OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Boris Papandopulo

Boris Papandopulo (Honnef, 25 de febrer de 1906 - Zagreb, 16 d'octubre de 1991) fou un compositor i director d'orquestra croat.

## Biografia

Boris Papandopulo començà la seua carrera musical com a director coral i director d'orquestra en Split (1935-1938 i posteriorment fou director de l'òpera en Split 1968-1974). Continuà després com a director coral de l'orquestra de radiotelevisió i de l'òpera a Zagreb (1940-1945), director teatral de l'òpera a (1943-1945), director i director teatral a Rijeka (1946-1948 i 1953-1959), i director de l'òpera a Sarajevo. Les seues al voltant de 400 composicions comprenen obres orquestrals i teatrals, música de cambra, obres per a instruments solistes, obres religioses, obres cantades i corals. Papandopulo combina elements de la música popular croata amb música dodecafònica tot això combinat amb una alta demanda de virtuositat.
Boris Papandopulo té en la història de la música croata un lloc molt especial. Com a fill de Konstantin Papandopulos, un baró d'origen grec (al pare del qual el tsar Alexandre III de Rússia com a recompensa per sufocar revoltes al Caucas li donà com a patrimoni una ciutat sencera:Stavropol) i de la gran cantant croata Maja Strozzi es va criar a Zagreb, acabà allà la seua formació acadèmica i passà pràcticament tota la seua vida exclusivament a Croàcia. Després de fer estudis musicals amb Franjo Dugan i el famós pedagog musical i compositor Blagoje Bersa, que li donaren classe de composició, es traslladà al Nou Conservatori Vienès, on es va formar com a director d'orquestra amb Dirk Fock. Fou soterrat al cementeri Mirogoj de Zagreb.

## Obra

A les seues composicions mesclà sovint influències del Jazz i del Folklore amb innovacions del segle xx, com el Dodecafonisme i feu incursions el l'àmbit de la música lleugera i les cançons de moda.
# Genís Vera Manrubia

Genís Vera Manrubia (1922—18 d'agost de 2006) fou un fotògraf català.
Va treballar per a la Revista de Badalona, l'agència EFE i el servei de protocol de l'Ajuntament de Badalona. Considerat un veritable cronista gràfic de Badalona des de la dècada de 1950 fins a la seva mort, fent-se molt conegut per la ciutadania per assistir a tota mena d'actes, tant institucionals com quotidians, que se celebraven a la ciutat, destacant les fotografies dels barris badalonins d'Artigues, Llefià i Sant Roc, que van començar a transformar-se de manera important, precisament, a partir dels anys 50. L'any 2007 la seva família va donar el seu fons fotogràfic a l'Arxiu d'Imatges del Museu de Badalona, un total de 17.000 fotografies i 19.000 negatius. El mateix any es va dedicar una exposició sobre algunes de les seves primeres fotografies, entre 1955 i 1968.

## Referències

* 1 2 «Mor el fotògraf Genís Vera». Bétulo: revista d'informació municipal, núm. 64, octubre 2006.
* 1 2 Redacció «Mitja vida rere l'objectiu». Vilaweb, 16-05-2007.
* 1 2 «El fons fotogràfic de Genís Vera, un testimoni de la vida quotidiana del segle xx a Badalona». Televisió de Catalunya, 17-01-2018. [Consulta: 27 gener 2019].
* ↑ «El fons fotogràfic Vera, un pou de tresors». Museu de Badalona. Arxivat de l'original el 28 de gener 2019. [Consulta: 28 gener 2019].
# Bibimys labiosus

Bibimys labiosus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a l'extrem nord-oriental de l'Argentina i el sud-est del Brasil, des de Minas Gerais al nord fins a la província de Misiones al sud. El seu hàbitat natural són els boscos. Està amenaçat per la destrucció i fragmentació del seu medi. El seu nom específic, labiosus, significa ‘de llavis gruixuts' en llatí.

## Referències

* ↑ Pardiñas, U. et al. Bibimys labiosus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 20 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Bibimys» d'Animalia (en anglès).
# Escubidú

L'escubidú (del francès scoubidou) és una forma de macramé que es va posar de moda als any 1960 i que va ressorgir la dècada de 1980 i el 2004. Tot i això, la tècnica –amb materials tradicionals– és més antiga i se'n troben traces des del primer mil·lenni precristià a l'Àfrica subsahariana en la decoració de ceràmica.
Tot i es pot fer servir qualsevol material oblong i fluix, –cordills, argila, cuir…– la forma moderna consisteix en trenar diversos tubs de plàstic, de diferents colors i de secció mil·limètrica, que es poden utilitzar després com a anells i polseres. Hi ha diferents modes de trenar els tubs, tot i que el més habitual és fer-ho amb quatre tubs diferents, tot formant una secció quadrada. El nom d'«escubidú» prové d'una onomatopeia manllevada de l'scat, una forma de jazz, scoo bi doo bi dooh ah!, utilitzada en aquest sentit per primera vegada el 1958 en la cançó «Scoubidou», el primer senzill exitós del cantautor francès Sacha Distel. En l'argot francès, la paraula va prendre el significat de penis, més aviat en sentit despectiu quant a les dimensions.

## Referències

* ↑ Smith, Alexandre Livingstone «Histoire du décor a la roulette en Afrique subsaharienne» (en francès). Journal of African Archaeology, 5, 2, 2007, pàg. 189–216. ISSN: 1612-1651.
* ↑ Salanova, Laure «Decoracions ceràmiques en les societats antigues: mètodes d'aproximació i aportacions a la comprensió de les comunitats humanes». Cota zero: revista d'arqueologia i ciència, 2008, pàg. 62–70. ISSN: 2385-3190.
* ↑ Distel, Sacha. «Des pommes, des poires et des scoubidou» (en francès), 1958. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ Abecassis, Michaël. An anthology of French and francophone singers from A to Z : "singin' in French" (en anglès). Newcastle upon Tyne: Cambridge Scholars Publishing, 2018, p. 211. ISBN 978-1-5275-1205-4.
* ↑ Guennec, Cathérine. «Un scoubidou de sous-officier de réserve». A: Grimper aux rideaux et 99 autres expressions coquines (en francès). París: Editions First, 2017 (edi8). ISBN 9782412035108.

## Bibliografia

* Cantalozella i Mas, Assumpció. Escubidú (en castellà). Pòrtic, 1982, p. 263 (el Brot núm. 13). ISBN 978-84-7306-185-8.
* Casasses, Enric «Un tall de prosa en forma d'escubidú». Reduccions: revista de poesia, 2019, pàg. 18–19. ISSN: 2385-4634.
# Manuel Rodellar i Borillo

Manuel Rodellar i Borillo (Barcelona, 6 d'abril de 1885–?, ?) va ser un carter, traductor i esperantista català.
Nascut el 6 d'abril de 1885. Va treballar com a carter i traductor, atès que coneixia un total de sis llengües, però també va exercir com a periodista i professor. Involucrat en el moviment esperantista des del 1908, va estar actiu primer a Barcelona, com a director de la Unió Esperantista, i després a Badalona, instal·lat a la Torre de l'Ou de Llefià a la dècada de 1930, va estar vinculat a la Unió de Propietaris del barri i del Centre Republicà de Foment i Cultura, del qual va ser president. Col·laborà també amb el setmanari El Clamor, on va publicar un curset d'esperanto. En l'àmbit nacional, va ser un dels fundadors de la Federació Esperantista de Catalunya i delegat per Badalona al XVI Congrés Català d'Esperanto i als XV Jocs Florals Internacionals, celebrats al Vendrell el 1933.

## Referències

* ↑ Kökeny, Lajos; Bleier, Vilmos. Enciklopedio de Esperanto (en esperanto). Budapest: Literatura Mondo, 1933, p. 468.
* ↑ Palacio Serra, Francesc «Aproximació a l'esperantisme a Badalona». Kataluna Esperantisto, núm. 368 (134), 2018, pàg. 21-22.
# Oxymycterus hucucha

Oxymycterus hucucha és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de Bolívia, on viu a altituds d'entre 2.600 i 3.000 msnm. S'alimenta d'insectes i altres invertebrats. El seu hàbitat natural són les selves nebuloses pertorbades. Està amenaçat per la tala d'arbres i la fragmentació del seu medi. El seu nom específic, hucucha, significa ‘ratolí’ en quítxua.

## Referències

* ↑ Dunnum, J.; Vargas, J.; Bernal, N. Oxymycterus hucucha. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3 novembre 2016.
* ↑ Entrada «Oxymycterus» d'Animalia (en anglès).
# Escut d'Agullana

L'escut oficial d'Agullana té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, cinc agulles d'or posades en pal i col·locades en faixa. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

El dia 22 d'octubre de 2019, el Ple de l'Ajuntament d'Agullana va acordar iniciar l'expedient d'adopció de l'escut heràldic del municipi. El consistori va assumir com a escut un que incorpora cinc agulles posades en pal, senyal parlant, usat tradicionalment pel municipi.
En sessió de 18 de febrer de 2020, el Ple de l'Ajuntament aprovava l'escut heràldic municipal amb el quòrum de la majoria absoluta del nombre legal de membres de la corporació.
La direcció general d'Administració Local donava conformitat a la versió actual el 22 de setembre del 2020 i en publicava la resolució al DOGC el 30 de setembre del mateix any amb el número 8.237.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/2327/2020, de 22 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Agullana.» ( PDF). DOGC núm. 8.237. Generalitat de Catalunya, 30-09-2020. [Consulta: 2 octubre 2020].
# Karol Lipiński

Karol Lipiński (polonès: Karol Józef Lipiński) (Radzyń Podlaski, 30 d'octubre de 1790 - Virliv, 16 de desembre de 1861), conegut també amb la forma germanitzada del seu nom, Karl Lipinski, fou un violinista i compositor polonès.
Com els seus germans Feliks II i el desconegut Anton, estudià la música amb el seu pare, (Feliks I 1765-1847), i a l'edat de vint-i-dos anys fou nomenat director d'orquestra del teatre de Lviv, càrrec que només desenvolupà dos anys per a poder-se dedicar amb és llibertat a donar concerts. De 1817 a 1839 viatjà per Europa, i tingué l'honor que se'l comparés amb Paganini, sent anomenat el 1839 director de la capella reial de Saxònia.
Es distingí per la seguretat de la seva execució i la potència del seu so, i deixà nombroses composicions per a violí, entre les que mereix menció espacial el Concerto militare, d'una dificultat d'execució extraordinària. És també molt interessant una col·lecció de 169 cants populars de la Galitzia, amb acompanyament de piano, Piesni polskie i ruskie ludu Galicyiskiego i muskya instramento ivana (Lamberg, 1834), amb notes de Zaleski.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 30, pàg. 964, ISBN 84-239-4530-8
# Guianacara

Guianacara és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

És endèmic de Sud-amèrica.

## Taxonomia

* Guianacara cuyunii (López-Fernández, Baechle & Kullander, 2006)
* Guianacara geayi (Pellegrin, 1902)
* Guianacara oelemariensis (Kullander & Nijssen, 1989)
* Guianacara owroewefi (Kullander & Nijssen, 1989)
* Guianacara sphenozona (Kullander & Nijssen, 1989)
* Guianacara stergiosi (López-Fernández, Baechle & Kullander, 2006)

## Referències

* ↑ Kullander, S. O. & H. Nijssen 1989. The cichlids of Surinam. Teleostei: Labroidei. E. J. Brill, Leiden. Cichlids Surinam: i-xxxii + 1-256.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* 1 2 López-Fernández, H., D. C. Taphorn Baechle & S. O. Kullander. 2006. Two new species of Guianacara from the Guiana Shield of eastern Venezuela (Perciformes: Cichlidae). Copeia 2006 (núm. 3): 384-395.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. (1998). "A phylogeny and classification of the South American Cichlidae (Teleostei: Perciformes)". A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Brasil: EDIPUCRS. pp. pp. 461-498. ISBN 978-8574300351.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Linke H, Staeck L (1994): American cichlids II: Large Cichlids. A handbook for their identification, care and breeding. Tetra Press. Alemanya. ISBN 1-56465-169-X.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Podoxymys roraimae

Podoxymys roraimae és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de Veneçuela, on viu a altituds d'entre 1.500 i 2.000 msnm. El seu hàbitat natural són els vessants de muntanya. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, roraimae, significa ‘del Roraima’ en llatí.

## Referències

* ↑ Patton, J.; Catzeflis, F. Podoxymys roraimae. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 7 novembre 2016.
* ↑ Entrada «Podoxymys» d'Animalia (en anglès).
# Escut d'Aiguafreda

L'escut oficial d'Aiguafreda té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r, de gules sembrat de creuetes d'argent; 2n, d'or, tres tupins de sable els del cap afrontats. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 21 d'octubre de 1996 i publicat al DOGC el 8 de novembre del mateix any amb el número 2278. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 2324 del 5 de febrer de 1997.
La primera partició té les armes de Cruïlles i la segona la dels Pignatelli; tant els uns com els altres, barons d'Aiguafreda.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ de 21 d'octubre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Aiguafreda.» (pdf). DOGC núm. 2278. Generalitat de Catalunya, 08-10-1996. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 «CORRECCIÓ D'ERRADA a la Resolució de 21 d'octubre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Aiguafreda (DOGC núm. 2278, pàg. 11422, de 8.11.1996).» (pdf). DOGC núm. 2324. Generalitat de Catalunya, 05-02-1997. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019. [Consulta: 24 novembre 2012].
* ↑ Fluvià, Armand de «L'escut d'Aiguafreda». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.8. ISSN: 1695-2014.
# András Kovács

András Kovács (Kide, 20 de juny de 1925 – Budapest, 11 de març de 2017) va ser un director de cinema i guionista hongarès. Va dirigir 30 pel·lícules entre 1961 i 1996. La seva pel·lícula de 1968 Falak va participar al 6è Festival Internacional de Cinema de Moscou. La seva pel·lícula de 1978 A ménesgazda va ser seleccionada per a participar al 19è Festival Internacional de Cinema de Berlín. La seva pel·lícula de 1981 Ideiglenes paradicsom va guanyar el Premi de Plata del 12è Festival Internacional de Cinema de Moscou. El 1985, la seva pel·lícula A vörös grófnő va participar al 14è Festival Internacional de Cinema de Moscou.
Va ser membre del jurat al 5è Festival Internacional de Cinema de Moscou de 1967 i del 29è Festival Internacional de Cinema de Canes el 1976.

## Filmografia

* 1960: Zápor
* 1961: Pesti haztetők
* 1963: Isten őszi csillaga
* 1964: Nehéz emberek, documental
* 1966: Hideg napok
* 1968: Falak
* 1970: Staféta
* 1973: A magyar ugaron
* 1974: Bekötöt szemmel
* 1976: Labirintus
* 1978: A ménesgazda
* 1979: Októberi vasárnap
* 1981: Ideiglenes paradicsom
* 1983: Szeretők
* 1984: A vörös grófnő
* 1987: Valahol Magyarországon
* 1994: Az álommenedzser
* 1996: Egy nehéz ember Kaliforniában

## Referències

* ↑ «6th Moscow International Film Festival (1969)». Arxivat de l'original el 16 de gener de 2013. [Consulta: 21 desembre 2012]. Arxivat 2013-01-16 a Wayback Machine.
* ↑ «IMDB.com: Awards for A ménesgazda». imdb.com. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «12th Moscow International Film Festival (1981)». Arxivat de l'original el 21 d'abril de 2013. [Consulta: 25 gener 2013]. Arxivat 2014-04-03 a Wayback Machine.
* ↑ «14th Moscow International Film Festival (1985)». Arxivat de l'original el 16 de març de 2013. [Consulta: 10 febrer 2013]. Arxivat 2013-03-16 a Wayback Machine.
* ↑ «5th Moscow International Film Festival (1967)». Arxivat de l'original el 16 de gener de 2013. [Consulta: 9 desembre 2012]. Arxivat 2013-01-16 a Wayback Machine.
* ↑ «1976 Juries». festival-cannes.com. [Consulta: 13 agost 2010].
# Manuel Sánchez Arcas

Manuel Sánchez Arcas (Madrid, 1897 - Berlín, 1970) va ser un arquitecte i urbanista espanyol. Va obtenir el títol en l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Madrid el 1921. Va ampliar estudis a Londres i va treballar amb Secundino Zuazo.
Va guanyar el concurs per a erigir l'Hospital Provincial de Toledo (1926-1931), i el concurs per a construir l'Institut Nacional de Física i Química de la Fundació Rockefeller (l'anomenat «Edifici Rockefeller», 1927-1932), ambdós al costat de Luis Lacasa.
Entre 1932 i 1936 va projectar i va realitzar el Pavelló de Govern, la Central Tèrmica i l'Hospital Clínic de la Ciutat Universitària de Madrid, aquestes en col·laboració amb l'enginyer Eduard Torroja i Miret, amb qui també va col·laborar en el Mercat d'Abastaments d'Algesires (1933-35). Entre els dos, van fundar l'Institut Tècnic de la Construcció i Edificació (actualment Institut Eduard Torroja).
Ambdós van rebre el Premi Nacional d'Arquitectura de 1932 pel projecte de la Central Tèrmica de la Ciutat Universitària. Després de la guerra civil espanyola, en una ona de depuració el 1939 va ser sancionat pel Col·legi oficial dels arquitectes de Madrid, amb la «inhabilitació perpètua de l'exercici públic i privat de la professió». Va haver de marxar a l'exili a Rússia i Polònia on va treballar en els projectes de reconstrucció de Varsòvia. Posteriorment es va traslladar a Berlín Oriental, a la República Democràtica Alemanya, on va morir el 1970. Va ser rehabilitat pòstumament el 2003.

## Bibliografia

* Form und Bauweise der Schalen (1961) (alemany) (Forma i manera de construir closques de formigó)
* Stadt und Verkehr (1968) (alemany) (Ciutat i trànsit)

## Referències

* ↑ AA.VV.. Manuel Sánchez Arcas, arquitecto (pdf) (en castellà). Madrid: Fundación Caja de Arquitectos. ISBN 9788493254254.
* ↑ «Manuel Sánchez Arcas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Manuel Sánchez Arcas», Libreto: Historia y personajes, en castella, 1998-2015
* ↑ «Listado de premiados» Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., (castellà), Ministeri de Foment d'Espanya, s.d.
* ↑ «Acuerdo adoptado en sesión 2003.J/24 celebrada el día 7 de julio del presente año» (en castellà). , . Arxivat de l'original el 2007-06-06 [Consulta: 5 abil 2015]. «Por ello, la junta de Gobierno adopta el siguiente: […] restablecer en su plena condición de arquitecto y en todos sus derechos colegiales sin solución de continuidad a los sres. arquitectos, cuyos nombres figuran, junto con las sanciones entonces acordadas y hoy anuladas en la siguiente relación:1. Don Luis Lacasa Navarro (coleg. núm. 185), 2. Don Manuel Sánchez Arcas (coleg. núm. 171), 3. Don Bernardo Giner de Los Ríos y García (coleg. núm. 113), Arquitectos a quienes se les sancionó con inhabilitación perpetua para el ejercicio público y privado de la profesión.»
# Katria katria

Katria katria és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 29-31.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.
Es troba a l'Àfrica: riu Nosivolo (Província de Toamasina, Madagascar).

## Referències

* ↑ Stiassny M. L. J. &J. S. Sparks, 2006. Phylogeny and Taxonomic Revision of the Endemic Malagasy Genus Ptychochromis (Teleostei: Cichlidae), with the Description of Five New Species and a Diagnosis for Katria, New Genus. American Museum Novitates. Number 3535 (2006), pp. 1–55.
* ↑ Reinthal, P. N. & M. L. J. Stiassny, 1997. Revision of the Madagascan genus Ptychochromoides (Teleostei: Cichlidae), with description of a new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 7 (núm. 4): 353-368.
* ↑ «Katria katria». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Sparks, J.S. i P.N. Reinthal, 2001. A new species of Ptychochromoides from southeastern Madagascar (Teleostei: Cichlidae), with comments on the monophyly and relationships of the ptychochromine cichlids. Ichthyol. Explor. Freshwat. 12(2):115-132.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
* BioLib (anglès)
# Georg Anton Walter

Georg Anton Walter (ca. 1772 - 1842) fou un violinista i compositor alemany.
Va ser deixeble de Kreutzer a París i el 1792 dirigí l'orquestra de l'Òpera de Rouen. Va compondre Quartets per a instruments d'arc, Trios, Sonates, per a violí, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 69, pàg. 1545 (ISBN 84-239-4569-3)
# Escut d'Alaquàs

L'escut d'Alaquàs és un símbol representatiu oficial d'Alaquàs, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Horta Sud. Té el següent blasonament:
| « | Escut sense quarterar. En camp de gules, l'històric castell-palau d'Alaquàs, d'or, maçonat de sable, teulat d'argent i aclarit de gules. Al cap de l'escut, les armes dels Pardo de la Casta. Per timbre, una corona reial. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Decret 1.131/1973, de 10 de maig, publicat al BOE núm. 135, de 6 de juny de 1973.
S'hi representa l'edifici més significatiu de la ciutat, el castell-palau del segle xv, juntament amb les armes dels Pardo de la Casta, comtes d'Alaquàs.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Horta Sud.

## Referències

* 1 2 «Decreto 1131/1973, de 10 de mayo, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Alacuás, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 135, 06-06-1973, pàg. 11.432 [Consulta: 1r octubre 2015].