OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elisabeth Teyber

Elisabeth Teyber (Viena, 16 de setembre de 1744 - Viena, 9 de maig de 1816) fou una soprano austríaca, germana de la també cantant Therese Teyber, i possiblement familiar dels compositors Anton i Franz, encara que aquesta possibilitat no està confirmada.
El seu pare fou un violinista de talent, agregat a la Capella imperial, dirigí els seus primers estudis musicals i va tenir per mestra de cant la cèlebre cantant Vittoria Tesi. Entrà en la capella del príncep Esterházy i allà va rebre consells de Haydn.
A Viena, Teyber interpretà el paper de Circe a l'òpera Telemaco, de Gluck, per les noces de Josep II i Maria Josepa de Baviera, el 1765, un paper que exigeix un alt virtuosisme. A Itàlia va debutar al Teatro San Carlo, de Nàpols, cantant Amore e Psiche, de Grassmann, després va cantar Alessandro nell'Indie, de Sacchini, el 1768, amb Tibaldi i Rauzzini, així com l'Ipermestra de De Majo, entre d'altres, fins a finals de 1769. Durant aquests anys també actuà extensament a Venècia i Florència.
El 1771-72, Teyber va anar a Rússia i va cantar una temporada a Moscou i Sant Petersburg, Antigona, de Tommaso Traetta, amb el tenor Prati i els castrats Giovanni Toschi i Angelo Monanni. Tot i això, l'estada li perjudicà la salut i va haver de tornar a Alemanya i fer una pausa durant un temps. A Torí, interpretà l'Antígona, de Mysliveček el 1773 o la Cleopatra, de Carlo Monza, el 1775. Elisabeth Teyber també cantà a Gènova i Nàpols, en diverses ocasions. El 1778 va actuar a Viena. Però tot seguit es va casar amb el noble venecià Leonardo Venier i ja no actuà més.
Malgrat una carrera breu, es consolidà com una de les primeres cantants del seu temps. Mozart l'esmenta en una carta a la seva germana el 1773, cosa que indica una certa fama. La seva veu s'estenia com a mínim fins a E5 i assolí un alt virtuosisme.

## Referències

* ↑ «Teyber, Maria Elisabeth Victoria Vincentia (1744–1816), Sopranistin». BMLO. [Consulta: 12 març 2021].
* 1 2 3 «Elisabeth TEYBER». Quell'usignolo. [Consulta: 12 març 2021].
* ↑ Fastl, Christian. «Teyber (Teiber, Tayber, Täuber, Teuber, Deiber, Taiber, Taube, Tauber, Theyber, Toiber), Familie» (en alemany). Oesterreichisches Musiklexikon en línia, 2002. [Consulta: 12 març 2021].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, 496 (ISBN 84-239-4562-6)
# Francesc Ruiz

Francesc Ruiz (Barcelona, 1971) és un artista plàstic que viu i treballa a Barcelona.
Com un còmic expandit, les vinyetes del primer volum de Soy Sauce conduïen el lector al punt de la ciutat on calia recollir el següent número, i així successivament fins als quatre que finalment es van publicar. Aquest format suscitava l'interès propi del fenomen fans per part del públic interessat. Segons Mery Cuesta:
| « | Ruiz utilitza recursos narratius metalingüístics i hipertextuals, entreteixits amb la vida real, que fan de Soy Sauce una de les millors peces vistes enguany a Barcelona. | » |
| — Mery Cuesta |||
L'any 2009 va participar en el programa Art i Hospital del Centre d'Art la Panera, amb un taller artístic de creació col·lectiva dirigit als i les adolescents usuàries de l'Hospital de Dia Infantil i Juvenil de l'Hospital de Santa Maria de Lleida.

## Galeria

* Francesc Ruiz, Philadelphia Newstand, Philagrafika 2010, Tyler School of Art, Temple University.
* Francesc Ruiz, a l'IVAM.

## Referències

* ↑ «Francesc Ruiz». Macba. [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ «Proyecto Arte y Hospital. Centre d'Art La Panera» (en castellà). Arte, Individuo y Sociedad, vol. 23, núm. especial, 2011, pàg. 257-265.
# Joseph Schuster

Joseph Schuster (Dresden, Saxònia, 11 d'agost de 1748 - Dresden, 24 de juliol de 1812) fou un compositor alemany.
Era fill d'un cantor de la capella electoral, que li'n donà les primeres lliçons de música. El 1765 marxà cap a Itàlia, on va romandre tres anys i estrenà diverses òperes. Al seu retorn a Dresden fou nomenat compositor de cambra del príncep elector, alternant en aquesta càrrec amb els seu condeixeble Franz Seydelmann, però tornà a Itàlia el 1774 per perfeccionar els seus coneixements al costat del pare Pare Martini, estrenant noves òperes a Venècia i Nàpols.
De 1778 a 1781 residí per tercera vegada a Itàlia, i a partir de llavors va viure a Dresden, on fou director de l'orquestra del teatre i exercí també les funcions de mestre de capella en diverses esglésies. Les seves òperes, que passen de 20, tingueren força acceptació a causa del seu estil agradable i melodiós, però avui estan oblidades per complet.
Deixà, a més:
* una Missa,
* una Passió,
* un Te Deum,
* el Salm 54,
* Oratoris, cantates, entre elles la titulada Das Sobder Musik considerada com la millor de les seves produccions, fragments per a piano a dues i quatre mans.
* un Concert per a piano,
* sis Quartets per a instruments d'arc,
* Simfonies, i d'altres diverses composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54. pàg. 1206 (ISBN 84-239-4554-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa, vol. 55, pàg. 922. (ISBN-84-239-4555-3)
# Francesca Riccardi

Francesca Riccardi (Parma, 28 de setembre de 1778 - Bolonya, 1845) fou una cantant italiana.
Als setze anys cantà per primera vegada al teatre de Brescia, on va obtenir un gran èxit. L'any següent cantà a Milà i Florència, i vers el 1798 va contraure matrimoni amb el cèlebre compositor Ferdinando Paër, al que seguí a París, Viena i Dresden. Amb ell, va tenir tres fills: Alphonsine, cantant òtpima, que va quedar-se amb el pare a París i on va morir el 1834, Alessandro que va seguir-la a Itàlia i fer una carrera musical i Maurice, nat el 1807. Després se'n va separar. Dotada de bella veu, després es feu aplaudir als principals teatres d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 51, pàgina 381, ISBN 84-239-4551-0
* ↑ Castellani, Giuliano «PAER, Ferdinando Francesco» (en italià). Dizzionario Biografico delgis Italiani, 2014 [Consulta: 30 gener 2015].
* ↑ Rice, John A. Antonio Salieri and Viennese Opera (en anglès). Chicago: University of Chicago Press, 1998, p. 573. ISBN 9780226711256.
# Francesco Galeazzi

Francesco Galeazzi (Torí, 1758 - Roma, 1819), fou un home de ciència, compositor musical i musicòleg italià.
Fou professor de música, matemàtiques i botànica a Piceno, i entre altres obres, deixà, Elementi teoricopratici di musica i Saggio sopra l'arte di suonare il violino.

## Referències

* ↑ Pestelli, Giorgio. The Age of Mozart and Beethoven. Cambridge University Press, 1984, p. 275–276. ISBN 978-0-521-24149-6 [Consulta: 14 gener 2017].
* ↑ Damschroder, David; Russell Williams, David. Music Theory from Zarlino to Schenker: A Bibliography and Guide. Pendragon Press, 1990, p. 97. ISBN 978-0-918728-99-9 [Consulta: 14 gener 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 25, pàg. 447. (ISBN 84-239-4525-1)
# Francesco Lucini

Francesco Lucini (Caravaggio, 1580 - Milà, 1617) fou un músic italià
Fou un dels millors baixos del seu temps i va romandre per espai de trenta anys a la capella de la Catedral de Milà.
Deixà diverses composicions religioses publicades en les col·leccions de l'època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 494 (ISBN 84-239-4531-6)
# Francesco Maggiore

Francesco Maggiore (Nàpols cap a 1715 - 1776) va ser un compositor i mestre de capella italià.
De 1730 a 1735 va estudiar composició amb Francesco Durante en el Conservatori napolità dels Pobres de Jesucrist. Des del 1737 va ser mestre de capella del marquès de Torrecuso, Luigi Francesco Caracciolo, al qual va dedicar la seva primera òpera, que va representar-se a Nàpols Teatre della Pace durant la temporada del Carnaval.
Uns anys més tard va viatjar al centre i nord d'Itàlia on les seves òperes ja es representaven i se'n van estrenar de noves. A més de nombroses òperes, també va compondre obres menors, com ara àries, entre les quals les que va compondre el 1743 i el 1747 per a tenor i baix continu i peces per encàrrec per a celebracions específiques.

## Llista no exhaustiva d'òperes

* Lo Titta, òpera còmica (llibret de G. D'Arno; Nàpols, carnaval de 1737, teatro della Pace);
* Nerone, drama per música en forma de pastiche (A. Piovene; Gorizia, carnaval 1742, Teatro Nuovo);
* Il Temistocle, drama per a música (Metastasio, Ferrara, 30 de gener de 1743, Teatro Bonacossi);
* Siface, drama per a música (Metastasio, Rovigo, 10 d'octubre de 1744, Teatro Venezij);
* Caio Marzio Coriolano, drama per a música (P. Pariati, Liorna tardor de 1744);
* Merope, drama per a música en forma de pastiche (Faenza, Accademia dei Remoti, carnaval 1745)
* I rigiri delle cantarine, òpera bufa (B. Vitturi, Venècia, tardor de 1745, Teatro S. Cassiano; Gènova, 1746, Teatro S. Agostino);
* Artaserse, drama per a música en forma de pastiche (Metastasio, Trento, 24 de juny de 1747, Teatro Nuovo; Graz, carnaval de 1753, Tummelplatz);
* Il non so che, òpera bufa (Bèrgam, 1757).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Seller, Francesca. «Maggiore, Francesco» (en italià). Treccani - Dizionario Biografico degli italiani. [Consulta: 23 agost 2021].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 92 (ISBN 84-239-4532-4)
# Francesco Milleville

Francesco Milleville (Ferrara, 27 de maig de 1577 - 1643) fou un compositor italià d'origen francès. Era net de Jean i fill d'Alessandro, ambdós músics.
Va ser músic del rei de Polònia, i després passà al servei de l'emperador Rodolf II, retornant a Itàlia el 1612, i posteriorment fou mestre de capella a Volterra i a Chioggia. S'ignora la data de la seva mort, però se sap que el 1639 encara vivia.
D'aquest autor es conserven:
* Harmonici fiori, madrigali a due, tre e quattro voci... (Venècia, 1614/24);
* Il primo libro de Madrigali in concerto a 4, 5 e 8 voci...(Venècia, 1617);
* Messa in concerto, que es publicà junt amb un Domine, un Dixit, un Magnificat i un motet (Venècia, 1629).
* Il secundo libro delle Messe (Venècia, 1617);
* Set llibres de Motetti, l'últim dels quals va aparèixer el 1626;
* Letanie della B. V. con le sue Antifone (Venècia, 1619);
* Messe e salmi (Venècia, 1620);
* Concerti spirituali (Venècia, 1620);
* Gemme spirituali (Venècia, 1620);
* Letanie della B. V. (Venècia, 1639).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 321. (ISBN 84-239-4535-9)
# Francesco Rosselli

Francesco Rosselli, també conegut com a Roselli, Rossello, Rousel, i Rusello (nascut al voltant de 1510 i mort per l'any 1577) fou un compositor italià del Renaixement.
Fou mestre de capella de Sant Pere, a Roma, el 1548, i mestre d'infants cantors de la Cappella Giulia. Es jubilà el 1550. Va compondre un gran nombre de motets i d'altra música d'església, que es conserven en manuscrit. S'han publicat d'aquest autor, molt famós en el seu temps, dos llibres de madrigals a cinc veus, una altra a quatre veus; Chansons nouvelles, a quatre i sis veus (París, 1577), i diversos madrigals i cançons incloses en un quadern d'obres d'autors de l'època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 426 (ISBN 84-239-4579-0)
# Nannocharax rubrolabiatus

Nannocharax rubrolabiatus és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 37.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (23 °C-25 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Sanaga (el Camerun).

## Referències

* ↑ Günther, A., 1867. New fishes from the Gaboon and Gold Coast. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 3) v. 20 (núm. 116): 110-117, Pls. 2-3.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Van den Bergh, E. C., G. G. Teugels, E. J. Coenen & F. Ollevier. 1995. Nannocharax rubrolabiatus, a new species of distichodont fish from the Sanaga River Basin in Cameroon, Africa (Teleostei: Distichodontidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 6 (núm. 4): 349-356.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Masayuki Matsubara

Masayuki Matsubara (japonès: 松原正之) (prefectura de Miyagi, 7 de febrer de 1939) és un lluitador japonès, ja retirat, especialista en lluita lliure, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Masayuki Matsubara». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 6 març 2025].
# Joseph Sittard

Joseph Sittard (Aquisgrà, 1846 - Hamburg, 1903) fou un crític musical alemany.
Era pare del compositor i organista Alfred Sittard (1878-1942). Alumne del Conservatori de Stuttgart, el 1872 fou nomenat professor d'aquest, des de 1885 fou cronista musical i des de 1892 juntament fulletonista de l'Hamburger Korrespondent. Entre els seus molts escrits destaquen:
* Studien und Charakteristiken (Hamburg, 1889);
* Geschichte des Musik-und Konzertwesens in Hamburg, (Altona, 1890);
* Zur Geschichte der Musik und des Theaters am württembergischen Hofe, (Stuttgart, 1890-91);
* Geschichte der Oper am Hofe zu Stuttgart, (Stuttgart, 1890-1891);
* Jongleurs und Menestrels, així com diversos follets de caràcter biogràfic.
Com a compositor deixà publicats alguns lieder i obres religioses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàgs. 921-22 (ISBN 84-239-4556-1)
# Adrian Mutu

Adrian Mutu (nascut a Călineşti, el 8 de gener del 1979) és un exfutbolista romanès que jugava de mig-ofensiu o davanter. Mutu també va jugar per la selecció de Romania en la dècada del 2000.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial (romanès) (anglès)
* Perfil de Mutu al web de la Fiorentina (italià)
* Perfil de Mutu a FootballDatabase (anglès)
Adrian Mutu amb la selecció romanesa - Caixes de navegació :
Selecció de futbol de Romania – Eurocopa 2000
1 Lobonţ •
2 Petrescu •
3 Ciobotariu •
4 Filipescu •
5 Gâlcă •
6 Popescu •
7 Mutu •
8 Munteanu •
9 Moldovan •
10 Hagi •
11 Ilie •
12 Stelea •
13 Chivu •
14 Petre •
15 Lupescu •
16 Roşu •
17 Belodedici •
18 Ganea •
19 Lincar •
20 Hîldan •
21 Prunea •
22 Contra •
Seleccionador: Jenei
Selecció de futbol de Romania – Eurocopa 2008
1 Lobonţ •
2 Contra •
3 Raţ •
4 Tamaş •
5 Chivu •
6 Rădoi •
7 Petre •
8 Codrea •
9 Marica •
10 Mutu •
11 Cociş •
12 Popa •
13 Săpunaru •
14 Ghionea •
15 Goian •
16 Nicoliţă •
17 Moţi •
18 M. Niculae •
19 Cristea •
20 Dică •
21 D. Niculae •
22 Radu •
23 Stăncioiu •
Entrenador: Piţurcă :
# Matt Bellamy

Matthew James Bellamy (9 de juny de 1978 a Cambridge, Anglaterra) és un músic britànic conegut per ser el cantant, guitarrista, pianista i compositor del grup anglès Muse.

## Infància

El seu pare, George Bellamy era guitarrista del grup The Tornados, el primer grup del Regne Unit a ser núm. 1 en les llistes de vendes dels EUA. La seva mare, Marilyn, va néixer a Belfast, i va emigrar a Anglaterra en els 70. En el seu primer dia a Anglaterra va conèixer George Bellamy, mentre treballava com a taxista a Londres. Es van mudar a Cambridge, on Paul, el germà de Matt va néixer, i un parell d'anys després (a 1978), Matt; va començar a tocar el piano amb 6 anys. En el 88 es van mudar a Teignmouth, Devon. Quan tenia 14 anys (4 anys després) els seus pares es van separar, la seva absència li va fer començar a tocar la guitarra, i va viure amb la seva àvia durant un temps. "S'estava bé a casa, classe mitjana, teníem diners", va dir Matthew. "Fins als 14 anys. Crec que tenia gairebé tot el que volia, fins als 14 anys, si. Llavors, tot va canviar, els meus pares es van separar, me'n vaig anar a viure amb la meva àvia, i no havia molts diners. Tinc una germana major que jo, la meva germanastre: el meu pare la va tenir abans de casar-se, i també a un germà menor. Fins als 14, la música era part de la meva vida, fins i tot de la família: el meu pare era músic, tenia un grup, etc."
Els seus pares i el seu germà solien jugar a la Ouija per a contactar amb la mort, que Matt va descobrir quan estava vagant en el pis de baix una nit. Va començar a interessar-se en ella després del divorci dels seus pares. "Era emocionant anar al col·legi i parlar-li als nens de 10 anys sobre ella; s'espantaven molt, i jo estava bastant impressionat d'estar fent una cosa que espantava a la gent però a mi no"

## Influències

Bellamy usa altes línies vocals com a marca de la casa de Muse. Aquest falsetto és una característica principal del grup (per exemple, Micro Cuts). El seu estil vocal ha estat comparat al de Thom Yorke de Radiohead, Freddie Mercury de Queen i al de Jeff Buckley, a qui Bellamy va citar com major influència. Les seves composicions a piano han estat inspirades per pianistes com Serguei Rakhmàninov, i com a resultat d'una fusió de l'estil Romàntic amb rock queden moltes cançons de Muse, com Space Dementia i Butterflies and Hurricanes. Aquesta última conté un petit intermedi que recorda molt a una composició de Rakhmàninov. Bellamy va citar alguns guitarristes que li han influït, com Jimi Hendrix i Tom Morello de Rage Against the Machine. D'aquest últim es nota especialment en els riffs de les cançons del segon àlbum de Muse, Origin of Symmetry.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Muse
* Guitarres Manson
* Instruments i equip Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
* Pàgina no oficial de Muse Arxivat 2018-08-16 a Wayback Machine. (castellà)
# Nannostomus limatus

Nannostomus limatus és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones a prop de Santarém (Brasil).

## Referències

* ↑ Günther, A., 1872. On a new genus of characinoid fishes from Demerara. Proceedings of the Zoological Society of London. 1872 (pt 1): 146.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Weitzman, S. H., 1978. Three new species of fishes of the genus Nannostomus from the Brazilian states of Pará and Amazonas (Teleostei: Lebiasinidae). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 263: 1-14.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Oyakawa, O.T., 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Hoedeman, J. J., 1950: Rediagnosis of the characid-nannostomine fish genera Nannostomus and Poecilobrycon. Amsterdam Naturalist (Bulletin Zoologisch Museum van Amsterdam) v. 1 (núm. 1): 11-27, Pls. 8-9.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Weitzman, S. H. i J. S. Cobb, 1975: A revision of the South American fishes of the genus Nannostomus Günther (family Lebiasinidae). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 186: i-iii + 1-36.
* Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Joseph Sucher

Joseph Sucher (St. Gottardt, Hongria, 23 de novembre de 1843 - Berlín, Alemanya, 4 d'abril de 1908) fou un compositor, director d'orquestra i mestre de capella hongarès.
Fou infant de cor de la Capella imperial de Viena; en arribar a l'adolescència estudià Lleis, però aviat abandonà aquest estudi per a dedicar-se totalment a la música sota la direcció de Sechter.
Després de dirigir alguns anys l'Associació de cant acadèmic (Akademisches Gesangverein) i actuar al mateix temps de director de l'Òpera Còmica, el 1876 fou cridat a Leipzig de director de l'orquestra d'aquell teatre, on l'any següent va contraure matrimoni amb la cantant Rosa Haslbeck (nascuda a Velburg, Alt Palatinat, el 1849), la qual es distingí especialment en les representacions wagnerianes a Bayreuth. El 1879 el matrimoni va ser contractat pel Stadttheater d'Hamburg, i el 1888 per l'Òpera de Berlín, on va romandre fins al 1899. Van quedar notables les representacions que van donar tots dos com a interprets de Wagner.
Sucher també fou un distingit compositor de nombrosos lieder, simfonies i l'escena dramàtica La batalla de Lepanto.

## Referències

* ↑ «Sucher, Joseph». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Apèndix núm. 9, p. 305. ISBN 84-239-4579-0.
* ↑ von Wurzbach, Constantin. «Joseph Sucher, Joseph». A: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich (en alemany). Viena: Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, 1880, p. 266-269.