# Allen Ginsberg

Irwin Allen Ginsberg (Paterson, Nova Jersey, 3 de juny del 1926 - 5 d'abril del 1997) fou un poeta beat estatunidenc. Enllaç entre el moviment beat dels anys cinquanta i els hippys dels anys seixanta, i com a estudiant de la Universitat de Colúmbia a la dècada del 1940, va començar una amistat amb Lucien Carr, William S. Burroughs i Jack Kerouac, formant el nucli de la Generació beat. Es va oposar enèrgicament al militarisme, al materialisme econòmic i a la repressió sexual, i va encarnar diversos aspectes d'aquesta contracultura amb les seves opinions sobre les drogues, el sexe, el multiculturalisme, l'hostilitat a la burocràcia. i l'obertura a les religions orientals.
La poesia de Ginsberg estava molt influïda pel modernisme, el romanticisme, el beat i la cadència del jazz, a més, per la seva pràctica del budisme Kagyu i el seu origen jueu. Es considerava hereu de William Blake i de Walt Whitman. La potència dels poemes de Ginsberg, els seus llargs versos i la seva exuberància del Nou Món, reflectien la continuïtat de la inspiració que reclamava. Altres influències també incloïen al poeta estatunidenc William Carlos Williams.
Conegut pel seu poema Howl, Ginsberg va denunciar el que considerava les forces destructives del capitalisme i el conformisme als Estats Units. La policia de San Francisco i la duana dels EUA van confiscar còpies de Howl el 1956, i un judici per obscenitat posterior el 1957 va atreure una gran publicitat a causa del llenguatge del poema i les descripcions del sexe heterosexual i homosexual en un moment en què les lleis de sodomia convertien els actes homosexuals (masculins) en un crim a cada estat. El poema reflectia la pròpia sexualitat de Ginsberg i les seves relacions amb uns quants homes, inclòs Peter Orlovsky, la seva parella de tota la vida. El jutge Clayton W. Horn va dictaminar que Howl no era obscè, preguntant-se: «Hi hauria llibertat de premsa o d'expressió si cal reduir el seu vocabulari a eufemismes innòcus?»
Ginsberg va ser un budista que va estudiar àmpliament les disciplines religioses orientals. Va viure modestament, comprant la seva roba a botigues de segona mà i residint en apartaments a l'East Village de la ciutat de Nova York. Un dels seus professors més influents va ser el budista tibetà Chögyam Trungpa, el fundador de l’Institut Naropa a Boulder, Colorado. A instàncies de Trungpa, Ginsberg i la poeta Anne Waldman van començar allà l'Escola Jack Kerouac de Poètica Desencarnada el 1974.
Durant dècades, Ginsberg va estar actiu en protestes polítiques sobre una sèrie de temes, des de la Guerra del Vietnam fins a la guerra contra les drogues. El seu poema Setembre a Jessore Road va cridar l'atenció sobre els refugiats que fugien del genocidi de Bangla Desh de 1971, exemplificant el que la crítica literària Helen Vendler va descriure com la persistent oposició de Ginsberg a la política imperial i la persecució dels impotents. La seva col·lecció The Fall of America va compartir el National Book Award for Poetry el 1974. El 1979, va rebre la medalla d'or del National Arts Club i va ser inclòs a l'Acadèmia Americana d'Arts i Lletres. Va ser finalista del Premi Pulitzer el 1995 pel seu llibre Cosmopolitan Greetings: Poems 1986–1992.

## Biografia
### Primers anys i família

Ginsberg va néixer a una família jueva a Newark, i va créixer a la propera Paterson (Nova Jersey). Era el segon fill de Louis Ginsberg, també nascut a Newark, mestre d'escola i poeta publicat, i de l'antiga Naomi Levy, nascuda a Nével (Rússia) i fervent marxista.
Quan era adolescent, Ginsberg va començar a escriure cartes al New York Times sobre qüestions polítiques, com la Segona Guerra Mundial i els drets dels treballadors. Va publicar els seus primers poemes al Paterson Morning Call. Mentre estava a l'institut, Ginsberg es va interessar per les obres de Walt Whitman, inspirat per la lectura apassionada del seu professor. El 1943, Ginsberg es va graduar a l'Eastside High School i va assistir breument al Montclair State College abans d'entrar a la Universitat de Colúmbia amb una beca de la Young Men's Hebrew Association de Paterson. Ginsberg tenia la intenció d'estudiar dret a Columbia, però més tard es va especialitzar en literatura.
El 1945, es va unir a la Marina mercant per guanyar diners per continuar la seva formació a Columbia. Mentre estava a Columbia, Ginsberg va col·laborar a la revista literària Columbia Review, la revista d'humor Jester, va guanyar el Woodberry Poetry Prize, va exercir com a president de la Philolexian Society (grup literari i de debat) i es va unir a la Boar's Head Society (societat de poesia). Era resident a Hartley Hall, on també vivien altres poetes de la Beat Generation com Jack Kerouac i Herbert Gold. Ginsberg ha afirmat que considerava que el seu seminari de primer any a Great Books, impartit per Lionel Trilling, era el seu curs favorit de Columbia. El 1948, es va graduar a Columbia amb una llicenciatura en literatura anglesa i americana.
Segons The Poetry Foundation, Ginsberg va passar uns quants mesos en una institució mental després que va declarar bogeria durant una audiència. Se suposa que estava sent processat per albergar béns robats a la seva habitació. Es va assenyalar que l'objecte robat no era seu, sinó que pertanyia a un conegut. Ginsberg també va participar en lectures públiques a l’església episcopal de Sant Marc de Bowery, que més tard celebraria un servei commemoratiu per ell després de la seva mort.

### Relació amb els seus pares

Ginsberg es va referir als seus pares en una entrevista de 1985 com filòsofs de delicatessen passats de moda. La seva mare també era membre actiu del Partit Comunista i va portar Ginsberg i el seu germà Eugene a les reunions del partit. Ginsberg va dir més tard que la seva mare inventava històries abans d'anar a dormir que deien una cosa així com: «El bon rei va sortir del seu castell, va veure els treballadors que patien i els va curar». Del seu pare Ginsberg va dir: «El meu pare ho faria. anar per casa recitant Emily Dickinson i Longfellow per sota del seu alè o atacar a TS Eliot per arruïnar la poesia amb el seu obscurantisme. Vaig sospitar ambdues parts».
Naomi Ginsberg tenia esquizofrènia que sovint es manifestava com a deliris paranoides, pensaments desordenats i múltiples intents de suïcidi. Ella afirmaria, per exemple, que el president els havia implantat aparells d'escolta a casa seva i que la seva sogra intentava matar-la. La seva sospita dels que l'envolten va fer que Naomi s'apropés al jove Allen, la seva petita mascota, com diu Bill Morgan a la seva biografia de Ginsberg, titulada I Celebrate Myself: The Somewhat Private Life of Allen Ginsberg. També va intentar suïcidar-se tallant-se els canells i aviat va ser traslladada a Greystone, un hospital psiquiàtric; passaria gran part de la joventut de Ginsberg en hospitals psiquiàtrics. Les seves experiències amb la seva mare i la seva malaltia mental van ser una gran inspiració per a les seves dues obres principals, Howl i el seu llarg poema autobiogràfic Kaddish for Naomi Ginsberg (1894–1956) .
Quan estava a l'escola secundària, va acompanyar la seva mare en autobús al seu terapeuta. El viatge va pertorbar profundament a Ginsberg: ho va esmentar i altres moments de la seva infantesa a Kaddish. Les seves experiències amb la malaltia mental de la seva mare i la seva institucionalització també es refereixen amb freqüència a Howl. Per exemple, Pilgrim State, Rockland, and Grey Stone's foetid halls és una referència a les institucions freqüentades per la seva mare i Carl Solomon, aparentment el tema del poema: Pilgrim State Hospital i Rockland State Hospital de Nova York i Greystone Park Psychiatric Hospital. a Nova Jersey. Això és seguit aviat per la línia amb la mare finalment ******. Ginsberg va admetre més tard que l'eliminació era l'exclamatiu fotut. També diu de Salomó a la secció tres: «Estic amb tu a Rockland on imites l'ombra de la meva mare», mostrant una vegada més l'associació entre Salomó i la seva mare.
Ginsberg va rebre una carta de la seva mare després de la seva mort responent a una còpia de Howl que li havia enviat. Va advertir a Ginsberg que fos bo i que es mantingués allunyat de les drogues; ella diu: «La clau és a la finestra, la clau està a la llum del sol a la finestra - tinc la clau - Casa't Allen no et drogis - la clau està a les reixes, a la llum del sol a la finestra». En una carta que va escriure al germà de Ginsberg, Eugene, va dir: «Els informadors de Déu vénen al meu llit, i Déu mateix el vaig veure al cel. La llum del sol també es veia, una clau al costat de la finestra per poder-me aconseguir. El groc del sol, també mostrava la clau al costat de la finestra». Aquestes cartes i l'absència d'una facilitat per recitar kaddish van inspirar Ginsberg a escriure Kaddish, que fa referències a molts detalls de la vida de Naomi, les experiències de Ginsberg amb ella i la carta, incloses les línies la clau està en el llum i la clau és a la finestra.

### Beats de Nova York

Durant el primer any de Ginsberg a Columbia, va conèixer el seu company de grau Lucien Carr, que el va presentar a una sèrie de futurs escriptors de Beat, com Jack Kerouac, William S. Burroughs i John Clellon Holmes. Es van vincular, perquè es van veure l'un en l'altre una il·lusió pel potencial de la joventut estatunidenca, un potencial que existia fora dels estrictes límits conformistes de l'Amèrica posterior a la Segona Guerra Mundial, l'era McCarthy. Ginsberg i Carr van parlar emocionats d'una New Vision (una frase adaptada de A Vision) de Yeats, per a la literatura i els Estats Units. Carr també va presentar Ginsberg a Neal Cassady, per qui Ginsberg tenia un llarg enamorament. En el primer capítol de la seva novel·la de 1957 On the Road, Kerouac va descriure la trobada entre Ginsberg i Cassady. Kerouac els va veure com el costat fosc (Ginsberg) i clar (Cassady) de la seva Nova Visió, una percepció derivada en part de l'associació de Ginsberg amb el comunisme, del qual Kerouac s'havia tornat cada cop més desconfiat. Encara que Ginsberg mai va ser membre del Partit Comunista, Kerouac el va batejar Carlo Marx a On the Road. Això va ser una font de tensió en la seva relació.
A més, a Nova York, Ginsberg va conèixer Gregory Corso al Pony Stable Bar. Corso, recentment sortit de la presó, va comptar amb el suport dels mecenes del Pony Stable i hi estava escrivint poesia la nit de la seva trobada. Ginsberg afirma que immediatament es va sentir atret per Corso, que era heterosexual, però que entenia l'homosexualitat després de tres anys a la presó. Ginsberg va quedar encara més impactat en llegir els poemes de Corso, adonant-se que Corso era dotat espiritualment. Ginsberg va presentar Corso a la resta del seu cercle íntim. En la seva primera reunió al Pony Stable, Corso va ensenyar a Ginsberg un poema sobre una dona que vivia enfront d'ell i que prenia el sol nua a la finestra. Sorprenentment, la dona va ser la xicota de Ginsberg amb qui vivia durant una de les seves incursions en l'heterosexualitat. Ginsberg va portar Corso al seu apartament. Allà la dona li va proposar sexe amb Corso, que encara era molt jove i va fugir espantat. Ginsberg va presentar Corso a Kerouac i Burroughs i van començar a viatjar junts. Ginsberg i Corso van romandre amics i col·laboradors de tota la vida.
Poc després d'aquest període de la vida de Ginsberg, es va relacionar sentimentalment amb Elise Nada Cowen després de conèixer-la a través d'Alex Greer, un professor de filosofia al Barnard College amb qui havia sortit durant un temps durant el període de desenvolupament de la naixent generació Beat. Com a estudiant de Barnard, Elise Cowen va llegir àmpliament la poesia d’Ezra Pound i TS Eliot, quan va conèixer Joyce Johnson i Leo Skir, entre altres intèrprets de Beat. Com que Cowen havia sentit una forta atracció per la poesia més fosca la major part del temps, la poesia Beat semblava proporcionar un atractiu al que suggereix un costat fosc de la seva persona. Mentre estava a Barnard, Cowen es va guanyar el sobrenom de Beat Alice ja que s'havia unit a un petit grup d'artistes i visionaris anti-establishment coneguts pels forasters com a beatniks, i una de les seves primeres conegudes a la universitat va ser la poeta beat Joyce Johnson que més tard va retratar. Cowen en els seus llibres, inclosos Personatges menors i Come and Join the Dance, que expressaven les experiències de les dues dones al Comunitat Barnard i Columbia Beat. A través de la seva associació amb Elise Cowen, Ginsberg va descobrir que compartien un amic comú, Carl Solomon, a qui més tard va dedicar el seu poema més famós Howl. Aquest poema es considera una autobiografia de Ginsberg fins a 1955, i una breu història de la Beat Generation a través de les seves referències a la seva relació amb altres artistes Beat d'aquella època.

### La visió de Blake

El 1948, en un apartament d’East Harlem, Ginsberg va experimentar una al·lucinació auditiva mentre es masturbava i llegia la poesia de William Blake, que més tard es referia com la seva visió de Blake. Ginsberg va afirmar haver escoltat la veu de Déu, també descrita com la veu de l’Antic dels dies, o del mateix Blake llegint Ah! Girasol, La rosa malalta i La nena perduda. L'experiència va durar uns quants dies, i ell creia que havia presenciat la interconnexió de l'univers; Ginsberg va explicar que després de mirar la gelosia de l'escala de foc de l'apartament i després el cel, va intuir que una havia estat feta per éssers humans, mentre que l'altra havia estat feta per ella mateixa. Va explicar que aquesta al·lucinació no es va inspirar en el consum de drogues, però va dir que va intentar recuperar la sensació d'interconnexió més tard amb diverses drogues.

### Renaixement de San Francisco

Ginsberg es va traslladar a San Francisco durant la dècada del 1950. Abans que Howl and Other Poems fos publicat el 1956 per City Lights, va treballar com a investigador de mercat.
El 1954, a San Francisco, Ginsberg va conèixer Peter Orlovsky (1933–2010), de qui es va enamorar i que va seguir sent la seva parella de tota la vida. S'han publicat seleccions de la seva correspondència.
També a San Francisco, Ginsberg va conèixer membres del Renaixement de San Francisco (James Broughton, Robert Duncan, Madeline Gleason i Kenneth Rexroth) i altres poetes que més tard s'associarien amb la Beat Generation en un sentit més ampli. El mentor de Ginsberg , William Carlos Williams, va escriure una carta introductòria al cap de proa del Renaixement de San Francisco Kenneth Rexroth, que després va introduir Ginsberg a l'escena poètica de San Francisco. Allà, Ginsberg també va conèixer tres poetes en aparició i entusiastes del zen que s'havien fet amics al Reed College: Gary Snyder, Philip Whalen i Lew Welch. El 1959, juntament amb els poetes John Kelly, Bob Kaufman, AD Winans i William Margolis, Ginsberg va ser un dels fundadors de la revista de poesia Beatitude.
Wally Hedrick —pintor i cofundador de la Six Gallery— es va apropar a Ginsberg a mitjans de 1955 i li va demanar que organitzés una lectura de poesia a la Six Gallery. Al principi, Ginsberg es va negar, però un cop va escriure un esborrany de Howl, va canviar de puta ment, com ell va dir. Ginsberg va anunciar l'esdeveniment com Sis poetes a la galeria Six. El 7 d'octubre de 1955 va tenir lloc un dels esdeveniments més importants del mite de Beat, conegut simplement com La lectura de la Galeria Sis . L'esdeveniment, en essència, va reunir les faccions de la costa est i oest de la Beat Generation. D'una importància més personal per a Ginsberg, la lectura d'aquella nit va incloure la primera presentació pública de Howl, un poema que va donar fama mundial a Ginsberg i a molts dels poetes associats amb ell. Un relat d'aquella nit es pot trobar a la novel·la de Kerouac The Dharma Bums, que descriu com es va recollir el canvi dels membres del públic per comprar gerres de vi, i Ginsberg llegint apassionadament, borratxo, amb els braços estesos.
L'obra principal de Ginsberg, Howl, és ben coneguda per la seva línia inicial: Vaig veure les millors ments de la meva generació destruïdes per la bogeria, morint de gana histèricament nues. [...]. Udoll va ser considerat escandalós en el moment de la seva publicació, per la cruesa del seu llenguatge. Poc després de la seva publicació el 1956 per la City Lights Bookstore de San Francisco, va ser prohibit per obscenitat. La prohibició es va convertir en una causa cèlebre entre els defensors de la Primera Esmena, i més tard va ser aixecada, després que el jutge Clayton W. Horn declarés que el poema posseïa un valor artístic redemptor. Ginsberg i Shig Murao, el gerent de City Lights que va ser empresonat per vendre Howl, es van fer amics de tota la vida.

#### Referències biogràfiques a Howl

Ginsberg va afirmar en un moment donat que tota la seva obra era una biografia extensa (com la llegenda de Duluoz de Kerouac). Howl no és només una biografia de les experiències de Ginsberg abans de 1955, sinó també una història de la Beat Generation. Ginsberg també va afirmar més tard que al nucli de Howl eren les seves emocions no resoltes sobre la seva mare esquizofrènica. Tot i que Kaddish tracta de manera més explícita amb la seva mare, Howl de moltes maneres està impulsat per les mateixes emocions. Howl narra el desenvolupament de moltes amistats importants al llarg de la vida de Ginsberg. Comença el poema amb Vaig veure les millors ments de la meva generació destruïdes per la bogeria, que posa l'escenari perquè Ginsberg descrigui Cassady i Solomon, immortalitzant-los en la literatura estatunidenca. Aquesta bogeria era la solució d'ira que la societat necessitava per funcionar: la bogeria era la seva malaltia. En el poema, Ginsberg es va centrar en Carl Solomon! Estic amb tu a Rockland, i, així, va convertir a Solomon en una figura arquetípica que buscava la llibertat de la seva camarilla de força. Tot i que les referències a la majoria de la seva poesia revelen molt sobre la seva biografia, la seva relació amb altres membres de la Beat Generation i les seves pròpies opinions polítiques, Howl, el seu poema més famós, encara és potser el millor lloc per començar.

### A París i el Beat Hotel, Tànger i l'Índia

El 1957, Ginsberg va sorprendre el món literari abandonant San Francisco. Després d'un període al Marroc, ell i Peter Orlovsky es van unir a Gregory Corso a París. Corso els va presentar una casa d'allotjament en mal estat a sobre d'un bar al número 9 de la rue Gît-le-Cœur que es coneixeria com l’Hotel Beat. Aviat es van unir Burroughs i altres. Va ser un moment productiu i creatiu per a tots ells. Allà, Ginsberg va començar el seu poema èpic Kaddish, Corso va compondre Bomb and Marriage, i Burroughs (amb l'ajuda de Ginsberg i Corso) va reunir Naked Lunch d'escrits anteriors. Aquest període va ser documentat pel fotògraf Harold Chapman, que es va instal·lar aproximadament a la mateixa època, i va fer fotos constantment dels residents de l'hotel fins que va tancar l'any 1963. Entre 1962 i 1963, Ginsberg i Orlovsky van viatjar molt per l'Índia, vivint mig any alhora a Calcuta (ara Calcuta) i Benarés (Varanasi). En el seu camí cap a l'Índia va romandre dos mesos a Atenes (29 d'agost de 1961 - 31 d'octubre de 1961) on va visitar uns quants llocs com Delfos, Mycines, Creta, i després va continuar el seu viatge a Israel, Kenya i finalment l'Índia. També durant aquest temps, va formar amistat amb uns quants dels joves poetes bengalís destacats de l'època, com Shakti Chattopadhyay i Sunil Gangopadhyay. Ginsberg tenia diverses connexions polítiques a l'Índia; sobretot Pupul Jayakar que el va ajudar a allargar la seva estada a l'Índia quan les autoritats estaven ansioses per expulsar-lo.

### Anglaterra i l'encarnació internacional de la poesia

El maig de 1965, Ginsberg va arribar a Londres i es va oferir a llegir gratuïtament a qualsevol lloc. Poc després de la seva arribada, va fer una lectura a Better Books, que va ser descrita per Jeff Nuttall com el primer vent curatiu d'una ment col·lectiva molt reseca. Tom McGrath va escriure: «Això podria ser un moment molt significatiu en la història d'Anglaterra, o almenys en la història de la poesia anglesa».
Poc després de la lectura de la llibreria, es van traçar plans per a la International Poetry Incarnation, que es va celebrar al Royal Albert Hall de Londres l'11 de juny de 1965. L'esdeveniment va atreure un públic de 7.000 persones, que van escoltar lectures i actuacions en directe i en cinta d'una gran varietat de figures, com ara Ginsberg, Adrian Mitchell, Alexander Trocchi, Harry Fainlight, Anselm Hollo, Christopher Logue, George MacBeth, Gregory Corso, Lawrence Ferlinghetti, Michael Horovitz, Simon Vinkenoog, Spike Hawkins i Tom McGrath. L'acte va ser organitzat per l'amiga de Ginsberg, la cineasta Barbara Rubin.
Peter Whitehead va documentar l'esdeveniment en pel·lícula i el va estrenar com a Wholly Communion. Un llibre amb imatges de la pel·lícula i alguns dels poemes que es van interpretar també va ser publicat amb el mateix títol per Lorrimer al Regne Unit i Grove Press als Estats Units.

### Continuació de l'activitat literària

Tot i que el terme Beat s'aplica amb més precisió a Ginsberg i als seus amics més propers (Corso, Orlovsky, Kerouac, Burroughs, etc.), el terme Beat Generation s'ha associat amb molts dels altres poetes que Ginsberg va conèixer i es va fer amic. a finals dels anys 50 i principis dels 60. Una característica clau d'aquest terme sembla ser l'amistat amb Ginsberg. L'amistat amb Kerouac o Burroughs també podria aplicar-se, però més tard ambdós escriptors es van esforçar per desvincular-se del nom Beat Generation . Part de la seva insatisfacció amb el terme provenia de la identificació errònia de Ginsberg com a líder. Ginsberg mai va afirmar ser el líder d'un moviment. Va afirmar que molts dels escriptors amb els quals s'havia fet amic en aquest període compartien moltes de les mateixes intencions i temes. Alguns d'aquests amics són: David Amram, Bob Kaufman; Diane di Prima; Jim Cohn; poetes associats al Black Mountain College com Charles Olson, Robert Creeley i Denise Levertov; poetes associats a l’escola de Nova York com Frank O'Hara i Kenneth Koch. LeRoi Jones abans de fer-se Amiri Baraka, qui, després de llegir Howl, va escriure una carta a Ginsberg en un full de paper higiènic. L'editorial independent de Baraka, Totem Press, va publicar els primers treballs de Ginsberg. A través d'una festa organitzada per Baraka, Ginsberg es va presentar a Langston Hughes mentre Ornette Coleman tocava el saxo.
Més tard a la seva vida, Ginsberg va formar un pont entre el moviment beat dels anys 50 i els hippies dels anys 60, fent-se amic, entre d'altres, de Timothy Leary, Ken Kesey, Hunter S. Thompson i Bob Dylan. Ginsberg va fer la seva última lectura pública a Booksmith, una llibreria del barri Haight-Ashbury de San Francisco, uns mesos abans de la seva mort. El 1993, Ginsberg va visitar la Universitat de Maine a Orono per retre homenatge al gran Carl Rakosi, de 90 anys.

### Budisme i Krishna

El 1950, Kerouac va començar a estudiar budisme i va compartir el que va aprendre de la Bíblia budista de Dwight Goddard amb Ginsberg. Ginsberg va sentir parlar per primera vegada de les Quatre nobles veritats i sutres com el Sutra del diamant en aquest moment. L'aval de Ginsberg va ajudar a establir el moviment Krishna dins de la cultura bohèmia de Nova York.
El viatge espiritual de Ginsberg va començar ben aviat amb les seves visions espontànies, i va continuar amb un primer viatge a l'Índia amb Gary Snyder. Snyder havia passat un temps anteriorment a Kyoto per estudiar al Primer Institut Zen del monestir de Daitoku-ji. En un moment donat, Snyder va cantar la Prajnaparamita, que en paraules de Ginsberg «m'ha fet volar». El seu interès va despertar, Ginsberg va viatjar per conèixer Dalai Lama així com el Karmapa al monestir de Rumtek. Continuant el seu viatge, Ginsberg es va trobar amb Dudjom Rinpoche al Kalimpong, que li va ensenyar: «Si veus alguna cosa horrible, no t'hi aferris, i si veus alguna cosa bonica, no t'hi aferris».
Després de tornar als Estats Units, una trobada casual en un carrer de la ciutat de Nova York amb Chögyam Trungpa Rinpoche (tots dos van intentar agafar el mateix taxi), un mestre budista tibetà Kagyu i Nyingma, va fer que Trungpa es convertís en el seu amic i amic de tota la vida. professor. Ginsberg va ajudar a Trungpa i a la poeta de Nova York Anne Waldman a fundar la Jack Kerouac School of Disembodied Poetics a la Universitat Naropa de Boulder (Colorado).
Ginsberg també estava implicat amb el Krishnaisme. Havia començat a incorporar el cant del Mantra Hare Krixna a la seva pràctica religiosa a mitjans de la dècada del 1960. Després de saber que AC Bhaktivedanta Swami Prabhupada, el fundador del moviment Hare Krishna al món occidental, havia llogat una botiga a Nova York, es va fer amic d'ell, visitant-lo sovint i suggerint editors per als seus llibres, i va començar una relació fructífera. Aquesta relació està documentada per Satsvarupa dasa Goswami al seu relat biogràfic Srila Prabhupada Lilamrta. Ginsberg va donar diners, materials i la seva reputació per ajudar el Swami a establir el primer temple, i va fer una gira amb ell per promoure la seva causa.
Malgrat no estar d'acord amb moltes de les prohibicions requerides per Bhaktivedanta Swami, Ginsberg sovint cantava públicament el mantra Hare Krishna com a part de la seva filosofia i va declarar que portava un estat d'èxtasi. Es va alegrar que Bhaktivedanta Swami, un autèntic swami de l'Índia, intentés ara difondre el cant a Amèrica. Juntament amb altres ideòlegs de la contracultura com Timothy Leary, Gary Snyder i Alan Watts, Ginsberg esperava incorporar Bhaktivedanta Swami i el seu cant al moviment hippie, i va acceptar participar al concert de Mantra-Rock Dance i presentar el swami al Haight. -Comunitat hippie d'Ashbury.
El 17 de gener de 1967, Ginsberg va ajudar a planificar i organitzar una recepció per a Bhaktivedanta Swami a l'aeroport internacional de San Francisco, on entre cinquanta i cent hippies van saludar el Swami, cantant Hare Krishna al saló de l'aeroport amb flors a les mans. Per donar suport i promoure encara més el missatge i el cant de Bhaktivendata Swami a San Francisco, Allen Ginsberg va acceptar anar al Mantra-Rock Dance, un esdeveniment musical celebrat el 1967 a l’Avalon Ballroom pel temple Hare Krishna de San Francisco. Va comptar amb algunes de les principals bandes de rock de l'època: Big Brother and the Holding Company amb Janis Joplin, The Grateful Dead i Moby Grape, que hi van actuar juntament amb el fundador de Hare Krishna, Bhaktivedanta Swami, i van donar els beneficis al temple de Krishna. Ginsberg va presentar Bhaktivedanta Swami a uns tres mil hippies de l'audiència i va dirigir el cant del mantra Hare Krishna.
La música i els càntics eren parts importants de la presentació en directe de Ginsberg durant les lectures de poesia. Sovint s'acompanyava en un harmònium, i sovint era acompanyat per un guitarrista. Es creu que el poeta hindi i budista Nagarjun havia introduït Ginsberg a l'harmònium de Banaras. Segons Malay Roy Choudhury, Ginsberg va perfeccionar la seva pràctica mentre aprenia dels seus familiars, inclòs el seu cosí Savitri Banerjee. Quan Ginsberg va preguntar si podia cantar una cançó en lloança de Lord Krishna al programa de televisió Firing Line de William F. Buckley, Jr. el 3 de setembre de 1968, Buckley va accedir i el poeta va cantar lentament mentre tocava dolentament un harmònium. Segons Richard Brookhiser, un associat de Buckley, l'amfitrió va comentar que era el Krishna més desenfadat que he sentit mai.
At the 1967 Human Be-In in San Francisco's Golden Gate Park, the 1968 Democratic National Convention in Chicago, and the 1970 Black Panther rally at Yale campus Allen chanted Om repeatedly over a sound system for hours on end.
Ginsberg va portar encara més mantres al món del rock and roll quan va recitar el Sutra del cor a la cançó Ghetto Defendant . La cançó apareix a l'àlbum de 1982 Combat Rock de la banda britànica de punk de la primera onada The Clash.
Ginsberg va entrar en contacte amb els poetes Hungryalistes de Bengala, especialment el malai Roy Choudhury, que va presentar a Ginsberg als tres peixos amb un cap de l'emperador indi Jalaluddin Mohammad Akbar. Els tres peixos simbolitzaven la coexistència de tot el pensament, la filosofia i la religió.
Malgrat l'atracció de Ginsberg per les religions orientals, la periodista Jane Kramer argumenta que ell, com Whitman, es va adherir a una marca americana de misticisme que estava arrelada en l'humanisme i en un ideal romàntic i visionari d'harmonia entre els homes.
L'Allen Ginsberg Estate i Jewel Heart International es van associar per presentar Transforming Minds: Kyabje Gelek Rimpoche and Friends, una galeria i exposició en línia d'imatges de Gelek Rimpoche d'Allen Ginsberg, un estudiant amb qui va tenir un vincle indissoluble, el 2021. a Tibet House US a la ciutat de Nova York. Cinquanta negatius de l'arxiu fotogràfic de la Universitat de Stanford de Ginsberg van celebrar la relació única entre Allen i Rimpoche. La selecció d'imatges mai presentades, amb grans mestres tibetans com el Dalai Lama, tibetòlegs i estudiants es va guiar per les extenses notes d'Allen sobre els fulls de contacte i les imatges que havia encerclat amb la intenció d'imprimir.

### Malaltia i mort

El 1960, va ser tractat per una malaltia tropical, i s'especula que va contractar hepatitis per una agulla no esterilitzada administrada per un metge, que va tenir un paper en la seva mort 37 anys més tard.
Ginsberg va ser un fumador de tota la vida i, tot i que va intentar deixar de fumar per motius de salut i religiosos, la seva apretada agenda més tard ho va fer difícil i sempre va tornar a fumar.
A la dècada del 1970, Ginsberg va tenir dos accidents cerebrovasculars menors que es van diagnosticar per primera vegada com a paràlisi de Bell, que li van provocar una paràlisi significativa i una caiguda semblant a un ictus dels músculs d'un costat de la cara. Més tard a la vida, també va tenir constants malalties menors com la pressió arterial alta. Molts d'aquests símptomes estaven relacionats amb l'estrès, però mai va alentir el seu horari.
Ginsberg va guanyar el 1974 el National Book Award per The Fall of America (separat amb Adrienne Rich, Diving into the Wreck).
El 1986, Ginsberg va rebre la Corona d'Or pel Festival Internacional de Poesies de Struga a Macedònia, el segon poeta estatunidenc a rebre aquest premi des de WH Auden. A Struga, Ginsberg es va reunir amb els altres guanyadors de la Corona d'Or, Bulat Okudzhava i Andrei Voznessenski.
L'any 1989, Ginsberg va aparèixer a la pel·lícula premiada de Rosa von Praunheim, Silence = Death, sobre la lluita dels artistes gai a la ciutat de Nova York per l'educació sobre la sida i els drets de les persones infectades pel VIH.
El 1993, el ministre francès de Cultura va nomenar Ginsberg Cavalier de les Arts i les Lletres.
Ginsberg va continuar ajudant els seus amics tant com va poder: va donar diners a Herbert Huncke de la seva butxaca, va subministrar regularment al veí Arthur Russell un cable d'extensió per alimentar la seva configuració d'enregistrament domèstic, i va allotjar un drogodependent, Harry Smith.
Amb l'excepció d'una aparició especial com a convidat al NYU Poetry Slam el 20 de febrer de 1997, Ginsberg va donar la que es creu que és la seva última lectura a The Booksmith a San Francisco el 16 de desembre de 1996.
Després de tornar a casa de l'hospital per darrera vegada, on havia estat tractat sense èxit per una insuficiència cardíaca congestiva, Ginsberg va continuar fent trucades telefòniques per acomiadar-se de gairebé tothom a la seva llibreta d'adreces. Algunes de les trucades telefòniques van ser tristes i interrompudes pel plor, i altres eren alegres i optimistes. Ginsberg va continuar escrivint durant la seva última malaltia, amb el seu darrer poema, Coses que no faré (Nostàlgies), escrit el 30 de març.
Va morir el 5 d'abril de 1997, envoltat de familiars i amics al seu loft de l'East Village a Manhattan, va sucumbir a un càncer de fetge per complicacions de l'hepatitis als 70 anys. Gregory Corso, Roy Lichtenstein, Patti Smith i altres van venir per presentar els seus respectes. Va ser incinerat i les seves cendres van ser enterrades a la seva parcel·la familiar al cementiri de Gomel Chesed a Newark. Li va sobreviure Orlovski.
El 1998, uns quants escriptors, inclòs Catfish McDaris, van llegir en una reunió a la granja de Ginsberg per homenatjar Allen and the Beats.
Good Will Hunting (estrenat el desembre de 1997) va estar dedicat a Ginsberg, així com a Burroughs, que va morir quatre mesos després.

## Obres

La principal obra de Ginsberg, Howl, és molt coneguda per la seva frase d'obertura: «He vist les millors ments de la meva generació destruïdes per la bogeria». L'obra es va considerar escandalosa en el moment de la seva publicació per la cruesa del llenguatge, que sovint és explícit. Poc temps després de la seva publicació, el 1956, per una petita editora de San Francisco, l'obra fou prohibida. La prohibició fou un cas cèlebre entre els defensors de la primera esmena de la Constitució dels Estats Units; fou anul·lada, després que el jutge Clayton W. Horn declarés que el poema posseïa importància social redemptora. Les idees polítiques llibertàries i en general antisistema de Ginsberg van atreure l'atenció de l'FBI, institució policial que el va considerar com una greu amenaça per la seguretat.
És, en part, interessant ressaltar que la segona part de Howl va estar inspirada i escrita principalment durant una visió causada pel peiot. Ginsberg va intentar escriure nombrosos poemes sota la influència de diferents tipus de droga, incloent-hi l'àcid lisèrgic o LSD. Aquesta pràctica era una manifestació específica del seu enfocament experimental de caràcter més general; per exemple, també va escriure poemes recitant-los, enregistrant-los en cintes i transcrivint-ne els resultats.
En els seus escrits i en la seva vida, Ginsberg defensava la llibertat i l'autenticitat. Molts dels seus poemes són extremadament sincers i directes. Per exemple, en Kaddish, descriu la bogeria de la seva mare en termes ben clars. En Many Loves, descriu el seu primer contacte sexual amb Neal Cassady, que fou el seu amant i amic. Algun dels seus poemes posteriors se centren en la seva relació amb Peter Orlovsky, el seu amant de tota la vida a qui va dedicar Kaddish and Other Poems.
El seu viatge espiritual aviat va començar amb visions espontànies i va continuar amb un viatge a l'Índia i una trobada casual en un carrer de Nova York amb Chögyam Trungpa, Rinpoche, un budista tibetà mestre de meditació de l'escola Vajrayana, que va esdevenir el seu amic i mestre durant tota la vida.
En la seva vida política, fou un iconoclasta, utilitzant el seu enginy i el seu humor per a lluitar per la causa de la llibertat personal dels altres, sovint arriscant-se a si mateix. Ginsberg va ajudar a finançar l'School of Disenbodied Poetics de Jack Kerouac a la Universitat de Naropa, a Boulder (Colorado), una escola formada per Chögyam Trungpa, Rinpoche. També fou cofundador, al costat del poeta francès Jean Jacques Lebel, d'un dels festivals de poesia més importants del món, conegut com a Poliphonix.
El Ministeri de Cultura francès el va nomenar Cavaller de l'orde de les Arts i les Lletres l'any 1993.

### Llista d'obres

* Howl i altres poemes (1956)
* Kaddish i altres poemes (1961), traduït al català per Josep Costa
* Reality Sandwiches (1963)
* Cartes del Yagué (1963) - amb William S. Burroughs
* Planet News (1968)

## Referències

* ↑ «Ginsberg, Allen (1926–1997)». glbtq.com. Arxivat de l'original el 13 de març de 2007. [Consulta: 9 d’agost 2015].
* ↑ Ginsberg, Allen. Howl, Kaddish and Other Poems. Londres: Penguin Books Ltd., juliol 1, 2009, p. 0. ISBN 978-0-14-119016-7.
* ↑ Ginsberg, Allen. Deliberate Prose: Selected Essays 1952–1995. Nova York: HarperCollins, 20 de març de 2001, p. xx–xxi. ISBN 978-0-06-093081-3.
* ↑ «About Allen Ginsberg». Public Broadcasting Service, 29-12-2002. Arxivat de l'original el 2015-09-06. [Consulta: 4 gener 2025].
* ↑ Jones. Censorship: a world encyclopedia. Volume 1–4. Abingdon: Taylor & Francis, 2015, p. 955. ISBN 978-1-135-00400-2. OCLC 910523065.
* ↑ Collins, Ronald K. L.. The People v. Ferlinghetti: The Fight to Publish Allen Ginsberg's Howl. Rowman & Littlefield, 2019, p. xi. ISBN 978-1-5381-2590-8.
* ↑ Kramer, Jane. Allen Ginsberg in America. Nova York: Random House, 1968, p. 43–46. ISBN 978-1-299-40095-5.
* ↑ de Grazia, Edward. Girls Lean Back Everywhere: The Law of Obscenity and the Assault on Genius. Nova York: Random House, 2 de març de 1993, p. 338. ISBN 978-0-679-74341-5.
* ↑ «Allen Ginsberg Project – Bio». allenginsberg.org. [Consulta: 18 febrer 2013].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Miles 2001
* ↑ «The Pulitzer Prizes | Poetry». Pulitzer.org. Arxivat de l'original el 2016-01-04. [Consulta: 31 d’octubre 2010].
* 1 2 3 Hampton, Willborn «Allen Ginsberg, Master Poet Of Beat Generation, Dies at 70». The New York Times, 6 d’abril 1997. Arxivat de l'original el 2008-03-11 [Consulta: 4 gener 2025].
* 1 2 3 Hampton, Wilborn «Allen Ginsberg, Master Poet Of Beat Generation, Dies at 70». The New York Times, 6 d’abril 1997. Arxivat de l'original el 11 de març de 2008 [Consulta: 14 d’abril 2008].
* 1 2 Jones, Bonesy. «Biographical Notes on Allen Ginsberg». Biography Project. Arxivat de l'original el 23 d’octubre de 2005. [Consulta: 20 d’octubre 2005].
* ↑ Miles 2001
* ↑ «History». Columbia Review, 22-05-2014. Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 5 març 2016].
* ↑ «My generation – Columbia Spectator». Columbia Daily Spectator. Arxivat de l'original el 2025-01-02. [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ «Where Death Shaped the Beats». The New York Times, 5 d’abril 2012. Arxivat de l'original el 2018-03-19. ISSN: 0362-4331 [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ «St. Mark's Church in-the-Bowery». www.literarymanhattan.org. Arxivat de l'original el 12 de març de 2022. [Consulta: 21 d’abril 2022].
* ↑ Morgan, Bill. Beat Generation in New York: A Walking Tour of Jack Kerouac's City. City Lights Books, novembre 1997. ISBN 978-0-87286-325-5.
* ↑ HADDA, JANET American Imago, 65, 2, 2008, pàg. 229–259. ISSN: 0065-860X. JSTOR: 26305281.
* ↑ Hyde, Lewis and Ginsberg, Allen (1984) On the poetry of Allen Ginsberg. University of Michigan Press. ISBN 0-472-06353-7, ISBN 978-0-472-06353-6. p. 421.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Morgan 2007
* ↑ Dittman, Michael J. (2007), Masterpieces of Beat literature. Greenwood Publishing Group. ISBN 0-313-33283-5, pàgines 57–58.
* 1 2 Charters, Ann. «Allen Ginsberg's Life». Modern American Poetry website. Arxivat de l'original el 11 de maig de 2008. [Consulta: 20 d’octubre 2005].
* 1 2 Ginsberg, Allen (1995). Howl: Original Draft Facsimile, Transcript & Variant Versions, Fully Annotated by Author, with Contemporaneous Correspondence, Account of First Public Reading, Legal Skirmishes, Precursor Texts & Bibliography. Barry Miles (Ed.). Harper Perennial. ISBN 0-06-092611-2. pàgines 131, 132, 139–140.
* ↑ Theado, Matt (2003) The Beats: A Literary Reference. Carroll & Graf Publishers. ISBN 0-7867-1099-3. p. 53.
* 1 2 3 4 Raskin 2004
* ↑ Hyde, Lewis and Ginsberg, Allen (1984), On the poetry of Allen Ginsberg. University of Michigan Press. ISBN 0-472-06353-7, ISBN 978-0-472-06353-6, pàgines 426–427.
* ↑ Morgan, Bill. The Typewriter Is Holy: The Complete, Uncensored History of the Beat Generation. Simon and Schuster, 2010, p. 34. ISBN 978-1-4165-9242-6.
* ↑ Ginsberg, Allen. «A Blake Experience». A: Hyde. On the Poetry of Allen Ginsberg. 2002. United States: The University of Michigan Press, 1984, p. 123. ISBN 978-0-472-09353-3.
* ↑ Straight Hearts' Delight: Love Poems and Selected Letters, by Allen Ginsberg and Peter Orlovsky, edited by Winston Leyland. Gay Sunshine Press, 1980, ISBN 0-917342-65-8
* ↑ Hartlaub, Peter. «How the Beats helped build San Francisco's progressive future» (en anglès). The San Francisco Chronicle, 04-12-2015. Arxivat de l'original el 4 de novembre de 2022. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ Siegel, Robert. «Birth of the Beat Generation: 50 Years of 'Howl'». All Things Considered, 7 d’octubre 2005. Arxivat de l'original el 17 d’octubre de 2006. [Consulta: 2 d’octubre 2006].
* ↑ «Όταν ο ποιητής Άλεν Γκίνσμπεργκ επισκέφτηκε το Πέραμα. | LiFO» (en grec). www.lifo.gr, 28-01-2016. [Consulta: Categoria 2022].
* 1 2 Nuttall, J (1968) Bomb Culture MacGibbon & Kee, ISBN 0-261-62617-5
* 1 2 Fountain, N: Underground: the London alternative press, 1966–1974, p. 16. Taylor & Francis, 1988 ISBN 0-415-00728-3
* ↑ Hale, Peter. «Barbara Rubin (1945–1980)». The Allen Ginsberg Project, 31-03-2014. Arxivat de l'original el 2019-04-19. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ Osterweil, Ara. «Queer Coupling, or The Stain of the Bearded Woman». araosterweil.com. Wayne State University Press. Arxivat de l'original el 20 d’octubre de 2014. [Consulta: Categoria 2014].
* ↑ «Amiri Baraka papers, 1945–2015». www.columbia.edu. Arxivat de l'original el 19 de març de 2022. [Consulta: 10 d’octubre 2020].
* ↑ Harrison, K. C. African American Review, 47, 2/3, 2014, pàg. 357–374. DOI: 10.1353/afa.2014.0042. JSTOR: 24589759.
* ↑ PERLOFF, MARJORIE Poetry, 202, 4, 2013, pàg. 351–353. JSTOR: 23561794.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Ginsberg, Allen. «The Vomit of a Mad Tyger». Lion's Roar, 3 d’abril 2015. Arxivat de l'original el 2021-12-16. [Consulta: 3 d’abril 2015].
* ↑ «The true story of Hare Krishna: Sex, drugs, The Beatles and 50 years of scandal». Independent, 03-12-2019 [Consulta: 11 agost 2024].
* ↑ Fields, Rick. How the Swans Came to the Lake: A Narrative History of Buddhism in America. Shambhala Publications, 1992, p. 311. ISBN 978-0-87773-631-8.
* ↑ Wills, D. «Buddhism and the Beats». Beatdom.com. Mauling Press, 1, pàg. 9–13. Arxivat de l'original el May 1, 2010 [Consulta: 4 març 2012].
* 1 2 Brooks 1992, pàg. 78–9
* ↑ Szatmary 1996
* ↑ Ginsberg & Morgan 1986
* ↑ Muster 1997
* ↑ Bromley & Shinn 1989
* ↑ Chryssides & Wilkins 2006
* ↑ Joplin, Laura. Love, Janis. Nova York: Villard Books, 1992, p. 182. ISBN 0-679-41605-6.
* ↑ «Transforming Minds: Kyabje Gelek Rimnpohce and Friends». jewelheart.org. Jewel Heart. Arxivat de l'original el 2025-01-02. [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ Spiegel, Alison «Inside the New Allen Ginsberg Photography Exhibit at Tibet House US». Tricycle.org. Tricycle Magazine, 29-09-2021. Arxivat de l'original el 2025-01-02 [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ Paljor Chatag, Ben «Còpia arxivada». Yeshe, A Journal of Tibetan Literature, Arts and Humanities, 2, 1, 2022. Arxivat de l'original el 2024-09-11 [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ «Silence = Death». Teddy Award. Arxivat de l'original el 2023-11-25. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ Rhoades, Lindsey. «Echo in Eternity: The Indelible Mark of Arthur Russell». Stereogum, 08-03-2017. Arxivat de l'original el 2018-07-11. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Arthur Russell / Allen Ginsberg Track Discovered», Categoria 2010. Arxivat de l'original el 2022-03-19. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Sometimes the Grave Is a Fine and Public Place». The New York Times, 28-03-2004. Arxivat de l'original el 2008-06-04 [Consulta: 21 d’agost 2007].
* ↑ Michalis Limnios. «Poet and author Catfish McDaris says stories from his experiences from the poetry and music world». Blues.gr, 01-03-2013. Arxivat de l'original el de febrer 6, 2015. [Consulta: de gener 10, 2025].
* ↑ Clarke, Roger. «Roger Clarke | Gus Van Sant». London Evening Standard, 03-03-1998. Arxivat de l'original el 2019-12-26. [Consulta: 18 maig 2019].
* ↑ (from the "Houseboat Summit" panel discussion, Sausalito CA, febrer 1967)(Cohen 1991): Ginsberg: Què en penseu de Swami Bhaktivedanta que demana l'acceptació de Krishna en totes direccions? Snyder: Per què, és molt positiu dir Krishna. És una mitologia preciosa i és una pràctica preciosa. Leary: S'hauria d'animar. Ginsberg: Sent que és l'únic que uneix. Se sent una cosa unitària monopolística al respecte. Watts: Et diré per què crec que ho sent. Els mantres, les imatges de Krishna no tenen en aquesta cultura cap associació bruta [...] [Quan algú arriba d'Orient amb una nova religió que no té cap associació [horrible] a la nostra ment, tot les paraules són noves, tots els ritus són nous, i tanmateix, d'alguna manera hi té sentiment, i ho podem aconseguir, ja ho veus, i ho podem cavar!
* ↑ Abordant les especulacions que ell era el guru d'Allen Ginsberg, Bhaktivedanta Swami va respondre a una pregunta directa en un programa públic: "Ets el guru d'Allen Ginsberg?" dient: "No sóc el guru de ningú. Sóc el servent de tots. De fet, ni tan sols sóc un servent; un servidor de Déu no és una cosa normal.." (Greene 2007; Goswami 2011)

## Enllaços externs

* Allen Ginsberg: selecció poètica Arxivat 2008-06-10 a Wayback Machine..
* Poemes inspirats en la mort d'Allen Ginsberg.