OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Planoles

L'escut oficial de Planoles té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, 2 palmes d'or passades en sautor acompanyades, a la destra, d'un sautoret d'or i, a la sinistra, de 2 ciris d'or encesos de gules passats en sautor; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 4 de juliol de 1985 i publicat al DOGC el 30 d'agost del mateix any amb el número 582. Abans d'acabar l'any es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 585 el 6 de setembre.
Les dues palmes creuades són un senyal tradicional de les armes del poble i fan al·lusió al màrtir sant Vicenç màrtir, patró de Planoles, també representat pel sautor. Les dues espelmes creuades són l'atribut de sant Marcel, patró de Planès, l'altre poble principal del municipi, annexat el 1967. Els quatre pals de Catalunya recorden que la localitat fou una batllia reial.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «DECRET 218/1985, de 4 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Planoles per adoptar el seu escut heràldic municipal. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 585, p. 2987, de 6.9.1985).» ( PDF). DOGC núm. 582. Generalitat de Catalunya, 30-08-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA al Decret 218/1985, de 4 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Planoles per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 585. Generalitat de Catalunya, 06-09-1985. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019. [Consulta: 2 novembre 2013].
# Escut de Prullans

L'escut oficial de Prullans té el següent blasonament:
    Escut caironat d'or, 2 geminats ondats en pal d'atzur acostats de 3 còdols de gules malordenats a la destra i d'una creu patent de gules a la sinistra. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 28 d'octubre de 1998 i publicat al DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 2766.
Els tres còdols són l'atribut de sant Esteve, patró de la localitat. Els dos geminats ondats fan referència als rius i rieres que transcorren pel municipi. La creu patent de gules sobre camper d'or és el senyal tradicional de l'escut del poble. El castell de Prullans va esdevenir el centre d'una baronia l'any 1309, i això queda reflectit a la corona de dalt de l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 d'octubre de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Prullans.» ( PDF). DOGC núm. 2766. Generalitat de Catalunya, 16-11-1998. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Puigcerdà

L'escut oficial de Puigcerdà té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un mont floronat d'or. Per timbre una corona de comte.
Va ser aprovat el 29 de gener de 1987 i publicat al DOGC el 6 de març del mateix any amb el número 812.
El mont floronat és el senyal tradicional de la capital cerdana. La primera referència d'aquest escut d'armes data de 1298 (és una de les representacions heràldiques catalanes més antigues), i s'ha anat usant sense canvis des d'aleshores, tot i que no fou oficialitzat fins al 1987. El mont és un senyal parlant, referit al "puig" del nom de la vila, i la flor de lis és probablement una al·lusió a la Mare de Déu, patrona de la localitat. La corona fa referència al fet que Puigcerdà fou la capital del comtat de Cerdanya, un dels comtats originaris de Catalunya.

## Bandera

La bandera oficial de Puigcerdà té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el mont floronat groc de l'escut, d'alçària 5/6 de la del drap i amplària 1/3 de la llargària del mateix drap, centrat a 1/6 de la vora de l'asta.
Va ser aprovada el 7 de juny de 2005 i publicada en el DOGC el 4 de juliol del mateix any amb el número 4418.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «DECRET 43/1987, de 29 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Puigcerdà per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 812. Generalitat de Catalunya, 06-03-1987. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2042/2005, de 7 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Puigcerdà.» (pdf). DOGC num. 4418, 04-07-2005. [Consulta: 30 juny 2010].
# Escut de Pujalt

L'escut oficial de Pujalt té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot un mont de 4 penyes floronat de porpra. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 5 d'abril de 1995 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 2040.
El mont floronat que sobresurt sobre els altres és un senyal parlant referit al nom de la localitat, derivat de "puig alt". El sautor és la creu de Sant Andreu, patró del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 5 d'abril de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Pujalt.» (pdf). DOGC núm. 2040. Generalitat de Catalunya, 21-04-1995. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Escut de Regencós

L'escut oficial de Regencós té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot una muralla torrejada de 2 torres d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 25 de febrer de 1997 i publicat al DOGC el 27 de març del mateix any amb el número 2360.
La muralla torrejada representa el recinte medieval que envoltava el poble, del qual encara ara en queden dues torres. Regencós va pertànyer als Cruïlles, barons de Peratallada; precisament l'escut reprodueix les seves armes parlants, el sembrat de creuetes d'argent sobre camper de gules.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 25 de febrer de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Regencós.» ( PDF). DOGC núm. 2360. Generalitat de Catalunya, 27-03-1997. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Sabadell

L'escut oficial de Sabadell té el següent blasonament:
| « | Escut caironat truncat: al primer, d'argent, una ceba arrencada de sinople; i al segon, d'or, quatre pals de gules. Per timbre una corona mural de ciutat. | » |

## Història

L'actual símbol oficial de Sabadell va ser aprovat en el Ple Municipal del 23 de desembre de 1992, i va rebre la conformitat de la Generalitat de Catalunya el 26 de gener de 1993 i fou publicat al DOGC el 2 de febrer del mateix any amb el número 1704.
La ceba és el senyal parlant tradicional, des de 1560, referent al nom de la ciutat, i és també una al·lusió a l'origen humil de la població, amb el seu mercat agrícola (encara que ara Sabadell sigui un important centre industrial i de serveis).
El document més antic trobat on apareix el segell amb la ceba és de 1468. Era signat pel procurador general de Barcelona, quan aquella ciutat va ser senyora de Sabadell. El primer segell propi del municipi no apareix fins a l'any 1560, amb la ceba com a escut propi i símbol de la ciutat.
El motiu de la ceba com a emblema de Sabadell s'ha de trobar en els costums d'aquella època. Una part considerable de poblacions catalanes tenen com a emblema heràldic les anomenades armes parlants. Aquest costum obeeix a la poca gent lletrada que hi havia. Posar a l'escut un signe gràfic que més o menys coincidís amb el nom de la població era facilitar-ne la lectura. Així, el nom "Sabadell", a través de la pronúncia [səβəʼðeʎ], seria reinterpretat com un hipotètic derivat de "ceba": "Cebadell".
Els quatre pals de Catalunya recorden que la ciutat va pertànyer a la Corona; de fet, va ser venuda per Roger Bernat de Foix l'any 1366 a Elionor de Sicília, esposa de Pere III. El rei la va tornar a vendre, aquesta vegada a la ciutat de Barcelona, i va tornar definitivament a la Corona el 1473.
Una de les versions anteriors més emprades a l'aprovada el 1993 consistia en el mateix blasonament actual però sent l'escut triangular curvilini i timbrat amb corona reial oberta. A vegades incorporava la divisa llatina Per meam viam scandam astra ('Pel meu camí pujaré als astres') sobre la corona i/o les inicials «A» i «S» a banda i banda de la ceba arrencada. Aquestes inicials poden indicar Arraona i Sabadell, al·ludint a la distinció que es feia entre la vila de Sabadell i el terme del Castell d'Arraona. Finalment aquest anava ornamentat amb un ram de llorer de sinople a l'esquerra i un palmó d'or a la dreta.
Aquesta versió encara es pot apreciar a bastants llocs de la ciutat, com ara al Pavelló Municipal d'Esports o al monument dedicat al batlle Josep Maria Marcet i Coll.

## Vegeu també

* Bandera de Sabadell
* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* 1 2 «Resolució de 26 de gener de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sabadell» (pdf). DOGC. Generalitat de Catalunya, núm. 1704, 02-02-1993 [Consulta: 30 juny 2022].
* ↑ de Fluvià, Armand «L'escut de Sabadell». Sàpiens [Barcelona], núm. 125, 1-2013, pàg. 6. ISSN: 1695-2014.
# Cephaloscyllium cooki

Cephaloscyllium cooki és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 29,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 223-300 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia i Indonèsia.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. Analytical synopsis of the order of Squali; and revision of the nomenclature of the genera. (Genera date to this article, also treated in Gill 1862:409-413. Both articles combined as separate, pp. 1-42.) Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 7. 367*-370*, 371-408.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R., Séret, B. & White, W.T., 2008. New swellsharks (Cephaloscyllium: Scyliorhinidae) from the Indo–Australian region. Pp. 129-146, a: Last, P.R., White, W.T. & Pogonoski, J.J. (eds.): Descriptions of New Australian Chondrichthyans. CSIRO Marine and Atmospheric Research Paper núm. 22.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Last, P. R., B. Séret i W. T. White, 2008: New swellsharks (Cephaloscyllium: Scyliorhinidae) from the Indo-Australian region. A: Descriptions of new Australian Chondrichthyans. CSIRO Marine and Atmospheric Research Paper Núm. 022: 129-146.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schaaf-Da Silva, J. A. i D. A. Ebert, 2008: A revision of the western North Pacific swellsharks, genus Cephaloscyllium Gill 1862 (Chondrichthys: Carcharhiniformes: Scyliorhinidae), including descriptions of two new species. Zootaxa Núm. 1872: 1-8.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Oriol estriat

L'oriol estriat (Oriolus sagittatus) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als boscos i sabanes de les terres baixes del nord-est d'Austràlia Occidental, cap a l'est, a la llarga de la costa i illes del nord del Territori del Nord fins Queensland, cap al sud, a través de l'est de Nova Gal·les del Sud fins al sud-est d'Austràlia Meridional.

## Referències

* ↑ «Oriol estriat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Edifici Xapa

L'edifici Xapa situat en la Gran Via del Marqués del Túria, núm. 63, 65, 67 de Ciutat de València (València) és, sens dubte, un dels grans edificis de l'Eixample valencià, que desenvolupa amb ordre exemplar el front de la Gran Via de l'illa entre el carrer del Comte de Salvatierra i la plaça de Cánovas. Projectat pels arquitectes Antonio Martorell Trilles i Emilio Ferrer Gisbert, va ser construït en 1916.
Degut al fet que inclou un xamfrà complet i tota la concavitat de Cánovas, la seua longitud de façana s'acosta als 200 m, el que confereix a l'actuació una magnitud urbanística considerable.
Les cinc plantes contínues sense ruptures ni canvis, s'adapta tant a les amplàries dels carrers transversals (Comte de Salvatierra i Gravador Esteve), com a l'oval de Cánovas, com a l'ample de la Gran Via (50 m). Únicament en el xamfrà de Comte de Salvatierra, el nombre de plantes passa a ésser de sis, però ací, espentada la composició cap amunt pel gran portal d'entrada centrat en l'eix del xamfrà, és la mateixa composició arquitectònica la qual justifica l'elevació, en el punt just que es realitza.
Es tracta d'un conjunt de cinc plantes en el qual els baixos són comercials i la resta, residencial. Es parteix d'un esquema de planta, amb escales centrades a les quals recauen dos habitatges grans per planta, que se serveixen de corredor perpendicular a alineació del carrer per a estructurar estances diürnes a façana principal, nocturnes a pati d'illa i de servei en l'intermedi, il·luminades i ventilades per celoberts.
La llarga façana es caracteritza per la seua unitat, basada en una seriació de buits verticals que inclouen les plantes baixes. La composició es basa en la diferenciació entre la base, formada per les dues plantes inferiors que presenten afranjat horitzontal del parament, imposta de forjat en l'arrencada de la planta segona, que té funció i referència de planta principal, de la qual arranquen així mateix els miradors enclavats en els canvis de plànol de la plaça i del xamfrà. Les dues plantes superiors mantenen la composició de les balconades i la rematada és plana, acabada superiorment amb una línia sinuosa fins a les rematades especials de cantons, que queden molt peraltades en forma de pinta perforada.
L'estructura està formada per murs de càrrega i pilars de rajola massissa, forjats de bigueta metàl·lica i motlades ceràmiques, façana revestida d'estuc, fusteries de fusta i persianes valencianes enrotllables.
El conjunt respira un aire modernista implicat amb alguns components més geomètrics derivats de la Sezession i constitueix una fita arquitectònica i urbana en aquest caracteritzat lloc de l'Eixample.

## Referències

* VV.AA. (Vicente Colomer Sendra). Registre d'Arquitectura del Segle XX en la Comunitat Valenciana ISBN 84-87233-38-4
# Guerra italo-turca

La guerra italo-turca, també coneguda com a guerra de Líbia, va ser un conflicte bèl·lic entre el Regne d'Itàlia i l'Imperi Otomà per la conquesta de la Tripolitània i la Cirenaica, entre el 28 de setembre de 1911 i el 18 d'octubre de 1912.

## La guerra

Itàlia va atacar les províncies otomanes de Tripolitània i Cirenaica que, juntes, constitueixen la Líbia actual, així com l'illa de Rodes i l'arxipèlag del Dodecanès, a tocar d'Anatòlia.
La guerra italoturca va ser un banc de proves dels nombrosos avenços tecnològics utilitzats a la Gran Guerra; sobretot l'aeroplà. El 23 d'octubre de 1911, el pilot italià capità Piazza, en un aparell Blériot XI, va sobrevolar les línies enemigues turques en una missió de reconeixement, i l'1 de novembre el sotstinent Gabotti va deixar caure la primera bomba aèria sobre les tropes turques a Líbia.
Hi participaren oficials que arribarien més endavant a assolir grans responsabilitats en els seus països com Pietro Badoglio (Primer Ministre d'Itàlia), Guglielmo Pecori Giraldi o Mustafa Kemal Atatürk, primer president de la moderna República de Turquia.

## Conseqüències

Turquia va cedir a Itàlia la Tripolitània i la Cirenaica i també va renunciar explícitament a totes les reclamacions sobre les illes del Dodecanès, que Itàlia havia estat obligada a retornar a Turquia pel tractat d'Ouchy el 1912 després de la guerra, però havia quedat sota administració italiana.
Aquesta guerra va suposar un precedent important de la Primera Guerra Mundial, i va influir en el contenciós nacionalista en els estats balcànics. Considerant com els italians havien derrotat fàcilment els desorganitzats otomans, els membres de la Lliga Balcànica van atacar l'Imperi Otomà abans del final de la guerra amb Itàlia en la Primera Guerra Balcànica.

## Referències

* 1 2 Taylor 1980: vol.1 p.8
* ↑ «Treaty of Lausanne, October, 1912» (en anglès). Mount Holyoke. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 8 setembre 2021].
* ↑ Sondhaus, Lawrence. World War One: The Global Revolution (en anglès). Cambridge University Press, 2011, p.19. ISBN 0521736269.

## Vegeu també

* Regia Aeronautica

## Bibliografia

* Taylor, Michael John Haddrick. Jane's encyclopedia of aviation (en anglès). Grolier Educational Corp., 1980. ISBN 0710607105.
# Escut de Sales de Llierca

L'escut oficial de Sales de Llierca és el símbol oficial d'aquest municipi i es descriu mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un vol abaixat de gules. Per timbre una corona de baró.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb la representació heràldica de dues ales unides pels seus extrems superiors (mig vol) en posició invertida segons l'heràldica (abaixat) de color vermell (gules).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona nobiliària, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar els escuts dels municipis que històricament han estat cap o centre d'un principat, ducat, marquesat, comtat, vescomtat o baronia. En aquest cas, es tracta d'una corona de baró, en ser Sales el cap d'una baronia.

## Història

L'Ajuntament va acordar en ple iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el dia 5 de febrer de 1992, per adaptar-se a la normativa actual. L'adaptació va consistir bàsicament, a part del canvi de forma i de corona, en canviar el color del fons de l'escut (d' argent a or). Després dels tràmits reglamentaris, l'escut es va aprovar el 9 d'octubre de 1992 i fou publicat al DOGC número 1.660 de 23 d'octubre del mateix any.
Les dues ales són el senyal parlant tradicional referit al nom del poble. La corona de damunt l'escut recorda que la localitat fou el centre d'una baronia des del segle xiii.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 d'octubre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sales de Llierca.» ( PDF). DOGC núm. 1660. Generalitat de Catalunya, 23-10-1992. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
* ↑ Antic escut de Sales de Llierca
# Ceratobranchia

Ceratobranchia és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Ceratobranchia binghami (Eigenmann, 1927)
* Ceratobranchia delotaenia (Chernoff & Machado-Allison, 1990)
* Ceratobranchia elatior (Tortonese, 1942)
* Ceratobranchia joanae (Chernoff & Machado-Allison, 1990)
* Ceratobranchia obtusirostris (Eigenmann, 1914)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1927. The American Characidae. Memoirs of the Museum of Comparative Zoology v. 43 (pt 4): 311-428, 24 pls.
* 1 2 Chernoff, B. & Machado-Allison, A. 1990. Characid fishes of the genus Ceratobranchia, with descriptions of new species from Venezuela and Peru. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 142: 261-290.
* ↑ Tortonese, E. 1942. Ricerche ed osservazioni sui Caracidi delle sottofamiglie Tetragonopterinae, Glandulocaudinae e Stethaprioninae (Teleostei, Plectospondyli). Bollettino dei Musei di Zoologia ed Anatomia Comparata Torino (Ser. 4) v. 49 (núm. 117): 11-86, Pls. 1-5.
* ↑ Eigenmann, C. H., Henn, A. W. & Wilson, C. 1914. New fishes from western Colombia, Ecuador, and Peru. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 133.). Indiana University Studies Núm. 19: 1-15.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0-471-25031-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)