OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bertran Carbonel

Bertran Carbonel fou un trobador occità del qual només se sap que vivia a Marsella els últims anys del segle xiii i que pertanyia a una família noble, però arruïnada. El text de les seves poesies fa creure que tingué com a protectors a Alfons X de Castella, al comte Enric II de Rodez (1274-1302) i a Bertran de Baux, príncep d'Orange i comte d'Avelino (1282-1335). Paul Meyer jutja molt severament les seves obres, qualificant-les d'imitacions de Peire Cardenal; malgrat tot, no se li pot negar una erudició superior a la dels poetes coetanis, ja que sovintegen les cites de Juvenal, Ovidi, Horaci i Terenci. Deixà 18 poesies líriques, 71 cobles esparses, diversos sirventesos, en els que ataca fortament als clergues, i diverses tençons; dues d'aquestes tençons són originals tençons fictícies amb el seu cavall.

## Obra

D'entre el llistat de gairebé un centenar de poemes atribuïts, s'assenyalen les dues tençons fictícies amb el seu cavall:
* (82,13) Roncin, cent vetz m'avetz fait penedir
* (82,14) Si anc, nul temps, fui ben encavalgatz

## Referències

* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* M. J. Routledge, Les poésies de Bertran Carbonel, Birmingham, 2000
* «Bertran Carbonel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11 ISBN 84-239-4511-1
* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Bertran Carbonel és el número PC 82]

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* Obra completa a trobar.org
* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-082/82%20-%20Bertran%20Carbonel.htm
# Bertran Nicolau

Bertran Nicolau (Sant Pere de Castellet, ca. 1355 - Barcelona, 1421) va ser un mercader català molt acabalat, conegut per haver estat promotor de nombroses obres benèfiques i religioses. Destaca per haver estat el fundador de tres monestirs l'any 1413, en un moment de poques fundacions monàstiques.
Nascut vers 1355 a Sant Pere de Castellet (Alt Penedès), fill de Berenguer i Nicolaua. El 20 de juny de 1380 assolí la ciutadania de Barcelona, on residia al carrer de l'Argenteria, vora Santa Maria del Mar. Es va casar dues vegades, primer amb Alamanda de Viladecans, amb qui va mantenir bona relació, i en per segona vegada amb Constança Rovira, amb la que va tenir una mala relació, fins al punt de no deixar-li res al testament i afirmar que l'havia fet viure amb desplaer. Nicolau va arribar a ser un dels homes rics de Catalunya a començaments de segle xv, però no va tenir fills i a causa de la seva enemistat amb la segona muller, va decidir gastar-se els diners en tota mena d'obres benèfiques i religioses. En són exemples el finançament de la canalització d'aigua per als presoners de Barcelona i la fundació d'un hospital i capella dedicada al Sant Esperit, a Terrassa, que actualment és la catedral de la diòcesi. Amb el testament fet des de 1403, sense canviar-lo i amb gairebé 50 anys, va decidir fer en vida part del que tenia planejat i l'any 1413 va dur a terme la fundació de tres monestirs: Domus Dei o Casa de Déu (primer a La Gornal i després a Castellví de Rosanes), de l'orde de Sant Agustí, Sant Jeroni de Montolivet (fundat a Sant Pere de Ribes, després traslladat a Badalona, on va rebre el nom de Sant Jeroni de la Murtra), de l'orde de Sant Jeroni, i la Vall de Sant Jaume (Terrassa), de l'orde del Carmel, en un moment de molt poques fundacions monàstiques. És d'esment que en el patronatge religiós, va esmerçar esforços en fer fundacions d'ordes monàstiques renovadores, caracteritzades d'una pietat autèntica. La seva mort es va produir el juny de 1421, i al seu testament va llegar un nombre important de diners per a caritat i obres religioses, a més de nomenar hereu universal l'Hospital de la Santa Creu de Barcelona.

## Referències

* ↑ Díaz Martí, 2014-2015, p. 526.
* 1 2 3 Díaz Martí, 2014-2015, p. 526-528.
* 1 2 Díaz Martí, Molina Castellà, p. 17.

## Bibliografia

* Díaz Martí, Carles «Noves aportacions sobre el mercader barceloní Bertran Nicolau (c. 1355-1421): riquesa, ordes monàstics i llegat testamentari». Acta historica et archaeologica mediaevalia, núm. 32, 2014-2015, pàg. 525-578. ISSN: 0212-2960.
* Díaz Martí, Carles; Molina Castellà, Anna. El monestir de Sant Jeroni de la Murtra: 600 anys d'història. Badalona: Museu de Badalona, 2016. ISBN 978-84-88758-91-0.
# El món del futur

El món del futur (títol original: Futureworld) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Richard T. Heffron. És un film del 1976, continuació d'Ànimes de metall. Ha estat doblada al català.

## Argument

L'any 1985, el periodista Chuck Browning (Peter Fonda) veu com Frenchy LaPorte (Ed Geldart), un empleat del centre turístic futurista que l'havia contactat, mort pronunciant la paraula «Delos»; nom del centre turístic futurista. Dos anys abans hi havia hagut una massacre de turistes en el centre d'oci.
Amb el centre de lleure novament obert, modernitzat i engrandit, el metge Duffy (Arthur Hill) convida Browning i la seva col·lega Tracy Ballard (Blythe Danner) per jutjar imparcialment les millores. També arriben alhora el general rus Karnovsky (Bert Conroy) i la seva esposa (Dorothy Konrad) que s'han submergit en el món hipnòtic dels tsars. De la Xina arriba el seu ajudant (Dana Lee). El Sr. Takaguchi (John Fujioka) és desafiat per un cavaller saxó en el món medieval. Pel que fa a John Thurlow (Jim Antonio), el guanyador d'un joc televisiu, marxa a esquiar a Mart.
Després d'un simulacre de viatge en nau espacial, Chuck i Tracy arriben a Futureworld. Guiats per Duffy, descobreixen el centre de control, dirigit per robots (els evolucionats models 700) per evitar tot error humà.
Observats des de la seva arribada, els convidats són drogats de nit i operats i analitzats secretament

## Repartiment

* Peter Fonda: Chuck Browning
* Blythe Danner: Tracy Ballard
* Arthur Hill: El Doctor Duffy
* Yul Brynner: el bandit armat
* John P. Ryan: El Doctor Schneider
* Stuart Margolin: Harry
* Jim Antonio: John Turlow
* Allen Ludden: el presentador del joc a la televisió
* Robert O. Cornthwaite: Mr Reed
* Angela Greene: Sra. Reed
* Darrell Larson: Eric
* Nancy Bell: Erica
* Bert Conroy: Mr Karnovsky
* Dorothy Konrad: Sra. Karnovsky
* John Fujioka: Mr Takaguchi
* Dana Lee: l'ajudant de Takaguchi
* Judson Pratt: el barman

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge es va fer a Houston, Texas.
* El món del futur va ser el darrer film de l'actor Yul Brynner.
* La pel·lícula va competir al Festival internacional de cinema fantàstic d'Avoriaz 1977.

## Premis i nominacions

* Premi a la millor actriu per Blythe Danner i nominació al premi a la millor pel·lícula de ciència-ficció, per l'Acadèmia de cinema de ciència-ficció, fantàstic i terror el 1977.
* Nominació al Premi Hugo al millor film el 1977.
* Nominació al premi Saturn a la millor pel·lícula de ciència-ficció.

## Referències

* ↑ esadir.cat. El món del futur. esadir.cat.
* ↑ «Futureworld». The New York Times.
# Betty Fibichová

Betty Fibichová, de soltera Betty Hanušová (Praga, 1846 - 1901) fou una contralt txeca, esposa del compositor Zdeněk Fibich.
Es dedicà a l'estudi del cant dramàtic i debuta el 1868, amb èxit clamorós, en estrenar-se l'òpera Lejla, del compositor Karel Bendl, en el teatre Provisional de Praga. Acceptà el contracte ofert per aquella empresa, transformada més tard en el Teatre Nacional. La seva veu de contralt, de timbre i caràcter altament dramàtic, i el seu talent musical, la van situar aviat entre les intèrprets més típiques de l'art dramàtic txec.
Entre els seus rols més encertats s'ha d'anomenar: el de Ratmir a Ruslan i Liudmila, Fides a Le Prophète, Nancy a Martha, Orsino a Lucrezia Borgia i Azucena a Il Trovatore. A més, creà una sèrie de rols dramàtics en les òperes txeques de Bedřich Smetana i del seu espòs.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 218 (ISBN 84-239-4575-8)
# Izquierda Republicana

Izquierda Republicana (IR) va ser un partit polític espanyol, fundat l'abril del 1934 amb la unió d'Acción Republicana de Manuel Azaña, el Partit Republicà Radical Socialista de Marcel·lí Domingo i l'ORGA de Santiago Casares Quiroga.

## Història
### Fundació

Es constituïx el 3 d'abril de 1934, al fusionar-se els partits de Manuel Azaña, Acció Republicana; el sector esquerrà del Partit Republicà Radical Socialista (PRS Independent) de Marcel·lí Domingo i Álvaro de Albornoz; i l'ORGA, de Santiago Casares Quiroga. A Catalunya per a diferenciar-se d'Esquerra Republicana de Catalunya passa a dir-se Partit Republicà d'Esquerra. Entre els seus fundadors es trobaven personatges de primera importància de la vida política i cultural de l'època, com José Giral, Álvaro de Albornoz, Victoria Kent, Luis Bello o Amós Salvador, entre d'altres.
Azaña es va convertir en el president del primer Consell Nacional del partit, i el 1935 pactà amb la Unión Republicana de Diego Martínez Barrio i amb el Partido Nacional Republicano de Sánchez Román. Izquierda Republicana va aconseguir 87 diputats a les eleccions de 16 de febrer de 1936, a les quals va acudir amb el Front Popular, i va formar part de tots els governs fins al final de la guerra civil. Azaña va ser President de la República de 1936 a 1939. El seu òrgan d'expressió va ser el periòdic Política.

### Exili i clandestinitat

A l'exili a Mèxic es va convertir en el principal suport del Govern a l'exili de la República, defensant sempre que s'evités l'esment explícit de l'adscripció ideològica dels seus components, per no aixecar suspicàcies ni ferir sensibilitats. Tot i això, el 1951 va abandonar el govern davant el que considerava un «monopoli» d'Unió Republicana (UR), ja que, per primera vegada, un president d'aquell partit havia encomanat la formació de govern a un company de la seva mateixa organització.
Així mateix, va participar en plataformes i organitzacions d'oposició a la dictadura del general Franco. IR va participar al juliol de 1959 en l'elaboració del «Manifest de Fundació i Bases Doctrinals d'Acció Republicana Democràtica Espanyola», juntament amb Unió Republicana. Un any després a París, del 16 al 18 de juny de 1960, tots dos partits es van fusionar per crear Acción Republicana Democrática Española (ARDE) al seu primer congrés.

## Actualitat

Després de la mort de Franco i l'aprovació de la Llei per a la Reforma Política, antics militants d'IR van inscriure al 10 de novembre de 1977 un nou partit amb el mateix nom considerat hereu de l'històric. Posteriorment, també es va formar Alternativa Republicana, fruit de la suma d'ARDE i de militants de la nova IR desencisats amb la direcció, considerada també continuadora de la IR històrica.

## Referències

* ↑ Samper, Milagrosa Romero. El exilio republicano: La oposición durante el franquismo/3 (en castellà). Encuentro, 2005-09-12. ISBN 978-84-7490-425-3.

## Vegeu també

* Amadeo Martínez Inglés
# Prudential Tower

La Prudential Tower és un gratacel situat al barri de Back Bay, a Boston a l'estat nord-americà de Massachusetts, al nord-est dels Estats Units). Les obres van començar el 1960 i va ser estrenat el 1964 segons els plans de l'arquitecte Charles Luckman. És un edifici amb una estructura d'entramat d'acer, que no té parets mestre, el que li dona una gran flexibilitat. Les façanes són fetes com a mur cortina.
Els 240 metres d'alçada (229 m sense l'antena) i 52 pisos en fan el segon gratacel més alt de Boston darrere la John Hancock Tower. Quan va ser acabat, durant alguns anys va ser l'edifici més alt del món fora de New York.
La torre acull les oficines de la companyia Prudential Insurance.

## Referències

* 1 2 «Prudential Tower: History, Architecture, and Facts» (en anglès). Buildings DB. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Prudential Tower» (en anglès). The Skyscraper Center. Council on Tall Buildings and Urban Habitat. [Consulta: 4 març 2025].

## Enllaços externs

* Prudential Tower - Lloc web oficial
# Curimatella

Curimatella és un gènere de peixos de la família dels curimàtids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Curimatella alburna (Müller & Troschel, 1844)
* Curimatella dorsalis (Eigenmann & Eigenmann, 1889)
* Curimatella immaculata (Fernández-Yépez, 1948)
* Curimatella lepidura (Eigenmann & Eigenmann, 1889)
* Curimatella meyeri (Steindachner, 1882)

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. A revision of the edentulous genera of Curimatinae. Ann. N. Y. Acad. Sci. v. 4 (núm. 12). 409-440.
* ↑ Müller, J. & F. H. Troschel. 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1): 81-99 + Zu pag. 99.
* ↑ Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann. 1889. A revision of the edentulous genera of Curimatinae. Ann. N. Y. Acad. Sci. v. 4 (núm. 12): 409-440.
* ↑ Fernández-Yépez, A. 1948. Los curimatidos (peces fluviales de Sur América). Catálogo descriptivo con nuevas adiciones genéricas y específicas. Bol. Taxon. Lab. Pesqueria Caiguire Caracas Núm. 1: 1-79 + table + index.
* ↑ Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann. 1889. Preliminary description of new species and genera of Characinidae. West Amer. Sci. v. 6 (núm. 42): 7-8.
* ↑ Steindachner, F. 1882. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerika's (IV). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 19 (núm. 19): 175-180.

## Bibliografia

* Vari, R. P. 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Vari, R. P. 1988: The Curimatidae, a lowland neotropical fish family (Pisces: Characiformes); distribution, endemism, and phylogenetic biogeography. Proceedings of a workshop on Neotropical distribution patterns. 343-377.
* Vari, R. P. 1989: A phylogenetic study of the neotropical characiform family Curimatidae (Pisces: Ostariophysi). Smithsonian Contributions to Zoology No. 471: i-iv + 1-71.
* Vari, R. P. 1992: Systematics of the neotropical characiform genus Curimatella Eigenmann and Eigenmann (Pisces, Ostariophysi), with summary comments on the Curimatidae. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 533: i-iii + 1-48.
* Venere, P.C. i P.M. Galetti, 1989. Chromosome evolution and phylogenetic relationships of some neotropical Charaiformes of the family Curimatidae. Brasil. J. Genet. 12:17-25.
# Cyanocharax tipiaia

Cyanocharax tipiaia és un peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima subtropical a la conca del riu Jacui al Brasil.

## Referències

* ↑ Malabarba, L. R.; Weitzman, S. H. «Description of a new genus with six new species from southern Brazil, Uruguay and Argentina, with a discussion of a putative characid clade (Teleostei: Characiformes: Characidae)». Comun. Mus. Ciênc. Technol. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre, 16, núm. 1), 2003, pàg. 67-151.
* 1 2 Torres, Armi G. «Cyanocharax tipiaia Malabarba & Weitzman, 2003» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes [003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: Edipucrs.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: Edipucrs.
# Jeroni Boada i Renter

Jeroni Boada i Renter (Mataró, 19 d'octubre de 1819 - Mataró, 23 de març de 1886) fou un mestre d'obres mataroní.

## Biografia

Va ser fill i net de mestres d'obra tant per part de pare con de mare: els Renter van ser una important família de constructors establerts a Mataró des de principis del segle xviii i que a partir del 1744 edificaren la part més alta del campanar de Santa Maria. Jeroni es casà el 1850 amb Antònia Artigas Gualba i tingueren un fill; Salvador.
Boada va ser un dels pioners a l'estat Espanyol en la fabricació de pedra artificial. El 1872 creà una empresa conjuntament amb el catedràtic de farmàcia Vicens Munner, a Mataró, amb aquesta finalitat que es denominà "La Auxiliar del Arte". Aquest nou material l'utilitzarà en les serves edificacions com ara la Llar Cabanellas de Mataró on també intervingueren els escultors Agapit Vallmitjana i Barbany i Josep Anicet Santigosa i Vestraten.
La seva principal obra fou a Mataró on a més a més de la Llar Cabanellas també hi destaquen: el Col·legi de Valldemia, Can Aymar, diverses torres-repartidors d'aigua i la casa pròpia Can Boada. Actuà com a mestre d'obres en la construcció de la façana de Santa Maria.

## Obres
### Mataró

| Any | Nom | Ubicació | Descripció | Estat |
| 1864 | Can Aymar | La Riera, 33 | Conjunt de dos cases de planta baixa i dos pisos. | Correcte |
| 1858 | Col·legi Valldemia | La Riera, 124 | Gran edifici escolar de planta baixa i pis, ampliat el 1911 amb un segon. | Correcte |
| 1859 | Repartidor d'aigües | Carrer del Torrent, 3 | Torretes per als repartidors d'aigua. | Correcte |

### Vilassar de Mar

| Any | Nom | Ubicació | Descripció | Estat | Foto |
| 1876 | Cal Doctor Xia | Plaça de l'Era, 3 | Casa de cós de planta baixa i pis. | Correcte | |

## Referències

* ↑ Novell 2015, p. 35.
* ↑ Salicrú 1984, p. 32
* ↑ Novell 2015, p. 37
* ↑ «Rehabilitació La Riera 33 - Mostres d'Arquitectura». [Consulta: 27 abril 2022].

## Bibliografia

* Salicrú Puig, Manuel «Les cases de la rectoria de Mataró». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria [Mataró], núm. 1, 1978.
* Salicrú Puig, Manuel «La construcció de la façana de Santa Maria de Mataró». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria [Mataró], núm. 21, 1984, pàg. 31.
* Novell Andinyac, Feliu «Jeroni Boada a Vilassar de Mar». La Sénia del Rellotge [Vilassar de Mar], núm. 2, 2015, pàg. 33.
# Lanzell (Menorca)

Lanzell és un lloc de Menorca situat al terme del Mercadal.

## Nom

La grafia del nom fluctua entre Lanzell, que és l'establerta pel NOTIB i altres autoritats en matèria de toponímia, Alanzell i l'Enzell.
Al segle xiii apareix escrit amb les grafies Alinzil el 1290 i Alinçell el 1289. El topònim prové de l'àrab al-inzal (àrab: الإِنْزَال), que també és l'origen del mot aranzel, i que faria referència a la renda que calia pagar pel lloguer de la propietat. Té el mateix origen que la possessió de Lanzell de Mallorca.

## Localització

Lanzell és situat dins el terme del Mercadal, al vessant est del Puig del Toro, on també es troba la Font de Lanzell.
A les terres de Lanzell se situen els llocs d'interès arqueològic des Caragol, dit també turó fortificat de Lanzell, i l'assentament de sa Muntanya (vegeu la llista de zones arqueològiques des Mercadal).

## Referències

* 1 2 Coromines, Joan; Mascaró, Josep. «Lanzell». A: Onomasticon Cataloniae. Vol I, 1989, p. 177-178.
* ↑ «Lanzell (Menorca)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aguiló, Cosme. Toponímia i etimologia. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2002 (Biblioteca Miquel dels Sants Oliver, núm. 18). ISBN 84-8415-421-1.
* ↑ «Els noms de lloc». Cultura Popular Menorca. Arxivat de l'original el 2013-12-18. [Consulta: 5 desembre 2013].
* ↑ Barceló, Carme; Miralles, Joan. «Informe sobre el topònim Lanzell». Comissió Tècnica d'Assessorament Lingüístic. Departament de Filologia Catalana. Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 1r març 2023].
# Hermann Finck (anglès)

Herman Finck, nascut Hermann Van Der Vinck, (Londres, 22 de novembre de 1875 - 21 d'abril de 1939) fou un compositor anglès. Estudià la música sota la direcció del seu pare, tenint més tard per professor a Henry Gadsby. Fou pianista i violinista en el Palace Theatre (1892), sots-director d'orquestra el 1896, i director (1900-21). des del 1922 director de l'orquestra del Theatre Royal (Drury Lane).

## Composicions principals

* The King of Ersia, òpera còmica en tres actes.
* The sib of St. Hulda, amb G. S. Ogilvie.
* The Palace Revue, amb G. R. Sims.
* A doubtful proposal,amb J. Bickory Wood.
* Hiawatha, opereta.
* Moonshine, opereta.
* The malingerer, música incidental (1912).
* The Ever-open Door, música incidental de G. R. Sims (1913).
* By Jingo, música incidental (1914).
* The second Passing Show, música incidental (1915).
* Bric-abrac, en col·laboració amb Lionel Monckton (1915).
* Revue round the map, (1915).
* Musical comedy.
* The light blues, amb Howard Talbot (1915).
* My Lady Frayle, també amb Howard Talbot (1916).
* Were all in it, amb Lionel Monckton (1916).
* Vanity Fair, (1916).
* The origin of Harloquin, (1917).
* Airs and graces, (1917).
* Ballet, (1917).
* Round the map, (1917).
* La Carmagnole, ballet, lletra de David Whitelau (1918).
* My Lady Dragon-fly, (1918).
* Hulle Amèrica, (1918).
* Hulle Paris, (1919).
* Eversley Pageant, (1919).
* Three dances for orchestra, (1919).
* The love flower, (1920)
* It's all wrong, amb Elsa Janis (1921).
* Ki Ki Musicalk Play, (1921).
* Decameron Nights, (1922).
* Curate's egg, (1922).
* The scrap book, (1922).
* Round in fifty, (1922).
* Brighter London, (1923).
* Incidental music to Good Luch, (1923).
* Leap Year Revue , (1924).
* Potpourri, melodious memories.
* ''In the shadows, i molts ballables, pantomimes, peces per a orquestra, melodies vocals, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 5, pàg. 258 ISBN 84-239-4575-8
# Friedrich Warnecke

Friedrich Warnecke (Bodenteich, 1856 - 1931) fou un músic alemany. Notable contrabaixista, en plena carrera artística es va veure obligat, a causa d'una paràlisi al braç dret, a abandonar la pràctica activa d'aquella. Des de llavors (1888) es dedicà a temps complet a l'ensenyament d'aquell instrument. El 1893 fou nomenat professor de contrabaix al Conservatori d'Hamburg. Entre les seves obres pedagògiques es distingeix per la seva especial importància la titulada Ad infinitum. Der Contrabass, seine Geschichte und seine Zukunft. Probleme und deren Lösung zur Hebung des Contrabasspiels (Hamburg, 1909). A més, va publicar Ubungen für Kontrabass (Hannover, 1901).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1609 ISBN 84-239-4569-3