OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ferdinando di Lasso (pare)

Ferdinando di Lasso (Múnic, 1560 $^{(Gregorià)}$ - Múnic, 27 d'agost de 1609) fou un compositor alemany.
Fill d'Orlando di Lasso i la seva dona Regina (Wäckinger). Probablement va completar a la casa del seu pare, la seva educació musical, després Ferdinando va ser el mestre de compositors famosos com Giovanni Gabrieli o Ivo de Vento. Ell es va incorporar aviat en l'Orquestra de la Cort de Múnic, com a membre de ple va ser contractat 1583 Després del seu servei temporal (1585-1590) al comte Eitel, Frederick IV (Hohenzollern). De Hohenzollern-Hechingen va tornar a Múnic per treballar en petita orquestra de la cort com a "tenor" i després en 1602 com el seu director. L'apogeu de la capella havia acabat, perquè Guillem V de Baviera va ordenar només el servei de l'església, que després explica la varietat de les seves composicions espirituals. Va morir després d'una llarga malaltia l'any 1609 a l'edat de 49 anys. Va tenir un fill Ferdinando di Lasso, així com un net d'Orlando di Lasso, que era el 1616-1629 Kapellmeister a la cort del duc de Múnic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 945/46. (ISBN 84-239-4529-4)
# Feres (fill de Creteu)

Feres (en grec antic Φέρης), d'acord amb la mitologia grega, fou un heroi grec, fill de Creteu i de Tiro.
Casat amb Periclímene, fou pare d'Admet, que es casà amb Alcestis, i d'Idòmene, casada amb Amitàon. Però hi havia un altre fill, Licurg, que va regnar a Nemea, i una altra filla, Periopis, que segons una tradició va ser mare de Pàtrocle. Aquest Feres va refusar morir en lloc del seu fill Admet, tot i que tenia una edat avançada.
Va ser el fundador i epònim, a la Tessàlia de la ciutat de Feres.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 198. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 94. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
Viccionari
# Fernando García-Vaquero Pradal

Fernando García-Vaquero Pradal (Madrid, 30 d'octubre de 1961) és un militar espanyol. És nét d'un general de brigada, fill d'un coronel d'artilleria i té tres germans també militars. El 1979 va ingressar a l'Acadèmia Militar de Saragossa, on el 1984 es va graduar com a tinent de l'arma d'artilleria.
Ha participat en missions internacionals de l'OTAN a Bòsnia i Herzegovina amb la SFOR i l'EUFOR, i a Afganistan amb la Força Internacional d'Assistència i de Seguretat.
Ascendit a tinent coronel, del 2007 al 2010 va comandar el II Grup d'Artilleria de Campanya la Legió Espanyola i del Regiment d'Artilleria de campanya núm. 20, integrats a la Brigada de Cavalleria «Castillejos» II.
Ascendit a general de brigada, el 2015 fou nomenat cap d'operacions de la Caserna General Terrestre d'Alta Disponibilitat. El 2017 va ascendit a general de divisió i el 4 de maig de 2018 fou nomenat cap d'Estat Major de la CGTAD.
El 20 de desembre de 2019 fou ascendit a tinent general. El 8 de gener de 2020 va substituir Francisco José Gan Pampols com a cap de la Caserna General Terrestre d'Alta Disponibilitat i Representant Institucional de les Forces Armades a la Comunitat Valenciana.

## Referències

* ↑ Seis miembros de su familia vinculados a las Fuerzas Armadas, Las Provincias, 27 de febrer de 2020
* ↑ El tinent general Fernando García Vaquero analitza en l’Ateneu el paper de la ‘OTAN, Espanya i el futur’, El Periòdic de València, 27 de juny de 2022
* ↑ Homenaje a García-Vaquero al dejar el mando del Grupo de Artillería, Diari d'Almeria<, 8 d'octubre de 2010
* ↑ Toma de posesión del General García-Vaquero como nuevo Jefe de Estado Mayor del CGTAD/NRDC-ESP, defensa.com, 10 de m aig de 2018
* ↑ Toma de mando del nuevo jefe del Cuartel General Terrestre de Alta Disponibilidad, Ministeri de Defensa, 9 de gener de 2020
* ↑ XXXIV Edición de la Falla de las Fuerzas Armadas y Guardia Civil: Homenaje al pueblo valenciano. valencianews.es, 9 de març de 2023
# Ferradura

Una ferradura és una peça en forma d'una «U», construïdes de ferro, cautxú, plàstic o cuir, que es claven o encolen en la vora dels cascs dels cavalls. Les ferradures utilitzades per als bous i vaques tenen una altra forma que s'adapta a les seves peülles, amb dues ungles a cada pota. S'utilitzen per a protegir els cascs i peülles contra el desgast i la ruptura. Les primeres ferradures tenien claus o llengüeta és que sobresortien per proporcionar tracció addicional (aquestes encara continuen usant-se en algunes competicions de cavalls).
Des del segle xix hi ha un gran debat científic sobre l'existència o no de ferradures a l'Antiguitat. Sí que és clar l'ús de «hiposandalias» (en grec ippodémata o kardatínai, de cuir a partir del segle iv aC), unes proteccions mòbils de metall, espart o cuir que, subjectes amb cintes, s'utilitzaven només puntualment, en funció de la dificultat del terreny o la longitud d'un viatge. No hi ha textos literaris sobre l'ús de ferradures anteriors al segle IX dC, però en canvi sí nombroses troballes arqueològiques en diferents països (inclosa la península Ibèrica) que inclinen a acceptar la seva existència, si bé no sistemàticament estesa, o almenys no per als cavalls de guerra (falten, per exemple, en totes les tombes de la Cultura de Hallstatt, de la primera edat de ferro, que van incloure cavalls). Igualment, l'origen de la ferradura segueix sense estar clar, encara que s'apunta cap a pobles bàrbars de l'orient de l'Imperi Romà, que usarien algunes proteccions clavades almenys des dels segles IV-II aC.
Hi ha una gran varietat de ferradures, de diferents materials i estils, desenvolupades per als diferents tipus de cavalls i el treball que realitzen. Els materials més comuns són l'acer, l'alumini i el plàstic, encara que algunes ferradures especialitzades estan fetes de magnesi, titani o coure.

## Curiositats

Com talismà, es diu que les ferradures duen bona sort. Encara es pot observar en alguns llocs una ferradura col·locada sobre de la porta de la casa per a portar la bona sort.

## Vegeu també

* Sella de muntar
* Estrep (hípica)
* Pitral

## Referències

* ↑ Llavina, Jordi «Entre l'esclusa i el metall». Sàpiens [Barcelona], núm. 103, 5-2011, p. 20. ISSN: 1695-2014.
* ↑ M. G. Álvarez Rico, «La cuestión de la herradura en la Antigüedad», a El caballo en la antigua Iberia. Estudio sobre los équidos en la Edad del Hierro (coord. M. Zamora Merchán y F. Quesada Sanz), Madrid, 2003, págs. 145–178, consultable a Google Books

## Enllaços externs

* The Horseshoe, pàgina sobre ferradures (anglès)
# Ferran Martí i Camps

Ferran Martí i Camps (Barcelona, Barcelonès, 1917 — Ciutadella, 1993) va ser un novel·lista i narrador en llengua catalana.
Nomenat sacerdot el 1943, va establir-se a Menorca des de jove. Allà va treballar com a arxiver diocesà i professor al seminari de Ciutadella. Va participar en publicacions com les revistes Monte Toro i Serra d’Or, així com en el diari Menorca.Va dirigir durant un any les excavacions de la basílica paleocristiana de Son Bou.
Tot i que bona part de la seva obra, composta per poesies i textos en prosa, no ha estat publicada, va donar a conèixer diverses novel·les breus d’ambientació històrica centrades en Menorca: Xilografies menorquines (1965), Un campaner (1965) , El rellotge de caixa (1967) i i Vint caires d’un mateix Sant Joan (1973). A més, va publicar Estampes mallorquines del segle XVII (1975), un recull de narracions curtes de caràcter històric.

## Obres

* XILOGRAFIES MENORQUINES
* EL RELLOTGE DE CAIXA
* BREVE HISTORIA DE MENORCA (Palma, 1954)
* INICIACIÓ A LA HISTÒRIA DE MENORCA (Editorial Moll, 1973)
* UNA JOYA DE LA ARQUEOLOGIA PALEOCRISTIANA DE MENORCA: LA BASÍLICA DE SON BOU (Revista Balear, any III, núm. 7)

## Referències

* ↑ «Ferran Martí i Camps | enciclopèdia.cat». [Consulta: 21 abril 2020].
* 1 2 «Feran Martí i Camps». [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ «Ferran Martí Camps - Institució Francesc de Borja Moll». Arxivat de l'original el 2020-06-11. [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «Palau del Governador». [Consulta: 21 abril 2020].
# Amadip

Amadip.esment (Associació Mallorquina per a Persones amb Disminució Psíquica) és una organització no governamental, sense ànim de lucre, constituïda el 1962 i inscrita amb el núm. 2 en el Registre d'Associacions de les Illes Balears. Està declarada d'utilitat pública pel Consell de Ministres el 1966. Ha fundat dues entitats jurídicament independents en què participa: el Consorci APROP, responsable del Centre Son Tugores, i la Fundació Tutelar per a persones amb discapacitat psíquica de Mallorca.

## Trajectòria

* 1962: Constitució de l'Associació
* 1967: Servei d'oci
* 1966: Declaració d'utilitat pública
* 1976: servei ocupacional Atenció a Persones amb alta dependència-Centre Lluerna
* 1983: Activitat laboral d'Impremta i manipulats
* 1986: Fundació Tutelar
* 1991: Programes de Formació per a l'ocupació. Activitat laboral de manteniment d'espais i equipaments. Activitat laboral de jardineria
* 1992: Habitatges tutelats. Consorci APROP • Centre Son Tugores
* 1993: Programa europeu d'intercanvi.
* 1994: Servei d'inserció laboral en empreses ordinàries (treball amb suport)
* 1996: Activitat laboral de restauració/cuina. Cafè És Pes de sa Palla
* 1999: Concurs Llegat Weyler - Projecte agrícola
* 2001: Seu laboral a Finca Son Roca
* 2002: Activitat laboral d'agricultura ecològica. Botiga s'illa Verda. Servei d'orientació en centres educatius
* 2003: Itinerari integral d'orientació, formació i ocupació.
* 2004: Premi balear d'excel·lència en la gestió. Premi "IMSERSO" Infanta Cristina a la qualitat en serveis socials. Residència i centre de dia per a persones amb gran dependència
* Des de 2004 acreditació per la Fundació Lealtad d'acord amb els principis de transparéncia i bones práctiques.
* 2005: habitatge Autònoma
* 2006: Atenció social, familiar i psicològica
* 2007: Premi Jaume II del Consell Insular de Mallorca
* 2010: II Premio Integra del BBVA.

## Referències

* ↑ Catàleg Empreses Excel·lents Arxivat 2012-06-21 a Wayback Machine. PDF
* ↑ Resolució de 21 de desembre de 2004, de la Direcció General de l'Institut de Majors i Serveis Socials, per la qual es fallen els premis IMSERSO «Infanta Cristina» 2004 (castellà)
* ↑ Anàlisi de Transparència i Bones Pràctiques de la Fundación Lealtad (castellà)
* ↑ BBVA concedeix el II Premi INTEGRA a l'associació mallorquina AMADIP.ESMENT (castellà) PDF

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'associació AMADIP.ESMENT (castellà)
* BBVA concedeix el II Premi INTEGRA a amadip.esment (castellà)
* II Premio Integra de BBVA Arxivat 2012-06-21 a Wayback Machine. (castellà)
* Amadip al web Balears Excel·lent Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Nicholas Metropolis

Nicholas Constantine Metropolis (11 de juny de 1915 – 7 d'octubre de 1999) va ser un matemàtic, físic i informàtic greco-estatunidenc.
Metropolis va rebre la seva llicenciatura el 1937 i es va doctorar el 1941 en física experimental a la Universitat de Chicago. Més endavant, Robert Oppenheimer el va reclutar a Chicago, on col·laborava amb Enrico Fermi i Edward Teller en els primers reactors nuclears, per portar-lo al Laboratori Nacional de Los Alamos. Va arribar a Los Alamos, l'abril de 1943, com un membre del grup original de cinquanta científics.
A l'acabar la Segona Guerra Mundial va retornar a la vida acadèmica ocupant una posició de professor ajudant a la Universitat de Chicago. El 1948 va tornar a anar a Los Alamos per liderar el grup de la divisió Teòrica (T) que va dissenyar i construir l'ordinador MANIAC I el 1952 i el MANIAC II el 1957 (va triar el nom MANIAC amb l'esperança d'acabar amb l'auge d'acrònims amb els quals s'anomenava les màquines, però és probable que la seva elecció només n'estimulés l'ús encara més). De l'any 1957 al 1965 fou professor de física a la Universitat de Chicago i va ser el director fundador del Institute for Computer Research. El 1965 va retornar a Los Alamos on va ser nomenat Laboratory Senior Fellow el 1980.
Metropolis va contribuir diverses idees originals al camp de les matemàtiques i la física, entre els quals es troba el Mètode de Montecarlo. El 1953 Metropolis va ser coautor del primer article sobre una tècnica clau per al mètode ara conegut com a recuita simulada. També va desenvolupar un algorisme (l'algorisme Metropolis o Metropolis-Hastings, ja que posteriorment va ser generalitzat per W. K. Hastings) per a generar mostres de la distribució de Boltzmann
Metropolis va ser membre de l'Acadèmia Americana d'Arts i Ciències, la Societat per a les matemàtiques industrials i aplicades i la Societat Americana de Matemàtiques. El 1987 es va convertir en el primer empleat de Los Alamos distingit amb el títol d'«emèrit» per la Universitat de Califòrnia. També va rebre el Computer Pioneer award de l'Institut d'Enginyers Elèctrics i Electrònics i va ser membre de la Societat de Física Americana.
Va morir a Los Alamos, Nou Mèxic.

## Referències

* ↑ Ulam/Hirsch. Adventures of a Mathematician. Berkeley, CA: University of California Press, 1991. ISBN 978-0-520-07154-4.
* 1 2 «Nicholas Metropolis» (en anglès americà). The National Museum of Nuclear Science & History. [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ Obituari a Physics Today

## Enllaços externs

* Nick Metropolis dead at 84 Arxivat 2008-11-07 a Wayback Machine.. Los Alamos National Laboratory Daily News Bulletin. Oct 19, 1999.
* Metropolis, Nicholas Constantine (1915-1999) (at Eric Weisstein's World of Biography)
* Nicolas Metropolis. The Beginning of the Monte Carlo Method. Los Alamos Science, No. 15, Page 125.
* Francis Harlow and Nicolas Metropolis. Computing and Computers -- Weapons Simulation Leads to the Computer Era. Los Alamos Science No. 7, Page 132.
* Herbert Anderson. Metropolis, Monte Carlo and the MANIAC. Los Alamos Science No. 14, Page 69.
# Dona amb una flor

Dona amb una flor (títol original en tahitià Vahine no te Tiare) és un quadre del pintor Paul Gauguin fet el 1891 a Tahití. Es conserva a la Ny Carlsberg Glyptotek de Copenhaguen. Es coneix per la referència núm. 420 del catàleg de Wildenstein.
El títol original vol dir literalment 'dona de la flor', però Gauguin ho va traduir com La femme à la fleur.
Gauguin feia poc que havia arribat per primer cop a Tahití i desitjava fer el retrat d'una tahitiana, atret per l'enigmàtic somriure. La model és una de les seves veïnes que en un primer moment s'hi va negar. Però, poc després, es va presentar mudada amb un vestit colonial que havien introduït els missioners francesos. A l'orella portava una flor tal com és tradicional, una tiara (gardenia tahitensis), la flor nacional de Tahití usada també per perfumar.
Gauguin descriu la model en el seu llibre Noa Noa, comparant-la amb l'obra de Rafael:
    «No era gaire bufona, ben mirat, segons les regles europees de l'estètica. Però era guapa. Tots els trets li conferien una harmonia rafaelesca en la trobada de les corbes, i la seva boca havia estat modelada per un escultor que parla totes les llengües del pensament i el bes, de l'alegria i el patiment. [...] El seu front, molt noble, recordava, per unes línies realçades, aquella frase d'Edgar Allan Poe: "No hi ha bellesa perfecta sense una certa singularitat en les proporcions". I la flor que tenia a l'orella escoltava el seu perfum.»
Gauguin se sentia satisfet de reflectir alhora la por i el plaer; la malenconia i la passivitat barrejades amb una passió continguda.
El fons, vermell i groc, està decorat amb unes flors estilitzades, tal com ja havia fet prèviament en l'Autoretrat amb retrat de Bernard. L'efecte decoratiu dona equilibri a la composició. El fons groc serveix per a ressaltar el color torrat de la cara de la dona. El quadre és una mostra de les diferències culturals: el refinament de la civilització contra la dignitat amb naturalitat, encara que encotillada en un vestit imposat, quan, paradoxalment, el pintor havia adoptat el tradicional pareo tahitià.

## Historial

Va ser el primer retrat tahitià que va enviar a Europa. Gauguin va escriure al seu amic Daniel de Monfreid que, certament, es podria vendre bé com una cosa completament nova. Va ser exposat el 1892 en la Galeria Boussod i Valadon de París i el 1893 a Copenhaguen. Va ser comprat per Wilhelm Hansen, de Copenhaguen, el 1917 per Helge Jacobsen, i el 1927 va ser donat a la Ny Carlsberg Glyptotek.
L'obra està publicada en el catàleg de Wildenstein de 1964 amb el número 420, i en el catàleg de Gabriele Sugana de 1972 amb el número 243.

## Referències

* ↑ Danielsson, Bengt «Gauguin's Tahitian Titles» (accés restringit). The Burlington Magazine [Londres], vol. 109, núm. 769, 4-1967, p. 228-233. ISSN: 00076287 [Consulta: 29 desembre 2008].
* ↑ Gauguin, Paul. Mireia Porta (trad.). Noa Noa. Estada a Tahití. Barcelona: Quaderns Crema, 2001. ISBN 84-7727-340-5.
* ↑ «Tahitikvinde med en blomst» (en danès). Kunstindeks Danmark. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Fenestraja sibogae

Fenestraja sibogae és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 31 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 290 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic occidental central: el Mar de Bali (Indonèsia).

## Referències

* ↑ McEachran J. D. & Compagno L. J. V., 1982. Interrelationships of and within Breviraja based on anatomical structures (Pisces: Rajoidei). Bull. Mar. Sci. v. 32 (núm. 2). 399-425.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Weber, M., 1913. Die Fische der Siboga-Expedition. E. J. Brill, Leiden. Die Fische der Siboga-Expedition.: i-xii + 1-710, Pls. 1-12.
* ↑ «Fenestraja sibogae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i L.J.V. Compagno, 1999. Rajidae. Hardnose skates. p. 1452-1456. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ White, W.T., Fahmi, Dharmadi and Potter, I.C., 2006. Preliminary investigation of artisanal deep-sea chondrichthyan fisheries in Eastern Indonesia. A: Shotton, R. (ed.) (ed.). A: Deep Sea 2003: Conference on the Governance and Management of Deep-sea Fisheries. Part 2: Conference poster papers and workshop papers., pp. 381-387. FAO, Roma.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.) Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Mould, B., 1994. A world list of rays. The scientific nomenclature and distribution of the recent Batoidea (Batoidea, Elasmobranchii, Chondrichthyes). Universitat de Nottingham, Gran Bretanya. 82 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ferdinand Laub

Ferdinand Laub (Praga, 19 de gener de 1832 - Gries-Quirein, 17 de març de 1875) fou un violinista i compositor txec.
Entrà en el Conservatori de Praga el 1840, on va tenir com un dels seus professors a Moritz Mildner, i mostrant grans disposicions. Feu una excursió artística per Baviera (1850), assolint un verdader èxit. Agregat a la capella del duc de Saxònia-Weimar-Eisenach, va romandre en aquella cort fins al 1862. Fou professor del Conservatori de Moscou des de 1866 fins al 1873.
Notable violinista, manejava admirablement la mà esquerra. Va escriure diverses obres per a violí, impregnades de sentiment, destacant una polonesa.

## Curiositats

Per mitjà d'una princesa russa, Laub cedí el seu excel·lent violí al violinista rus Alexander Petschnikoff, el qual l'aprofità al màxim en els seus concerts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1079 (ISBN 84 239-4529-4)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 44, pàg. 265. (ISBN 84-239-4544-8)
# Ferdinand Tobias Richter

Ferdinand Tobias Richter (Würzburg, 22 de juliol de 1651 - Viena, 3 de novembre de 1711) fou un compositor i organista del Barroc.
El 1683 era organista de la cort i mestre de música de la família imperial. (1692), fou un notable organista. Pachelbel li dedicà, ensems que a Buxtehude, el seu Hexacordon Apollinis.
Les seves obres no tenen gaire valor, però s'han conservat en manuscrits molt nombrosos: 2 cantates dramàtiques; 5 drames sacres; 2 oratoris; 1 Magnificat; 1 volum d'himnes; 1 sonata a set parts; diversos balls, una sèrie de Suites i tocates per a piano i orgue.
Una selecció d'aquestes obres van aparèixer amb d'altres de Poglietti i de Reutter en el Denkmiäler der Tonkunst in Olsterreich (volum XIII, 2)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 459 (ISBN 84-239-4551-0)
# Fernando Salavera Camps

Fernando Salavera Camps (Barcelona, 1 de novembre de 1889 - Dachau, 30 de gener de 1945) va ser un militar català.

## Biografia

Nascut < Barcelona l'1 de novembre de 1889, va ser militar professional.
El juliol del 1936, al començament de la Guerra civil, ostentava el grau de comandant i estava destinat en el Regiment d'Infanteria «Alcántara» núm. 14 amb base a Barcelona. Davant dels plans dels oficials colpistes, Salavera i altres oficials republicans van entorpir la revolta del regiment. Després del fracàs de la revolta a Barcelona, Salavera es va convertir en assessor militar de la Columna Ortiz que el 24 de juliol va sortir de Barcelona cap al front d'Aragó. En la primavera de 1937 es va fer càrrec de la 18a Brigada Mixta, destinada al Front de Madrid. Al juny va passar a manar l'acabada de constituir 43a Divisió, en el Front d'Aragó. Per a llavors ja ostentava el rang de tinent coronel. Al desembre va deixar el comandament de la divisió, i a partir de febrer de 1938 va passar a manar el XIII Cos d'Exèrcit, que cobria el Front de Terol.
Cap al final de la contesa va passar a l'exili a França, a pocs mesos de l'esclat de la Segona Guerra Mundial. L'agost de 1944 va ser detingut pels nazis a Bordeus, i a la fi de mes deportat al camp de concentració de Dachau. Internat al costat d'altres presoners espanyols, allí seria assassinat al començament de 1945.

## Notes

* ↑ En alguns documents oficials i publicacions històriques el seu segon cognom apareix citat com «Campos».

## Referències

* ↑ Paz, 2007, p. 485.
* 1 2 3 Bermejo i Checa, 2006, p. 280.
* 1 2 Engel, 1999, p. 32.
* ↑ de Paz Sánchez, 2004, p. 233.
* ↑ Gómez, 2002, p. 164.
* 1 2 Gómez, 2002, p. 219.
* ↑ Gómez, 2002, p. 408.
* ↑ Engel, 1999, p. 188.
* ↑ Alpert, 2013, p. 350.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Bermejo, Benito. Libro memorial: españoles deportados a los campos nazis (1940-1945). Ministerio de Cultura, 2006. ISBN 8481812900.
* Cabrera Castillo, Francisco. Del Ebro a Gandesa. La batalla del Ebro, julio-noviembre 1938. Almena, 2002.
* de Paz Sánchez, Manuel. Militares masones de España: diccionario biográfico del siglo XX. UNED Alzira-Valencia, 2004.
* Engel, Carlos. Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Almena Ediciones, 1999.
* Paz, Abel. Durruti in the Spanish Revolution. AK Press, 2007. ISBN 978-1-904859-50-5.