OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Martínez Tenaquero

José Martínez y Luz de Barredo Tenaquero (Madrid, 1808-1879) fou un militar espanyol i cap carlista espanyol.
Descendent d'una il·lustre família, als catorze anys ingressà en l'exèrcit amb classe d'alferes de cavalleria, el 1823 fou promogut al grau de tinent i el 1825 anomenat capità de granaders de a cavall de la Guàrdia reial. El 1827 serví a les ordres del general Sarsfield, a Extremadura i Aragó, i el 1828 anà a Madrid, on el 1830 fou elegit per menar l'esquadró de tiradors del seu regiment. El 1833 fou expulsat del cos per considerar-lo afecte a l'infant Carles Maria Isidre de Borbó, germà de Ferran VII, desterrat a Portugal.
Carles nomenà Tenaquero coronel de l'arma de cavalleria. Mort Ferran VII, passà a Navarra a les ordres de Zumalacárregui, el qual li confià el comandament del regiment de caçadors d'Àlaba. Prengué part en l'expedició de Carles a Aragó, Catalunya, València i Castella, lluitant en les batalles d'Osca, Barbastre, Elgra, Chiva, Herrera, Villar de los Navarros, Aranzueque, Retuerta i Huerta del Rey, sent ascendit a general de brigada per mèrits de guerra. Després fou nomenat comandant general de la cavalleria carlista d'Aragó, València i Múrcia.
Quan acabà aquella campanya amb el Conveni de Vergara, Tenaquero s'adherí a aquest, sent nomenat el 1843 comandant general de Lugo, pel govern d'Isabel II d'Espanya. Després passà amb el mateix càrrec a la Corunya, sent agraciat, per l'encertat del seu comandament, que durà quatre anys, amb la gran creu d'Isabel la Catòlica. Més tard desenvolupà el comandament militar i el càrrec de cap civil de la província de Màlaga, i després el de província de Cadis sent ascendit a mariscal de camp el 1846.
Havent pres greu increment el bandolerisme en la província de Màlaga, Tenaquero fou nomenat de bell nou per al comandament d'aquesta, tenint l'èxit de copar les partides de Zamarra, el Carpanta, els Bautistas i el Chato de Benamejí, aconseguint la pacificació total de la província.
Per qüestions de dignitat política es va veure obligat a passar a situació de quarter, sent més tard empresonat al castell de Santa Catalina, de Cadis, fins al juliol de 1854, en què fou absolt i posat en llibertat confiant-se-li de nou el comandament militar de la província. El 1855 desenvolupà la Comandància general del Camp de Gibraltar. El 1857 fou nomenat capità general de Burgos i més tard de les illes Canàries. El 1863 o fou de Castella la Vella, ascendint a tinent general el 1866.
En ésser destronada Isabel, Tenaquero oferí els seus serveis a Carles, qui l'anomenà ministre del seu Consell, capità general de Castella i president de la Junta Central carlista. També fou cap de l'Estat Major Central, però la seva avançada edat i les xacres li impediren prendre part en la campanya, romanen en l'emigració fins al 1876, en que retronà a Espanya, morint en la data indicada al principi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60, pàg. 857 ISBN 84-239-4560-X
# Henri Gatien Bertrand

Henri Gatien Bertrand (Châteauroux, 28 de març de 1773 - Châteauroux, 31 de gener de 1844) fou un militar francès.
Estava estudiant la carrera d'enginyer civil, quan el 1792 s'allistà en un dels batallons de la Guàrdia Nacional i poc temps després fou destinat a l'exèrcit dels Pirineus, on tingué ocasió de distingir-se. Prengué part en la Campanya d'Egipte, assolint cridar l'atenció de Napoleó el qual l'ascendí, primer a coronel i després a general de brigada. El seu brillant comportament a Austerlitz li'n valgué la sencera confiança de l'emperador, que el nomenà el seu ajudant de camp.
Posteriorment Bertrand continuà donant proves del seu talent i valor, distingint-se en nombroses accions com a militar i com enginyer. Fou ajudant de Napoleó a Elba i després de Waterloo, es negà a abandonar l'emperador i l'acompanyà a Santa Helena, no abandonant-lo mentre aquest va viure. El 1816 fou condemnat a mort per contumàcia, però Lluís XVIII l'indultà i li retornà la seva graduació en l'exèrcit. El 1830 fou elegit diputat i el 1840 formà part de la comissió nomenada per a conduir a França les restes de Napoleó.
Els seus fills publicaren Campagnes d'Egypte et de Syrie, mémoires pour servir à l'histoire de Napoleón, dictés par lui-méme, à Sainte-Héléne, au general Bertrand (París, 1847).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1438 (ISBN 84-239-4524-3)
# Julius Schulholff

Julius Schulholff (Praga, República Txeca, 2 d'agost de 1825 - Berlín, Alemanya, 13 de març de 1898) fou un compositor i professor bohemi.
Fou deixeble de Kisch i d'Ignaz Amadeus Tedesco, i tingué com a company d'estudis a Wilhelm Kuhe. Als divuit anys es donà conèixer com a pianista, primer a Dresden i després a la Gewandhaus de Leipzig. Després es dirigí a París, on va conèixer a Chopin, el qual l'incità a produir més en públic, emprengué llavors viatges per Anglaterra, Espanya, Rússia i França.
Malgrat dels èxits i del profit assolit, decidí dedicar-se a l'ensenyança, cosa que feu primer a París, després a Dresden, on entre altres alumnes tingué a Alexander von Fielitz i, finalment a Berlín.
Schulholff va compondre un considerable nombre d'obres per a piano, que es distingeixen per la brillantor i correcció.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1180 (ISBN 84-239-4554-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1240 (ISBN 84-239-4523-5)
# Scotinomys xerampelinus

Scotinomys xerampelinus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 2.100 i 3.400 msnm a Costa Rica i Panamà. S'alimenta principalment d'insectes. Els seus hàbitats naturals són els boscos montans humits, els límits dels boscos, els herbassars densos i els páramos. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, xerampelinus, significa ‘escarlata’ en llatí.

## Referències

* ↑ Samudio, R.; Timm, R.; Pino, J.; Woodman, N.; Reid, F. Scotinomys xerampelinus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 2 juliol 2016.
* ↑ Entrada «Scotinomys» d'Animalia (en anglès).
# Sicyopus discordipinnis

Sicyopus discordipinnis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3 cm de longitud total i les femelles 3,43.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Oceania: Papua Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1863. Descriptions of the gobioid genera of the western coast of temperate North America. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 15. 262-267.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Watson, R. E., 1995. A new species of Sicyopus from Papua New Guinea with a redescription of Sicyopus multisquamatus (Teleostei: Gobiidae: Sicydiinae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 6 (núm. 3): 267-278.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Watson, R. E., 1999: Two new subgenera of Sicyopus, with a redescription of Sicyopus zosterophorum (Teleostei: Gobioidei: Sicydiinae). Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 3 (núm. 3): 93-104.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Henri Martelli

Henri Martelli (Santa Fe, 25 de febrer de 1895 - 18è districte de París, 15 de juliol de 1980) va ser un compositor francès del segle xx.
Martelli va ser alumne de Charles-Marie Widor i Georges Caussade en el Conservatori de París. El 1919, es va graduar en Dret per la Universitat de París. Va ser director de programes de música de cambra de la ràdio 1940-1944, secretari de la Societat Nacional de Música i president de la secció francesa de la SIMC a 1953. Ell va escriure - en un estil neoclàssic - moltes obres de música de cambra, així com lírica i obres de ràdio.

## Música accidental

* 1921-22-23: The Song of Roland, òpera (reelaborada 1962-63, París, 13 d'abril de 1967)
* 1930: L'Ampolla de Panurge, ballet (París, 24 de febrer de 1937)
* 1951: Homes de sorra, ballet
* 1958: Major Cravachon, òpera bufa, (retransmissió francesa, 14 de juny de 1959).

## Música orquestral

* 1921: Rondo (1921)
* 1922: Sarabande, Scherzo i Final
* 1922: Saracen Entertainment
* 1928: relleus baixos asiàtics op.27
* 1931: Concert per a orquestra op.31
* 1938: Concert de violí núm. 1
* 1948-49: Concert per a piano
* 1953: Simfonia núm. 1, per a cordes
* 1956: Simfonia núm. 2, per a cordes
* 1956: Concert doble per a clarinet i fagot
* 1957: Simfonia núm. 3, per a gran orquestra
* 1957: La Bassa de la Medusa, poema simfònic
* 1966: Rhapsody per violoncel i orquestra
* 1970: Concert per a oboè i orquestra

## Música de cambra

* Quartet de cordes n. 1 (1932-33)
* Trio per a violí, violoncel i piano (1935)
* Sonata per a violí i piano (1936)
* Sonata per a flauta i piano (1942)
* Quartet de cordes n. 2 (1944)
* Set duets per a violí i arpa (1946)
* Trio per a piano, flauta i violoncel (1951)
* Entreteniment Op. 86 (1956 a Lily Laskine) per a arpa (concurs del Conservatori de París)
* Sonata per a viola i piano (1959)
* Cinq Études-Caprice Op. 58 (1948 a Jean-Pierre Rampal) per a flauta i piano
* Fantasiestück Op. 67 (1947 a Claude Delvincourt, director del Conservatori Nacional de Música de París) per a flauta i piano (concurs del Conservatori de París)

## Música per a guitarra

* Quatre peces, per a la guitarra op.32

## Música per a piano

* Cinc danses per a piano (1941)

## Referències

* ↑ Archives en ligne de Paris, 18e arrondissement, année 1980, acte de décès no 1330, cote 18D 530, vue 4/31 [archive]

## Fonts

* Dictionnaire de la musique française, Larousse, Marc Vignal
# Julius Weismann

Julius Weismann (Freiburg im Breisgau, 26 de desembre de 1879 - Singen, Llac de Constança, 22 de desembre de 1950) fou un compositor, pianista i director d'orquestra alemany, era fill del músic August Weismann.
Per espai de ser anys cursà estudis en l'Escola Reial de Música de Múnic, perfeccionant-los després amb Herzogenberg i Thuille fins al 1901, any en què s'establí en la seva ciutat natal per a dedicar-se exclusivament a la composició. A les primeries dels anys 1930 però, havia restat professor a Mannheim on entre els seus alumnes tingué a Hans Eppstein.
La seva producció molt copiosa, abraça quasi tots els gèneres, a excepció del dramàtic, sent per a mencionar-se:
* una Simfonia en si menor;
* un Concert, per a violí;
* Variacions i fuga, per a piano i violí;
* un Quartet, per a instruments d'arc;
* un Trio, amb piano;
* dues Sonates, per a violí;
* els cors amb acompanyament d'orquestra, Hymnus an den Mond; Schnitterlied; Ueber einem Grab; Fingerhütchen;
* l'oratori, Macht hocht die Tür, per a soprano, cor mixt i orquestra, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1235-36 (ISBN 84-239-4580-4)
# Acer × freemanii

Acer × freemanii és un híbrid natural del gènere Acer dins la família de les sapindàcies (Sapindaceae). És un arbre natiu del nord-est dels Estats Units, resultat del creuament entre Acer rubrum i Acer saccharinum,

## Descripció

És un arbre caducifoli de capçada ovoïdal, amb una alçària d'entre 12 i 18 m, i una amplada de capçada d'entre 6 i 12 m. L'escorça és llisa i de color gris. Les fulles són simples i palmades, amb tres o cinc lòbuls; fan de 5 a 10 cm, són de color verd mitjà a l'anvers i verd blanquinós al revers, i a la tardor adquireixen diversos tons segons la varietat. La floració es produeix al principi de la primavera. Les flors són diminutes, de color verdós o vermellós, i s'agrupen en glomèruls. Els fruits, si es produeixen, són disàmares parcialment obertes, que maduren a l'estiu. A Barcelona es conrea la cultivar Autumn Blaze, de port ovoïdal erecte i fulles semblants a les de l'erable argentat, que a la tardor es tornen d'un bell color vermell ataronjat. No fa fruits. Tolera relativament les condicions de sequera.

## Referències

* ↑ «Acer × freemanii» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 13 juliol 2023].
* ↑ «Acer × freemanii 'Jeffersred' AUTUMN BLAZE» (en anglès). Missouri Botanical Garden. [Consulta: 13 juliol 2023].
# Sicyopus jonklaasi

Sicyopus jonklaasi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical (23 °C-25 °C) i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Sri Lanka.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Pethiyagoda, R., 1991. Freshwater fishes of Sri Lanka. The Wildlife Heritage Trust of Sri Lanka, Colombo. 362 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Pethiyagoda, R., 1994. Threats to the indigenous freshwater fishes of Sri Lanka and remarks on their conservation. Hydrobiologia 285:189-201.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* McDowall, R.M., 1999. Different kinds of diadromy: different kinds of conservation problems. ICES J. Mar. Sci. 56:410-413.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* Watson, R. E., 1999: Two new subgenera of Sicyopus, with a redescription of Sicyopus zosterophorum (Teleostei: Gobioidei: Sicydiinae). Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 3 (núm. 3): 93-104.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# José Marín

José Marín (Madrid, 1619 - en la mateixa ciutat el 8 de març de 1699) fou un cantor, guitarrista i compositor líric espanyol.
Fou rebut com a tenor en la capella reial de l'Encarnació de la capital d'Espanya, l'11 de desembre de 1644, i el rei Felip IV li concedí el 10 de gener de 1648 una plaça ordinària per via d'augment. La fama de Marín devia ser molt gran com a cantant, i també l'assolí com a compositor i mestre de cant, eclipsant tots aquests dots amb una vida borrascosa, digna dels herois de les novel·les picaresques; d'aquesta en són testimonis algunes dades que es troben en els Avisos de Barrionuevo, publicats per Antonio Paz y Meliá. Marín era prevere; complicat amb lladres i malfactors, prengué part en furts i assassinats, fou empresonat, sofrí turment, i a la fi carregat d'anys morí cristianament, rebent els últims sagraments.
Com a compositor de vena, a més del testimoni dels seus coetanis, ho diuen clarament les seves obres, que pertanyen al lirisme musical peculiar del segle xvii i es titulen Tonos o Pasacalles (serenates o romances se'n diria avui) i es conserven en diversos manuscrits que anaren a parar a la biblioteca d'Asenjo Barbieri, i d'allà a la Nacional, i que acrediten al seu autor de genial i molt inspirat. Pedrell en va publicar alguns en el Teatro lírico español anterior al siglo XIX (volum III).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 128’’ (ISBN 84-239-4533-2)
# Repomucenus calcaratus

Repomucenus calcaratus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 22 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 35-110 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia (incloent-hi l'Illa de Lord Howe i l'Illa Norfolk).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Rendahl, H., 1921. Results of Dr. E. Mjöbergs Swedish scientific expeditions to Australia, 1910-1913. XXVIII. Fische. K. Sven. Vetenskapsakad. Handl. v. 61 (núm. 9): 1-24.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Francis, M.P., 1993. Checklist of the coastal fishes of Lord Howe, Norfolk, and Kermadec Islands, Southwest Pacific Ocean. Pac. Sci. 47(2):136-170.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Henri Stierlin-Vallon

Henri Stierlin-Vallon (Lausana, 12 de desembre de 1887 - Lausana, 14 de febrer de 1952) fou un compositor suís.
Va fer els seus estudis a París, Berlín i Londres, havent escrit entre altres obres d'importància, un cor a cappella sobre Les Djinns, de Víctor Hugo, música de cambra i de piano d'un sentiment molt modern.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1161 (ISBN 84 239-4557-X)
# Pseudecheneis paviei

Pseudecheneis paviei és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,2 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina i al Vietnam.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vaillant, L. L. 1892. Sur quelques poissons rapportés du haut-Tonkin, par M. Pavie. Bulletin de la Société philomathique de Paris (8th Série) v. 4 (núm. 3): 125-127.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Neotoma angustapalata

Neotoma angustapalata és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmica del centre-est de Mèxic (Tamaulipas i San Luis Potosí). El seu hàbitat natural són les selves nebuloses. Està amenaçada per la tala d'arbres i la conversió del seu medi en plantacions de cafè. El seu nom específic, angustapalata, significa ‘paladar estret’ en llatí.

## Referències

* ↑ Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I. Neotoma angustapalata. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 5 juliol 2016.
* ↑ Entrada «Neotoma» d'Animalia (en anglès).