori del poble d'Espui. Està situada a 1.213 m d'altitud, al costat de ponent de la carretera L-503 200 metres al sud de la fita quilomètrica núm. 17.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Font del Molí Vell

La Font del Molí Vell és una font del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada a 664 metres d'altitud, en el sector sud-est del terme. És ran, al nord-est, del Molí Vell, a l'esquerra de la Riera de Fontscalents, a migdia de la masia d'Esplugues i del Pont d'Esplugues. Es troba en el vessant nord-oest de l'extrem occidental del Serrat del Molí Vell.
Aquesta font havia subministrat aigua a la masia d'Esplugues.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Forbant (fill de Làpites)

Forbant (en grec antic Φόρβας, genitiu Φόρβαντος) segons la mitologia grega, va ser un heroi grec, fill de Làpites i d'Arsínome. De vegades passa per ser fill de Tríopas, un fill de Làpites, que en la genealogia precedent es considera el seu germà.
Natural de Tessàlia, emigrà a Olen, on el va acollir Alèctor i esdevingué el seu aliat en contra de Pèlops. Per recompensar els seus serveis, Alèctor el nomenà corregent i el casà amb la seua germana Hirmina, mentre ell es casava amb Diogènia, filla de Forbant.
Ovidi l'esmenta a les Metamorfosis, qualificant-lo de sacríleg, per barrar el pas cap a Delfos a Ceix, quan anava al temple d'Apol·lo.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 207. ISBN 9788496061972.
* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 15

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62], 1997, p. 98. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Francesc Albareda

Francesc Albareda, Paco Albareda, va ser un instrumentista i director de cor mataroní de finals del s. XIX i inicis del s. XX.
Durant la infantesa va patir la verola, malaltia que causà el malnom pel qual l'anomenaren: el Garvat o el Gravat. Després de tocar a l'orquestra Els Verds, a la dècada del 1930 va tenir una orquestrina pròpia, Els Blaus, amb instrumentistes procedents, en part, de la Banda Municipal de Mataró, com el pianista Josep Soler i Saurí, el trompetista Fèlix Tapiola i Balmes o el saxofonista Isidre Miracle i Gibert. Albareda també exercí com a director de la coral mataronina La Perla i del cor claverià La Harmonia Mataronense, i va ser l'últim pianista (ajudant-se amb un bombo) de La Nova Constància, posteriorment Teatre-cine Clavé.
L'any 1928 tingueren lloc les Festes en honor de Josep Anselm Clavé al centre del Parc Municipal de Mataró, on es produïren diferents actes musicals, i on Albareda dirigí els cors claverians que cantaren diverses peces. De l'acte en guardà constància la pel·lícula Festes en honor de Clavé del cineasta Ricard de Baños.
Obres interpretades a l'acte de 1928
* Els pescadors (amb direcció d'Agustín Valde), barcarola per a veus soles i lletra i música de Josep Anselm Clavé
* La Maquinista, Polka catalana corejada. Per a 3 veus: tenor 1r, tenor 2n i baix, música i poesia de Josep Anselm Clavé. El títol d'aquesta peça fa referència a la fàbrica metal·lúrgica barcelonina La Maquinista Terrestre i Marítima, fundada el 1855.
* L'Empordà (1908), sardana per a quatre veus d'home: tenor 1r, tenor 2n, baríton i baix, amb música d'Enric Morera i lletra de Joan Maragall.
* Arri Moreu (1864), sardana perer a 3 veus: tenor 1r, tenor 2n i baix. Amb música de Josep Maria Ventura i lletra de Josep Vergés i Almar. EL lletrista Josep Vergés va fer una lletra de caràcter pastoral, ambientada a l'Empordà.
* Himne a Clavé (1928), d'Antoni Casabella i Simó (Mataró, 1866-1946). Va ser l'obra principal de l'acte, perquè es tractava de l'estrena d'un compositor mataroní.

## Referències

* ↑ Puig i Giralt, Enric. Rock i cultura pop a Mataró, una visió implicada. Mataró: Fundació Iluro - Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2016. ISBN 9788493799574.
* ↑ «Fotografia publicitària d'Els Blaus, al Museu-Arxiu Santa Maria de Mataró». [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ Badia i Santamaria, Vicenç «Orquestres i orquestrines. La música lleugera a Mataró (1920-1960)». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, núm. 44, 1992, pàg. 16-24.
* ↑ Salicrú i Soler, Gener. IV Premi Cinema Rescat d'investigació cinematogràfica: Festes en honor de Clavé, un film perdut i recuperat de Ricard de Baños. Barcelona: Associació catalana per a la recerca i recuperació del patrimoni cinematogràfic, 2020.
* ↑ Costa i Oller, Francesc. Mataró. La música i altres llocs. Mataró: Arxiu d'història, 2017, p. 42.
# Francesc Bellvé

Francesc Bellvé (Reus, segle XVIII - segle XVIII) va ser un escultor, ebenista i tallista reusenc, pare de Mateu Bellvé i Bonifaç i avi de Mateu Bellvé i Bartolí, també ebenistes.

## Biografia

Realitzà nombrosos retaules barrocs per a esglésies del Camp de Tarragona. Es va casar amb Francesca, germana de l'escultor Lluís Bonifaç i Massó, amb qui va col·laborar durant els anys 1774 a 1779 en la construcció del cadirat del cor de la Seu Nova de Lleida, considerat una obra mestra de l'escultura barroca a Catalunya.

## Referències

* ↑ Mata de la Cruz, 2004, p. 9.
* ↑ Rocamora, 1928, p. 250.

## Bibliografia

* Mata de la Cruz, Sofia «Mateu Bellvé i Bartolí: escultor de Reus (1792-1864)». Informatiu Museus [Reus], època III, núm. 25, 25-01-2004, pàg. 9-12.
* Rocamora, Josep «L'escultor Francesc Bonifàs i l'altar del Sant Crist de l'església del Morell». Revista del Centre de Lectura, núm. 185, 9-1928, pàg. 249-255.
# Francesc Cabo Arnal

Francesc Cabo Arnal (Nàquera, 24 de maig del 1768 – 21 de novembre del 1832) fou un compositor i músic valencià. Chantre de la catedral d'aquesta ciutat el 1810, organista el 1816 i mestre de capella el 1830, fou un dels més significats compositors espanyols de música sagrada i va mantenir les glorioses tradicions dels segles xvi i xvii. Felip Pedrell cita entre les millors composicions de Cabo un Miserere, Credidi i Beatus vir, havent deixat altres a set, deu i dotze veus.

## Biografia

Ingressà com infant o deputat a la Capella Musical de la Catedral de València l'any 1778, sent mestre de capella Francesc Morera i Cots. El 1788 és organista de l'església de Santa Caterina de València, des d'on suplia les absències de seu mestre. Més tard, del 1790 al 1796, ocupà la plaça d'organista de la catedral d'Oriola. L'any 1793 oposità a la plaça de mestre de capella de València, sense èxit, el 1796 oposità a la catedral de Granada, i posteriorment a la col·legiata de Rubiels de Terol. El 1796 és nomenat organista segon de la Catedral de València, per a cobrir les absències de l'organista primer, Rafael Anglés. El 1816 és nomenat organista primer i el 1830 mestre de capella, com a substitut de Francesc Andreví i Castellar.
Té obra vocal (principalment conservada a la Catedral de València) i sonates monotemàtiques. Té un estil romàntic italianitzant.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 185. (ISBN 84-239-4510-3)
* ↑ «Motet Calix benedictionis» (en llatí). Festa anual del Sant Calze. Seu Valentina, 24-10-2024. [Consulta: 25 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Orguens i Organistes Catedralicis de la València del Sigle XIX. Josep Climent Barber. Lo Rat Penat
# Francesc Casanova i Estorch

Francesc Casanova i Estorch (Olot, 21 de gener del 1907 – 3 de desembre del 1969) va ser flabiolaire, violinista i compositor de sardanes.

## Biografia

Aprengué música amb el seu pare i el seu oncle, l'instrumentista Joan Casanova i Bartrolí, així com violí de la mà de Xavier Turull. Als anys 30 anunciava classes particulars de música, i el 1930 formava part del Trio Casanova tocant-hi el violí, juntament amb Marcel Ribas (piano) i Alfred Blanco (violoncel). Tocà i va ser director de les cobles L'As d'Anglès (fins al 1936), als Montgrins (flabiolaire i director 1939-1943) i va ser músic fundador de la Cobla Caravana (1943-1945).
Després de retirar-se del món de les cobles compongué peces per a instruments de corda, una Missa a dues veus mixtes, una Ave Maria, algun ball i una vintena de sardanes. També musicà l'entremès L'apotecari d'Olot (1995).

## Sardanes

* L'aplec del Far
* La Carme de la masia
* Colla Mainada d'Olot (1968)
* Collint gódues i castanyes
* Els dos valents de la Garrotxa (1963), obligada per a dos tibles
* La font de Sant Roc
* La font del Ferro
* En Francesc d'Olot
* El meu net Jesús (1964)
* Montsacopa
* Nans i cavallets d'Olot. Enregistrada en el CD Olot 100 anys de cobla (Barcelona: Albert Moraleda, 1998)
* Olot en primavera
* El pont dels Escalls (1967), premiada en el concurs d'Andorra
* La pubilla Mariona (1968)
* La pubilla riudarenca
* El racó de la Moixina
* Refilant en el firal, flabiol
* Saltirona olotina
* Sant Miquel de Sacot
* Santjoanenca. Enregistrada en els CD Sardanes de Sant Joan les Fonts i Sardanes de la Garrotxa (Ambdós: Barcelona: Àudio-visuals de Sarrià, 2006)
* La sardana del Corpus
* El senyor Cardona
* La vall del Bac

## Notes

* ↑ Segons algunes fonts, Francesc Casanovas. La premsa del 1930 parla del Trio Casanova, on toca "F. Casanovas" ( «Anunci: Concert-vermouth tots els dies festius». Gaseta d'Olot, núm. IV, 22-03-1930, pàg. 11.)

## Referències

* 1 2 Riera i Vinyes, Carles; Serracant i Clermont, Josep; Ventura i Salarich, Josep. Diccionari d'autors de sardanes. SOM, 1991.

## Enllaços externs

* Llista de sardanes
# Francesc Corberó i Not

Francesc Corberó i Not (Lleida - 1908) fou un clarinetista i director de corals.

## Biografia

El 1868 fou membre de la Banda Municipal de Lleida, concretament desenvolupava el càrrec del clarinet principal.
L'any 1878 juntament amb Sebastià Guinjoan va fundar la Societat Coral Artesana La Paloma de Lleida. Fou l'únic director que va tenir. Més endavant, al cap d'uns anys, l'any 1889, aquesta societat que va crear va servir de plataforma per impulsar una nova formació coral, coneguda amb el nom de la Societat Coral La Paloma. També va ser Francesc Corberó qui la va dirigir com a successor de Ramon Santamaria al llarg dels anys 1896 fins al 1908.
En el mateix any 1896, va ser nomenat director honorari de La Paloma, Cosme Ribera i Miró. Juntament amb ell van participar en concerts i actuacions, les quals es van citar a la premsa lleidatana.

## Referències

* ↑ HERRERA, Lluis Marc. La música teatral a Lleida durant la segona meitat del segle xix. Col·lecció Estudis núm. 7. Lleida: Ed. Institut d'Estudis llerdencs, 1998.
* ↑ HERRERA I LLOP, Lluís Marc. Música en silenci. Institut d'estudis Ilerdencs. Lleida: Diputació de Lleida, 2012, p. 79.

## Bibliografia

* HERRERA I LLOP, Lluís Marc. La música teatral a Lleida durant la segona meitat del segle xix. Lleida: Institut d'Estudis Ilerdencs, 1998.
* HERRERA I LLOP, LLuís Marc. Música en silenci. Fons musicals dels arxius de Lleida. Lleida: Institut d'Estudis Ilerdencs, 2012.
# Francesc Espelt

Francesc Espelt (Barcelona, ? - Manresa, 22 d' agost de 1712) fou un mestre de capella, organista i compositor català.

## Vida i música

Espelt, fill de Josep i Maria, fou membre d'una cobla de xeremillers de Barcelona que foren contractats el 27 de juny del 1686 per part de l'obra de la basílica de Santa Maria del Mar, per tocar durant la comunió. Posteriorment, quatre anys més tard, el 4 de juliol del 1690 fou nomenat mestre de capella a la mateixa basílica, càrrec que ocupà fins al 9 de gener del 1696, quan renuncià per fer-se frare en favor del seu germà, Pau Espelt, rector de la parròquia de Santa Maria de Sorba del bisbat de Solsona i depenent del monestir de Ripoll. Finalment, el succeí Francesc Valls. Durant la seva estança a la basílica barcelonina, al 1687 concorregué a les oposicions per a la plaça d' organista, que ja ocupava interinament, però perdé el concurs.
Del 2 al 6 de desembre de 1692 se celebraren unes oposicions a Santa Maria de Mataró per tal de cobrir el càrrec de mestre de capella de la parròquia, on Espelt formà part del tribunal juntament amb Ignasi Vidal, organista de Santa Maria del Mar i Josep Puig, organista de Santa Maria de Mataró.
El 13 de novembre de 1697 es presentà novament com a candidat per ocupar la plaça de mestre de capella de Santa Maria del Mar. Guanyà les oposicions i ocupà novament el magisteri, aquesta vegada per prèvia oposició fins al 22 de gener del 1699, quan Espelt renuncià per haver-se casat amb M. Teresa Susan, vídua del mestre de cases, Francesc Monjo el 13 de desembre de 1698.
Al 1700, fou invitat pel Capítol de canonges a la seu de Manresa, qui li proposà ocupar el càrrec, sense oposicions de magisteri a la capella de Manresa. Ell acceptà i accedí al càrrec de mestre fins al 1702. A partir d'aquest any i fins a la seva mort canvià el càrrec de mestre pel d' organista, càrrec que compartí, els últims mesos de la seva vida, amb el seu fill.

## Producció musical

Tot i la gran desconeixença del compositor, la seva obra s' emmarca generalment dins de l'escola catalana-valenciana de la música orgànica, sovint amb comentaris realment positius sobre la qualitat de la seva producció, bastant copiosa.
Es conserven nou obres per a orgue a la Biblioteca de Catalunya, entre les quals hi ha diverses salmòdies del 1685, Versos para la Misa, un Pange lingua a 3 i quatre misses escrites el 1687.
se' l emmarca generalment dins de l'escola catalana-valenciana de la música orgànica, sovint amb comentaris realment positius sobre la qualitat de la seva producció, bastant copiosa.

## Referències

* 1 2 3 Cabré i Cercós, Bernat «Francesc Espelt (1690-1699) i la crisi de la capella de Santa Maria del Mar de Barcelona». Revista Catalana de Musicologia, núm. 1, 2001, pàg. 55-72.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria; Cabot i Sagrera, Neus. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 4: Fons del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró. Barcelona: Universitat Autònoma, 2010, p. 32.
* ↑ Cabré, Bernat «Francesc Espelt (? - 1712). Versos de Missa per a Orgue». Tritó.

## Enllaços externs

* Francesc Espelt a Santa Maria del Mar
# Francesc López Fabra

Francesc López Fabra (Barcelona, ca 1818 - Barcelona, 2 de febrer de 1891) fou un militar, impressor i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill de Cecili López i Gràcia Fabra. Casat amb Asunción González, natural de Lima, Perú, mor a Barcelona als 72 anys. Assolí el grau de coronel de l'exèrcit, i com a geògraf participà en les reformes del servei de correus de 1853 a 1868, arribant-ne a director general el 1875. Per encàrrec del president de la Biblioteca Nacional, Juan Eugenio Hartzenbusch, el 1873 fou editor de la primera edició facsímil del Quixot, amb suport de l'Acadèmia de les Bones Lletres. Hom el considera pare de la fototipografia i l'heliografia a Espanya, aleshores procediments pioners per a reproduir documents antics.
Fou delegat espanyol en l'Exposició Internacional de Viena de 1873; el 1874 fou comissari d'Agricultura, Indústria i Comerç de Barcelona, i el 1875, comissari reial de l'Exposició Internacional de Filadèlfia. Fou elegit diputat per Barcelona del Partit Liberal Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1879. Des del seu escó defensà els interessos de Foment de la Producció Nacional i del proteccionisme econòmic, i participà en les propostes de reforma de la llei aranzelària. El 1881 també col·laborà amb les activitats del Foment del Treball Nacional.
El 1875-1876 també fou president de l'Ateneu Barcelonès i participà en la preparació de l'Exposició Universal de Barcelona (1888).

## Referències

* ↑ «Registre de defuncions (1890-1893). Any 1891. Registre núm. 1.230. Jutjat Universitat». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 02-02-1891. [Consulta: 15 maig 2019].
* ↑ «Francesc López Fabra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El primer facsímil del Quijote: la aventura editorial de Francisco López Fabra (1871-1879) - E-Prints Complutense». Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 28 abril 2010].

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p. 558-559
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Francesc Mariné i Martorell

Francesc Mariné i Martorell (Barcelona, 8 de setembre de 1845 — Barcelona, 5 de juliol de 1902) fou un arquitecte català. Fou arquitecte municipal de Sarrià, l'Hospitalet de Llobregat i Granollers. Les seves obres més important són l'Escola Pia de Sarrià (1891-93) i la Casa de la Vila de Sarrià (1895). Altres obres seves són: el Pla d'Alineacions de Sarrià (1888), la casa Martínez, al passatge d'Isabel de Gràcia (1890), el xalet Sabater, a Sant Gervasi de Cassoles (1890), les cases de Francesc Grau Barnola, a Gran Via de les Corts Catalanes, el cafè Alhambra, al passeig de Gràcia (1900), i la casa Tintoré, als carrers de Bailèn i Mallorca de Barcelona (1901).

## Referències

* ↑ Anuncis oficials - defuncions al diari "La Publicidad", dimarts, 8 de juliol de 1902, núm. 8544, any XXV, pàg. 4
* ↑ «Francesc Mariné i Martorell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# L'Aparició de la Mare de Déu del Pilar

L'Aparició de la Mare de Déu del Pilar és una obra de Francisco de Goya, realitzada a l'oli sobre taula, conservada al Museu Nacional d'Art de Catalunya de Barcelona.

## Història

L'obra va pertànyer a l'empresari Julio Muñoz Ramonet, que a la seva mort l'any 1991, va deixar en herència l'obra, entre d'altres, a la ciutat de Barcelona. Després que les seves filles amaguessin algunes de les obres d'art més rellevants i portessin a la via judicial el testament del seu pare, l'any 2012, el Tribunal Suprem va donar la raó a la Fundació Julio Muñoz Ramonet, el patró de la qual és l'Ajuntament de Barcelona. Aquesta va iniciar accions legals per a recuperar les peces que resten desaparegudes, i el 29 de juny del 2017, el quadre va ser dipositat al MNAC juntament amb L'Anunciació d'El Greco. Finalment, el juliol del 2022, la Fundació va ser ratificada com a legítima propietària de les pintures.

## Referències

* ↑ Savall, Cristina «Barcelona recupera por fin el 'goya' y el 'greco' de la colección Muñoz Ramonet» (en castellà). El Periódico de Catalunya, 29-06-2017.
* ↑ Montañés, José Ángel «El ‘goya’ i el ‘greco’ de Muñoz Ramonet ja són a Barcelona». El País, 29-06-2017.
* ↑ «La familia de Muñoz Ramonet entrega los cuadros de Goya y El Greco a Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 29-06-2017.
* ↑ «Història d'un llegat». Fundació Julio Muñoz Ramonet. [Consulta: 25 febrer 2024].