OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Caballero Fernández de Rodas

Antonio Caballero Fernández de Rodas (Madrid, 3 d'abril de 1816 - 26 de desembre de 1876) fou un militar espanyol.
Estudià en l'Acadèmia d'Enginyers i després passà a l'arma d'infanteria amb el grau de sotstinent, prenent part en la primera guerra carlina i tenint ocasió de distingir-se pel seu valor, el que li captà la simpatia dels seus superiors. El 1854, quan el pronunciament de Vicálvaro (Vicalvarada), Caballero, que fins llavors havia romàs fidel al Govern, es passà als revoltats en plena acció junt amb molts d'altres dels seus companys, entre ells Echagüe, llavors coronel del regiment d'infanteria del Príncep.
En declarar-se la Guerra d'Àfrica, Caballero formà part de les tropes expedicionàries i el seu valor i perícia li valgueren l'ascens a brigadier. Al retornar a Madrid tingué una qüestió amb el cèlebre orador Nicolás García Rivero, i en el duel que fou el seu desenllaç resultà ferit Rivero, fet que li restà molta popularitat al general, ja que en aquella època el seu contrincant era l'ídol del poble de Madrid. Fou desterrat junt el duc de la Torre i altres generals, romanent cert temps a les Illes Canàries i retornant a la Península per preparar el moviment de 1868, del que fou un dels més actius factors. Signà el Manifest de Cadis, i en la batalla del Pont d'Alcolea comandava una divisió, contribuint no poc al triomf de les forces revolucionàries i sent ascendit pel seu comportament a tinent general.
Després fou director general de l'arma d'artilleria i més tard es posà al front de la columna que operà contra els republicans armats d'Andalusia, als que aconseguí dominar en breu temps, si bé se l'acusà que per apoderar-se de Màlaga col·locà a les esposes i fills dels revolucionaris al cap de les forces que comanava.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 53-54 (ISBN 84-239-4510-3)
# Antonio Fernández Bordas

Antonio Fernández Bordas (Ourense, Galícia, 12 de gener de 1870 - Madrid, Castella, 18 de febrer de 1950) fou un violinista espanyol.
Al Conservatori de Madrid fou deixeble de Jesús de Monasterio i guanyà, quan amb prou feines tenia onze anys, el primer premi de violí, actuant com a jurat el famós mestre Pablo Sarasate i com a director d'aquest centre el mestre Arrieta. Perfeccionà estudis a Alemanya, fent una llarga tournée de concerts per aquest país, Anglaterra, França i Espanya. Posteriorment guanyà en disputades oposicions la plaça de primer professor de violí i de música de cambra del Reial Conservatori de Madrid, del qual fou secretari fins al febrer de 1921, quan, en jubilar-se el mestre Tomás Bretón, i per unanimitat del Claustre de professors, en fou elegit director.
En el seu temps era considerat per eminents crítics mundials com el primer dels violinistes espanyols, no tan sols per la seva impecable i consumada tècnica, sinó pel seu gust depurat i la seva probitat artística, qualitats que sabia transmetre als deixebles que es formaven en la seva càtedra i entre els que s'hi comptaren notables concertistes i compositors, com per exemple Luis Antón y Sáenz de la Maleta, Gracià Tarragó, Enrique Iniesta Cano, Victorino Echevarría López i d'altres. Molt admirat per Sarasate, hagué de dedicar-li aquest la seva última obra, una difícil fantasia sobre motius de La flauta màgica de Mozart.
Va actuar a Bordeus, Lió i París, amb Alfred Cortot i André Hekking, en trio, i amb Harold Bauer en la Sala Gaveau i Sala dels Agricultors, de París; a Brussel·les amb l'orquestra d'Eugene Isaye; a Oostende amb l'Orquestra del Gran Casino; a Londres amb l'orquestra Wood: a Alemanya va celebrar alguns recitals privats, i nombroses sèries de concerts a Biarritz, Tolosa de Llenguadoc, Baiona, Donostia en el Gran Casino, sol o amb orquestra, havent recorregut triomfalment totes les Societats Filharmòniques d'Espanya.
Actuà a Madrid i a altres grans capitals espanyoles, Barcelona, Bilbao, Sevilla, Còrdova, etc. Va fer sèries de concerts clàssics, sol, amb les orquestres Simfònica i Filharmònica, i en unió d'artistes tan il·lustres com Camille Saint-Saëns, Pablo Sarasate, Pau Casals, Enric Granados, Joaquim Malats i Pilar Fernández de la Mora. Fou primer violí de la Capella Reial, acadèmic de número de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, professor honorari de les Escoles musicals de Còrdova i Sevilla, cavaller de l'orde de Carles III, oficial d'Instrucció pública de la República francesa i Cavaller de la Legió d'Honor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 23, pàg. 769 (ISBN 84-239-4523-5)
# Delminichthys krbavensis

Delminichthys krbavensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Croàcia.

## Referències

* ↑ Freyhof, J., Lieckfeldt, D., Bogutskaya, N. G. & Ludwig A. 2006. Phylogenetic position of the Dalmatian genus Phoxinellus and description of Delminichthys, new genus, (Teleostei: Cyprinidae). Molecular Phylogenetics and Evolution 38: 416-425.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zupancic, P. & N. G. Bogutskaya. 2002. Description of two new species, Phoxinellus krbavensis and P. jadovensis, re-description of P. fontinalis Karaman, 1972, and discussion of the distribution of Phoxinellus species (Teleostei: Cyprinidae) in Croatia and in Bosnia and Herzegovina. Natura Croatica v. 11 (núm. 4): 411-437.
# Giovanni Bajetti

Giovanni Bajetti (Brescia, 1815 - Milà, 1876) fou un compositor i director d'orquestra italià.
Va ser director de l'orquestra de La Scala de Milà. És autor de les òperes:
* L'Assedio di Brescia (1841);
* Gonzalvo (1841);
* Pygmalion et Galatée.
També és autor dels balls Caterina o la figlia del bandito (1847) i Faust (1848), però cap d'aquestes obres ha restat de repertori.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 253 (ISBN 84-239-4507-3)
# Giovanni Battista Casali

Giovanni Battista Casali (Roma, 1715 - Roma, 6 de juliol de 1792) fou un compositor italià.
De 1759 fins a la seva mort va ocupar el càrrec de mestre de capella a la basílica de Sant Joan del Laterà. Casali va ser un dels últims del seu període d'escriure per a veus a cappella.
Va escriure nombroses composicions religioses a veus soles, entre elles l'oratori Abigail, l'òpera Camparpe, representada per primera vegada a Venècia el 1740, i altres tres desconegudes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 12, pàg. 43. (ISBN 84-239-4512-X)
# Antonio Gianettini

Antonio Gianettini (Fano, Marques, Itàlia, 1649 - Múnic, Alemanya, 14 de juliol de 1721) fou un compositor italià.
Va ser mestre de capella a la capital bavaresa i va compondre moltes òperes, entre les quals destaquen Medea i Hermione. Els seus oratoris i cantates restaren manuscrits, hi publicà una col·lecció de Salms a 4 veus (1717).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1548 (ISBN 84 239-4525-1)
# Adulis SC

L'Adulis SC és un club de futbol eritreu de la ciutat d'Asmara.

## Palmarès

* Lliga eritrea de futbol:
** 1996, 2004, 2006
* Copa eritrea de futbol:
** 1995, 2005

## Referències

* ↑ «Football for the Peoples. Eritrea». footforpeoples.ucoz.org. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Team profile – Soccerway.com
* ↑ «Eritrea - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Eritrea - List of Cup Winners». RSSSF. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Partit Socialdemòcrata de Croàcia

El Partit Socialdemòcrata de Croàcia (croat: Socijaldemokratska Partija Hrvatske) és el principal partit polític de Croàcia. El seu president és Zoran Milanović, i actualment té 56 diputats de 153 al Parlament de Croàcia.

## Història

El partit evoluí de la Lliga de Comunistes de Croàcia (Savez Komunista Hrvatske, SKH). La seva delegació abandonà el 17è congrés dels Partits Comunistes de Iugoslàvia juntament amb els eslovens a causa de la inhabilitat per cooperar amb el Partit Comunista Serbi encapçalat per Slobodan Milošević. El comunisme fou abolit a Iugoslàvia poc després, i per això el partit afegí Partit dels Canvis Democràtics (Stranka demokratskih promjena, SDP) al seu nom. El 1990 participà en les eleccions parlamentàries croates d'abril. El SKH-SDP va perdre les eleccions però continuà amb l'oposició parlamentària.
El 30 d'abril del 1994 es fusionaren amb els Socialdemòcrates de Croàcia (SDH), encapçalats per Antun Vujić, per tal de formar el Partit Socialdemòcrata de Croàcia (abreviat com a "SDP"). Ivica Račan romangué president del partit.
El partit formà una coalició preelectoral amb el Partit Liberal Social Croat (HSLS). Račan, com a líder del partit més fort, esdevingué primer ministre de Croàcia. El govern de coalició incloïa ministres del SDP i el HSLS, a més de la coalició del Partit Agrari Croat, el Partit Liberal de Croàcia, el Partit del Poble Croat, i l'Assemblea Democràtica d'Ístria.
El govern encapçalat pel SDP, a través de diversos canvis, romangué al poder fins a les següents eleccions parlamentàries del novembre del 2003. Formaren una coalició preelectoral amb el Partit Liberaldemòcrata (una cara crítica del HSLS) i el Partit Liberal, però farcassaren en el seu intent d'aconseguir la majoria parlamentària, estenent la coalició del 2000. Aconseguiren 34 dels 151 parlamentaris.

## Resultats electorals

Sabor croat :
| Any | Coalició | Candidat | Vots | % vots | posició | Diputats | +/- | Govern |
| 1992 | | | | 7,97 | | 11 | | |
| 1995 | | | | 7,87 | | 10 | | |
| 2000 | | | | 28,48 | | 43 | | |
| 2003 | | | | 22,52 | | 34 | | |
| 2007 | | | | 36,6 | | 56 | | |
| 2011 | | | | | | | | |
| 2015 | | | | | | | | |
| 2016 | | | | | | | | |
| 2020 | SDP, HSS, GLAS, IDS, HSU, SNAGA i PGS | Davor Bernardić | 414.645 | 24,87 | #2 | 41 / 151 | 4 | Oposició |
| 2024 | CENTAR, HSS, GLAS, DO i SIP-NS-R | Peđa Grbin | 538.748 | 25,40 | #2 | 37 / 151 | 3 | Oposició |

## Enllaços externs

* Oficial del Partit
# Didenheim

Didenheim (en alsacià Dìdene) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2015 tenia 1.691 habitants. L'1 de gener del 2016 va passar a ser un municipi delegat del municipi nou de Brunstatt-Didenheim en fusionar-se amb Brunstatt.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2005 | 2010 | 2013 | 2015 |
| 1.492 | 1.897 | 1.920 | 1.902 | 1.771 | 1.758 | 1.675 | 1.738 | 1.723 | 1.691 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2018 | Jean-Denis Bauer | |
| 2018- | Nicole Beha | |

## Referències

* ↑ «Resolució prefectoral núm. 2015-303-241, de l'11 de desembre del 2015, on s'especifica la creació del municipi nou» (en francès). [Consulta: 25 febrer 2022].
# Diego Fernández de Huete

Diego Fernández de Huete (1650 - 1705) fou un músic, arpista i compositor castellà.
Nomes se'n sap de Fernández de Huete, que fou arpista de la catedral de Toledo i que entre 1702/04 publica dos volums d'un curiós llibre titulat Compendio numeroso de zifras harmónicas con teoria y pràctica, para harpa de una orden, de dos ordenes y de organo.

## Referències

* ↑ «Diego Fernández de Huete». Gran Enciclopèdia de la Música.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 788. (ISBN 84-239-4523-5)
# Diego Nasell

Diego Nasell (Fou un músic espanyol del segle xviii).
Era de noble llinatge, se'l suposa descendent dels reis d'Aragó. En la seva joventut viatjà per Itàlia, on estudià amb el compositor D. Perez. Va compondre algunes òperes que signà amb l'anagrama del seu nom Egidio Lasnel. Entre aquestes òperes hi figuren: Attilio Regolo, representada a Palerm el 1748, va re agafa el llibret de P. Metastasio per a compondre l'òpera Demetrio, cantada en italià i dividida en tres actes, l'estrena de la qual tingué lloc en el "Teatro San Carlo" de Nàpols el 18 de desembre el 1749.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 1137. (ISBN 84-239-4537-5)
# Giovanni Battista Mangone

Giovanni Battista Mangone (Pavia, a mitjan segle XVI) fou un músic italià.
Rebé el malnom d'Il piccino (el petit), i exercí les professions d'advocat, organista i professor de cant. És autor d'un llibre, avui molt rar, titulat: Ghirlana musicale, etc., (Pavia, 1615), que tracta de l'excel·lència de la música i del fonament de les arts liberals, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 826 (ISBN 84-239-4532-4)
# Eugen Thomas

Eugen Thomas (Surabaya, Java, 30 de gener de 1863 - 17 de juliol de 1922) fou un director d'orquestra i compositor neerlandès.
Als quinze anys es traslladà als Països Baixos i a Delft va fer la carrera d'enginyer, però després decidí dedicar-se per complet a la música, que ja havia estudiat abans, i després de passar dos anys al Conservatori de Viena (1885-87) fou nomenat director d'orquestra del teatre de Pilsen, i el 1888 de l'Òpera alemanya de Groningen, on també es donà conèixer com a pianista, i més tard es dirigí a Viena, i allà fundà la Wiener a cappella Chor. El 1907 fou nomenat director de la classe de cors del Conservatori.
La seva obra com a compositor també és considerable i consisteix en dues òperes, cors, música simfònica i música de cambra. Se li deu, a més: Die Instrumentation der Meistersinger von Richard Wagner (1889) i Die Wiener-Chorschule (1907).

## Referències

* ↑ Dictionary of German Biography. Thibaut - Zycha, Volum 10. Walter de Gruyter, 2006, p. 19. ISBN 9783110961164.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 646 (ISBN 84-239-4561-8)
# Demolingüística

La demolingüística analitza la dimensió, l'estructura, l'evolució i les característiques generals dels grups lingüístics, considerats des d'un punt de vista quantitatiu. La demolingüística estudia estadísticament l'estructura i la dinàmica dels grups lingüístic i les lleis que regeixen aquests fenòmens.
Els límits amb la sociologia de la llengua són òbviament difusos, tot i que la demolingüística se centra en l'anàlisi dels fluxos i els contingents dels grups lingüístics.
La demolingüística estudia, des d'una perspectiva macrosociològica, la mida, el repartiment i la dinàmica dels grups lingüístics, definits per variables com els coneixements, l'adquisició i els usos de les diferents llengües en presència. La matèria es troba a la confluència de la demografia i de la sociologia de la llengua. La recerca demolingüística s'efectua a partir de reculls de dades poblacionals que contenen informació lingüística, com són els censos amb preguntes sobre llengües i les enquestes quantitatives que també en tenen.
Els principals centres de recerca en demolingüística als territoris de llengua catalana són la Xarxa CRUSCAT-IEC (Informe sobre la situació de la llengua catalana, de periodicitat anual) i el Centre Universitari de Sociolingüística i Comunicació de la Universitat de Barcelona.

## Referències

* ↑ Vila i Moreno, F. Xavier. Apunts sobre la recerca demolingüística en el domini català. Actes de la Primera Jornada de Demolingüística de la Xarxa CRUSCAT (Col·lecció Xarxa Cruscat, núm. 5).. Institut d'Estudis Catalans., 2009, p. 7.
* ↑ Sorolla, Natxo «Demolingüística». Sociolingüística catalana. Universitat Oberta de Catalunya, 2012.
* ↑ Torres, Joaquim «La demolingüística en els territoris de llengua catalana». Treballs de Sociolingüística Catalana (núm. 21 “La sociolingüística catalana, balanç i reptes de futur”)., 2011.
# Muskogee

«Muskogee o muskogi» té aquests significats:
* Muskogee o muskogi, relatiu o pertanyent a l'ètnia creek, confederació tribal del grup lingüístic muskogi, que inclou altres tribus com hitchitis i yamasees
* Muskogee o muskogi, idioma de la família lingüística muskogi parlat pel poble creek i seminola, sobretot als estats d'Oklahoma i Florida (EUA)
* Muskogee o llengües muskogi, família de llengües ameríndies del sud-est dels EUA
* Muskogee (Oklahoma)
* Comtat de Muskogee
* Estat de Muskogee, nació sobirana proclamada a Florida, fundada el 1799 i dirigida per William Augustus Bowles
* Lower Muskogee Creek, tribu reconeguda estatalment de la nació creek al sud-oest de Geòrgia (EUA)
* Nació Muscogee, tribu reconeguda federalment dels muscogee, amb seu a Oklahoma
# Dieudonné-Pascal Pieltain

Dieudonné-Pascal Pieltain (Lieja, 4 de març de 1754 - Lieja, 10 de desembre de 1833) va ser un compositor i violinista belga.
Entre 1761 i 1763 va ser un dels nens del cor de la col·legiata de Sant Pere a Lieja, i és possible que hi continués fins al 1765, quan va marxar a Itàlia. Va ser deixeble de Jarnović, qui va tenir un gran èxit en el seu debut a París el 1773 dins la sèrie dels denominats Concert Spirituel que tenien lloc a les Tuileries de París, concerts en els que Pieltain hauria estat un dels quatre violins tenor, segons es va publicar en el seu moment. El 1778 Pieltain es va traslladar a París on, durant sis anys, va tocar en els Concert Spirituel com a solista i en una de les ocasions, el 21 de març del 1979, amb una de les pròpies composicions. Aquell mateix any va ocupar el lloc de Jarnović en l'orquestra del Princep de Guéméné, considerada la millor i més gran de les orquestres de París.
L'any 1784 se'n va anar a Londres per ocupar la plaça de primer violí dels concerts de lord Abington i hi va restar nou anys. Després va viatjar, donant concerts, a Sant Petersburg, a Varsòvia, a Berlín i a Hamburg, on se'l situa l'any 1800. Posteriorment es retirà al seu país.
Va compondre: 30 Concerts per a violí, sis Sonates per al mateix instrument, 120 Quartets per a corda i altres obres. Una de les seves peces més conegudes és el "Concert per a violí i orquestra núm. 3 en si bemoll major".

## Referències

* 1 2 Vendrix, Philippe. «Pieltain, Dieudonné-Pascal» (en anglès). Grove Music Online. Oxford University Press. [Consulta: 20 juliol 2020].
* 1 2 Fétis, François-Joseph «PIELTAIN (DIEUDONNÉ-PASCAL)» (en francès). Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique: Deuxième édition. Librairie de Firmin Didot Frères, Fils et Cie. [París], 7, pàg. 54 [Consulta: 20 juliol 2020]. Aquesta referència situa la seva mort el 12, no el 10, de desembre de 1833
* ↑ Spitzer, John; Zaslaw, Neal. The Birth of the Orchestra: History of an Institution, 1650-1815 (en anglès). Oxford University Press, p. 204 [Consulta: 20 juliol 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 761. (ISBN 84-239-4544-8)
# Eugnathichthys macroterolepis

Eugnathichthys macroterolepis és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,5 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja peixets.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (23 °C-27 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J. i J.-P. Gosse, 1984. Distichodontidae. p. 184-211. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos dins de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1990: Mimicry of prey by fin-eating fishes of the African characoid genus Eugnathichthys (Pisces: Distichodidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 1 (núm. 1): 23-31.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eugènia d'Orleans

Lluïsa Adelaida Eugènia d'Orleans (París, Illa de França, 25 d'agost de 1777 - 30 de desembre de 1848) fou una princesa de la casa d'Orleans.
Era filla del Lluís Felip d'Orleans V duc d'Orleans (Felip Igualtat) i Adelaida de Borbó-Penthièvre. Quan només tenia catorze anys, marxà a Anglaterra, acompanyada de la seva institutriu, amb el propòsit de viatjar i conèixer aquell país. En retornar es trobà inclosa en la llista d'emigrants, aconseguint refugiar-se amb l'exèrcit del Nord, on el seu germà, LLuís Felip comandava una divisió; però aquest estava compromès amb la conspiració de Dumouriez, pogueren reunir-se amb ell a Schaffouse, després de deu dies d'un viatge ple de peripècies, refugiant-se ambdós a Suïssa.
Visqué amb la seva tia, la princesa de Conti, entrant en un convent de Friburg, i després a la Baviera i a Figueres (província de Girona), on trobà la seva mare, havent de fugir a peu i de nit quan el bombardeig d'aquella capital pels francesos, refugiant-se en un convent veí.
D'allà passà a l'Illa de Malta i Sicília, on el seu germà es casa amb Maria Amèlia filla del destronat rei de Nàpols Ferran I. El 1814 tornà a França, emigrant novament a Anglaterra l'any següent, reunint-se allà amb el seu germà Lluís Felip, al qual impulsà perquè cenyís la corona, fundant la monarquia de la segona branca dels Borbòns; durant aquell regnat, fou nomenada la Ninfa Egeria del rei, el qual la consultava en totes les circumstàncies.
Al morir deixà una gran fortuna, que heretaren els seus nebots Joinville i Montpensier.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 2, pàgs. 879-880 ISBN 84-239-4502-2