OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Louise Harriers Wippern

Louise Harriers Wippern (Hildesheim, Baixa Saxònia, 1835 - Görbersdorf, Silèsia, 1878) fou una soprano alemanya. Soprano d'excepcionals facultats, feu el seu debut a Berlín el 1857 en el rol d'Aghata a Der Freischütz i l'Alicia de Robert le Diable. Assolí un èxit tan gran que fou contractada de forma permanent allà. El 1859 es casà amb l'arquitecte Harriers a Bückeburg. La temporada del 1864 actuà al Covent Garden de Londres i també les dues temporades següents. Soprano d'excepcionals facultats, perquè abordava amb la mateixa facilitat el gènere dramàtic que el lleuger, i ensems notable actriu, fou durant molts anys la cantant favorita dels públics de Berlín, i d'altres principals teatres d'Alemanya. A partir de 1868 pati una afecció de la gola, no obstant continuà actuant fins al 1871 en què se li debilità la veu i la força i es va veure obligada a retirar-se.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 337 ISBN 84-239-4570-7

## Enllaços externs

* http://themusicdictionary.org/wippern-louiseharriers-wippern/ Arxivat 2016-03-13 a Wayback Machine.
* http://digitalgallery.nypl.org/nypldigital/dgkeysearchdetail.cfm?trg=1&strucID=545881&imageID=1225871&total=1&num=0&word=Harriers-Wippern%2C%20Louise%2C%201826-1878&s=3&notword=&d=&c=&f=2&k=1&lWord=&lField=&sScope=&sLevel=&sLabel=&sort=&imgs=20&pos=1&e=w
# Lubricogobius

Lubricogobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Lubricogobius dinah (Randall & Senou, 2001)
* Lubricogobius exiguus (Tanaka, 1915)
* Lubricogobius ornatus (Fourmanoir, 1966)
* Lubricogobius tre (Prokofiev, 2009)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Randall, J. E. & H. Senou, 2001. Review of the Indo-Pacific gobiid fish genus Lubricogobius, with description of a new species and a new genus for Lubricogobius pumilus. Ichth. Research v. 48 (núm. 1): 3-12.
* ↑ Tanaka, S., 1915. Ten new species of Japanese fishes. Dobutsugaku Zasshi = Zoological Magazine Tokyo v. 27 (núm. 325): 565-568.
* ↑ Fourmanoir, P., 1966. Trois nouvelles espèces de poissons du Vietnam: Sicyodon albus nov. gen., nov. sp., et Lubricogobius ornatus, nov. sp. (Gobiidae), et Parupeneus aurantius nov. sp. (Mullidae). Bulletin du Muséum National d'Histoire Naturelle (Série 2) v. 37 (núm. 6, 1965): 956-961.
* ↑ Prokofiev, A. M., 2009. A New Species of Lubricogobius (Perciformes: Gobiidae) from Nha Trang Bay, Vietnam. Journal of Ichthyology, 49 (5): 416–419.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Escut de Balaguer

L'escut oficial de Balaguer té el següent blasonament:
    Escut caironat quarterat en sautor: 1r i 4t. d'or, 4 pals de gules; 2n. i 3r. escacat d'or i de sable. Per timbre una corona de comtal.

## Història

Va ser aprovat el 20 de gener de 1983 i publicat dins el DOGC el 18 de febrer de l'any 1990 amb el número 305. Es va publicar una correcció d'errada dins el DOGC número 329 el 18 de maig del mateix any.
Balaguer va esdevenir la capital del comtat d'Urgell al segle xii; l'escut presenta, duplicades, les armes d'Urgell i els quatre pals de Catalunya, en record de la jurisdicció reial sobre la ciutat. També la corona rememora la pertinença al comtat d'Urgell.

## Referències

* ↑ «DECRET 24/1983, de 20 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Balaguer perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 305. Generalitat de Catalunya, 18-02-1983. [Consulta: 16 abril 2012].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA al Decret 24/1983, de 20 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Balaguer perquè adopti el seu escut heràldic municipal» (pdf). DOGC núm. 329. Generalitat de Catalunya, 18-05-1983. [Consulta: 16 abril 2012].
# Corydoras virginiae

Corydoras virginiae és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,1 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras virginiae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. 1993. Three new species of catfishes of the genus Corydoras (Callichthyidae: Siluriformes). Trop. Fish Hobby. v. 41 (núm. 12) (450): 152-158.
# Josep Baburés i Grabulosa

Josep Baburés i Grabulosa (la Vall de Bianya, 14 d'agost del 1880 - Sabadell, 3 de desembre del 1952) fou un sacerdot escolapi i meteoròleg català.

## Biografia

Alumne de l'Escola Pia d'Olot, ingressà en aquest orde i hi professà el 16 d'agost de 1894. Va ser ordenat sacerdot el 26 de desembre de 1900. Passà tota la seva vida de mestre a l'Escola Pia de Sabadell, excepte quatre anys que residí a Castellar del Vallès.
Adquirí coneixements científics i es dedicà principalment a tenir cura de l'observatori meteorològic instal·lat al col·legi sabadellenc. No sols recollí i publicà les dades meteorològiques, sinó que va ser consultat per a estudis com el de la construcció de ferrocarril de Sabadell a Terrassa, la ubicació del sanatori de Torrebonica, per companyies d'assegurances sobre pedregades, pel subministrament d'aigua a la ciutat.
Publicà algunes de les observacions que van més enllà de les dades del temps de cada dia. L'Ajuntament de Sabadell li atorgà la Medalla de Plata de la Ciutat el 27 de gener de 1943. Era soci de la Fundació Bosch i Cardellach. L'Orfeó Català el guardonà per l'aportació de més de cent cinquanta cançons populars inèdites de folklore català.

## Obres

* "Historial del Observatorio Meteorológico del Colegio de Sabadell". A: Sabadellum, Sabadell (febrer 1961), p. 26-28; (juny 1962), núm. 2, p. 58-60.
* '"Disertación sobre la meteorología con noticias de los observatorios de los colegios escolapios'". A: Sabadellum, Sabadell (febrer 1962), núm. 1, p. 17-19.
* "El observatorio meteorológico de las Escuelas Pías [Diario del observatorio]". A: Sabadellum, Sabadell (juliol 1964), núm. 2; p. 151-156; (octubre 1964), núm. 3; p. 179-184; (febrer 1965), núm. 1; p. 208-211; (juliol 1965), núm. 2; p. 241-243; (octubre 1965), núm. 3; p. 280-282; (març 1966), núm. 1, p. 14-15; (juliol 1966); núm. 2, p. 49-51; (novembre 1966), núm. 3; p. 73-76; (març 1967), núm. 1; p. 107-109; (juliol 1967), núm. 2; p. 138-140, (novembre 1967), núm. 3, p. 167-168; (març 1968), núm. 1; p. 199-201; (juliol 1968), núm. 2; p. 233-235.

## Bibliografia

* Antoni Baqués i Roviralta. "Servei meteorològic a l'Escola Pia de Sabadell". A: Catalaunia (Barcelona juny 1978), núm. 204.
* Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya. Vol. I. Barcelona: Editorial Claret; Generalitat de Catalunya, 1998; pàg. 169.
* "El Rdo. P. José Baburés". A: Senda. Sabadell (desembre 1953), núm. 1, pàg. 3.
* Joan Florensa; Miriam Mulinari: "Els observatoris a l'Escola Pia: retrat d'un inici". A: Modilianum Moià (1r semestre 2007), núm. 36, p. 65-73.
* "Observatori meteorològic de Sabadell". A: La Academia Calasancia, XVIII Barcelona. (5 de novembre de 1908), núm. 399, p. 22-25.
* Antoni Piña i Batllevell: L'Escola Pia de Sabadell. La seva història, els seus mestres, els seus alumnes. Sabadell: Escola Pia, 1985, p. 32-37.
* Claudi Vilà i Palà. Escuelas Pías de Olot. Salamanca: Imp. Calatrava, 1974.
# Josep Balart

Josep Balart i Sobrevals (Barcelona, 1882 - Barcelona, 17 de desembre de 1904) va ser un pianista i compositor català.

## Biografia

Fill del músic Gabriel Balart i Crehuet i de Balbina Sobrevals i Planella. Inicià els seus estudis a Barcelona a l'edat de vuit anys amb la professora Carme Matas i durant la seva estada al Conservatori Municipal de Música de Barcelona guanyà diversos premis. Aproximadament, al 1902 marxà a París per continuar la seva carrera pianística. En diverses ocasions actuà al Centre Català de París. També desenvolupà una important tasca compositiva, publicant un seguit de valsos-boston per a piano, el primer dels quals es troba a La Música Ilustrada Hispano-Americana. Entre les seves obres destaquen: Feliz ensueño, Val-Boston, Ideal, Val., Lotus, Val-Boston, i Peonia, Val.
Mor el 17 de desembre de 1904 a l'edat de 22 anys a Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Necrologia». Revista musical catalana : butlletí mensual del Orfeó Català: Any 1905, núm. 013 (Gener), 1-1905, pàg. 22.
* ↑ Portaveu del centre Català de París «Catalunya-París». Els cataláns de París, 12-1903.
* ↑ Sobrino, Ramón. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, p.83.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. 11. servei de publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona i l'Institut d'Estudis Catalans, abril 2020, p. 298. ISBN 978-84-490-8974-9.
* ↑ Música Ilustrada Hispano-Americana, 1903, p.109.
# Josep Broquetas i Rius

Josep Broquetas i Rius (Barcelona, 23 d'abril de 1900 - 16 de gener de 1936) fou un escriptor i traductor català.
A la mort del seu pare l'any 1924 en Josep es va integrar totalment a la redacció d'En Patufet i amb el pseudònim de Guillem d'Oloró va publicar un relat humorístic cada setmana durant tretze anys, un total de quasi set-cents relats, a més d'un bon nombre de poemes festius així com bastants contes morals de la Biblioteca Patufet. També a la mateixa revista però amb el pseudònim de Doctor Galena va escriure una sèrie d'articles tècnics―divulgatius en els que explicava la teoria i la pràctica per a rebre les primeres emissions de Radio que en pla experimental feia Radio Barcelona.
Com a membre de la Institució Catalana d'Història Natural era un estudiós de la Geologia i als vint anys va publicar dos articles en el butlletí d'aquesta entitat sobre les formacions geològiques en diverses muntanyes dels voltants de Barcelona.

## Referències

* ↑ Jordi Castellanos. En Patufet, cent anys: la revista i el seu impacte : simposi celebrat a l'Aula Magna de la Universitat de Barcelona el dia 11 de març de 2004. L'Abadia de Montserrat, 2004. ISBN 9788484156642 [Consulta: 9 setembre 2010].
* ↑ Radio Amateur. CQ. Cetisa Editores, num 290, Juny de 2008, pag 19
* ↑ BROQUETAS, JOSEP. Nota sobre les roques metamòrfiques de fàcies arcaica del Tibidabo (Barcelona). Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, núm. 8, novembre de 1920
* ↑ BROQUETAS, JOSEP. Sobre la zona metemòrfica de Vallcarca i turó d'En Falcó. Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, núm 1, gener de 1920

## Enllaços externs

* La tardor de 2010, Martí Broquetas i González, nebot de Josep Maria Broquetas i Doñate, crea un Bloc per tal de difondre l'obra de Josep Broquetas i Rius en format digital.
# Josep Casademont i Bassó

Josep Casademont i Bassó (Rellinars, 18 d'octubre de 1957 - Barcelona, gener 2017) fou un pilot de trial català que destacà en competicions estatals a finals de la dècada del 1970 i començaments de la del 1980. El 1977 fou subcampió d'Espanya de trial Júnior darrere de Toni Gorgot, tots dos amb OSSA, i el 1978 guanyà, amb Montesa, el Campionat d'Espanya Sènior. Conegut familiarment com a Pepitu, Casademont era nascut a Rellinars, el poble del multi-campió del món de trial Jordi Tarrés. Quan aquest era petit, acompanyava sovint el seu germà gran, Francesc, mentre s'entrenava per la rodalia amb el seu amic Casademont.
Pepitu Casademont es va morir de forma sobtada a començaments del 2017, poc després de començar-se a trobar malament mentre anava en moto per Barcelona.

## Palmarès

Font:
| Any | Motocicleta | C. d'Espanya |
| 1977 | OSSA | 2n Júnior |
| 1978 | Montesa | 1r Sènior |
| 1979 | Montesa | 28è |
| 1980 | Montesa | 13è |
| 1981 | Montesa | 10è |
| 1982 | Bultaco | 16è |
| 1983 | Bultaco? | 30è |

## Notes

* ↑ Els seus cognoms apareixen sovint documentats erròniament com a Casademunt i Basso.

## Referències

* 1 2 3 «Murió el ex-piloto Pepitu Casademunt» (en castellà). todotrial.com, 12-01-2017. [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ Alguersuari, Jaume (Director) «Trial - Campeonato de España» (en castellà). Solo Moto. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 122, 29-12-1977, p. 65.
* ↑ G. Luque, Joan «Campeonato de España de Trial. 8ª última prueba: Cambrils» (en castellà). Solo Moto. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 167, 16-11-1978, p. 31-35.
* ↑ «Trofeos RFME "Senior" 1977 - 1984» (PDF) (en castellà). fedemoto.info. RFME, 03-12-2021. Arxivat de l'original el 2021-11-03. [Consulta: 3 desembre 2021].
* ↑ «Entrevista al 7 veces campeón del mundo de trial Jordi Tarrés» (en castellà). 2y4t.com, 27-01-2010. [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ «The rider... Casademunt Josep» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 17 març 2022].
# Josep Cruells i Rodellas

Josep Cruells i Rodellas (Alpens, Lluçanès, 28 de setembre de 1929 - Vic, Osona, 10 d'agost de 2008) fou un sacerdot català.
Ordenat de prevere el 27 de juny de 1954, fou rector de les parròquies de Gurb, Vespella i, des de 1963, rector de Sant Roc de Cantonigròs i custodi del santuari de Sant Julià de Cabrera. Més tard també fou nomenat rector de Sant Pere de Falgars. Fou un gran animador cultural i artífex de la continuïtat del Concurs Parroquial de Poesia de Cantonigròs fundat per Joan Triadú i Jordi Cots l'any 1944. Per aquest motiu, el 2004 va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. Morí el 10 d'agost de 2008.

## Enllaços externs

* Resum biogràfic

## Referències

* 1 2 «Necrologiː Mn. Josep Cruells i Rodellas». Butlletí Oficial del Bisbat de Vic, Butlletí núm. 2.956, Juliol-Agost 2008, pàg. 338-339. Arxivat de l'original el 11 d’agost 2016 [Consulta: 16 juliol 2016].
* ↑ «Premis d'Actuació Cívica. Guanyadorsː Mn. Josep Cruells i Rodellas». Fundació Carukla. Arxivat de l'original el 15 d’agost 2016. [Consulta: 16 juliol 2016].
# Josep Gaz

Josep Gaz (o també Josep Gas) (Martorell, 1656 - Girona, 27 de desembre del 1713) fou un compositor i mestre de capella català.

## Biografia

Es formà a la catedral de Barcelona com a escolà amb el mestre Lluís Vicenç Gargallo (1636-1682) i Marcià Albereda. Deixà enrere la capella barcelonina el 1672. Tres anys més tard fou nomenat mestre de capella a Santa Maria de Mataró (1675-1685). Mentrestant, va fer oposicions a dues places de categoria superior sense èxit ja que va ser superat per Francesc Soler: plaça per a la seu de Vic (1680) i per a la de Girona (1682). Quan abandonà la capella de Mataró, obtingué la plaça de mestre a la basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona (1685-1690) i, des d'allà, finalment a la catedral de Girona (1690-1711) on hi va arribar el 16 de juliol de 1690, i d'on se'n jubilà el 1712.
Els últims anys de vida els va viure a Girona, quan la ciutat estava en plena Guerra de Successió.
Finalment morí, fou enterrat al claustre de la catedral de Girona.

## Obres

Es conserven un centenar llarg d'obres, del qual un terç és repertori litúrgic i la resta música de romanç. S'ha de subratllar la música que escriví per a la comèdia de Calderón de la Barca Afectos de odio y de amor. La seva obra es concentra en el Barroc ple, típic de la darreria del segle xvii, una època en la qual Gas va tenir un paper important en la seva consolidació. Contemporani de Biber i A.Scarlatti. Felip Pedrell el recomanava com a autor d'estudi i transcripció pel tenir un valor musical elevat.
Desenvolupà molt la tècnica contrapuntística en obres com els responsoris de fins a 12 veus, els salms o les misses polifòniques.
Durant els últims anys, mentres vivia a Girona, és quan escriu obres tant per la visita de l'arxiduc Carles (coronat a Barcelona) com per Felip V a causa de les victòries de les seves tropes.
La seva producció es conserva, parcialment, al fons musical de la Catedral de Girona, la Biblioteca de Catalunya i al fons musical CMar (Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar), i se n'ha transcrit i publicat una part.

## Referències

* ↑ Pujol Coll, Josep. «"Josep Gaz" a El barroc musical gironí».
* ↑ Pujol i Coll, Josep «Catàleg de l'obra conservada de Josep Gaz». Revista Catalana de Musicologia [Barcelona], núm. 4, 2011, p. 101-158. ISSN: 2013-3960.
* ↑ «Obres de Josep Gas als fons musicals de Catalunya».
* ↑ Gaz, Josep. Benedicta et venerabilis i altres peces marianes. Barcelona: Tritó edicions, 2007 (Mestres gironins). ISBN 978848895562.
* ↑ Gaz, Josep. Dos motets a Santa Maria. Barcelona: Dinsic, 1997.

## Enllaços externs

* Enciclopèdia.cat: Josep Gas
* Tritó: Josep Gas
# Josep Grivé i Simon

Josep Grivé i Simon (Barcelona, 28 de maig de 1907 - 12 de març de 1984) fou un compositor de sardanes.
Fou fill de Llàtzer Griver, instrumentista de fiscorn, que volgué que es formés a l'Escola Municipal de Música, on estudià solfeig i teoria amb Lluís Millet, violí amb Manuel Viscasillas i Francesc Costa i harmonia amb Enric Morera. Del seu germà Juli, Josep Grivé rebé ensenyances de flabiol, i el 1920 el reemplaçà com a flabiolaire a la Cobla Barcino.
En tant que compositor, la sardana es beneficià d'unes belles composicions plenes d'una manera de fer molt pròpia de l'autor i d'una excel·lent qualitat musical. Alguns títols seus foren Tristor (1926, la primera); A Joaquim Serra; Almogavarenca (1953); La nit de Nadal (1966); Vora d'uns rulls (1954). Escrigué sardanes per a dues cobles, i també compongué música per a cobla, com la peça Empordaneses (premi Barcino 1949).

## Referències

* ↑ Nonell, J «In memoriam. Josep Grivé Simon». Som, núm. 48, 4-1984, pàg. 33.
* ↑ Riera, Carles; Serracant, Josep Maria; Ventura, Josep. Diccionari d'autors de sardanes i de música per a cobla. Girona: SOM, 2002.
* ↑ «Llista de sardanes, al Portal Sardanista». [Consulta: 26 gener 2021].
# Josep Llimona i Bonafont

Josep Llimona i Bonafont (Barcelona, 1825 - 29 de gener de 1889) fou un emprenedor i industrial català del segle xix. També era músic professional i amic de Manuel de Falla i Enric Granados.

## Biografia

Fill de Josep Llimona i Francisca Bonafont, es va casar amb Josepa Bruguera i Casamitjana. El matrimoni tingué una nombrosa descendència, però només van sobreviure els artistes Joan i Josep, l'empresari Alfons i la filla petita Enriqueta (no obstant això, Alfons i Enriqueta van morir molt joves). Fou l'avi de les també artistes Mercè Llimona i Raymat, Núria Llimona i Raymat, i Maria Llimona i Benet, i de l'artista Rafael Llimona i Benet.
Josep Llimona ja havia treballat en tasques de responsabilitat a la fàbrica de Jacint Barrau, inventor del teler que porta el seu nom. La seva fàbrica passava dificultats i la feu reeixir, quan el 1868 s'establí pel seu compte després de comprar-li la patent a l'estat espanyol.
Llimona va obrir una fàbrica al carrer de les Carretes, 76 de Barcelona, que va dirigir fins a la seva mort el 1888 sense destacar gaire. Els seus fills van continuar el negoci sota la raó social Hereus de Josep Llimona.

## Referències

* ↑ «Defuncions 1889, núm. 915». AMCB, 28-01-1889.
* 1 2 3 Montserrat Castillo. Mercè Llimona. Biblioteca de Catalunya, 2007, p. 11–. ISBN 978-84-7845-020-6.
* 1 2 Cabana, 1992.
* ↑ Carmina Admella. Joan Llimona (1860-1926), Josep Llimona (1864-1932): Museu Nacional d'Art de Catalunya, Barcelona, 7 d'octubre-14 de novembre de 2004. Museu Nacional d'Art de Catalunya, 2004. ISBN 978-84-8043-131-6.
* ↑ Butlletí dels museus d'art de Barcelona. Junta de Museus, 1934.

## Bibliografia

* Cabana, Francesc «Jacint Barrau, un geni de la mecànica». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
# Josep Maria Barcelona

Josep Maria Barcelona (Sabadell - 1719) fou músic caputxí català.
S'educà al Monestir de Montserrat, i professà en el convent de caputxins, escrivint sobre matèries tant diferents entre que se'l pot considerar com un autor verdaderament polígraf.
Va compondre la música d'un Ofici de vespres de la Verge i va escriure les gramàtiques llatina, grega, hebrea, caldea, àrab i siríaca; Speculum latinitatis cum regulis elegantiae, In artem poeticam, In libros Macabeorum, Cursum Philosophicae, In jus pontificium, In Jus caesareum, De Medicina, Círugia, Quimica y Farmàcia, De Arithmetica Algebra et Musica speculativa, etc., no sent comprovat que fossin originals seves aquestes obres i altres que se li atribueixen.

## Referències

* ↑ «Josep Maria Barcelona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 762 (ISBN 84-239-4507-3)
# Josep Maria Marquès i García

Josep Maria Marqués García (Tortosa, Baix Ebre, 1862 - Barcelona, Barcelonès, 25 de novembre de 1938) fou un pintor català.
Fou alumne del seu pare Manuel Marquès i Carles (+ Barcelona 9 de febrer de 1898), i més tard estudià en l'Escola de Belles Arts de Barcelona, perfeccionant els seus estudis viatjant per Espanya, Itàlia, Suïssa i els Països Baixos. Es distingí com a pintor de retrats, paisatges i marines.
L'Ajuntament de Barcelona li adquirí una obra que figurà a l'Exposició Universal de Barcelona de 1888. És l'autor dels retrats de sant Ramon de Penyafort (1888) i Francesc de Paula Rius i Taulet (1892) existents a la Galeria de Catalans Il·lustres.
Amb Rosa Puig i Cañameras, morta l'any 1898, va tenir dos fills l'Antoni Marquès i Puig, músic i Josep Maria Marquès i Puig també un reconegut pintor.

## Referències

* ↑ «Esquela de Josep Mª Marquès García». La Publicitat (Barcelona), 27-11-1938, pàg. 3.
* ↑ «Ha fallecido en Barcelona». Correo de Tortosa (1882-1936), 12-02-1898, pàg. 3.
* ↑ «Ha fallecido en Barcelona Rosa Puig Cañameras». El estandarte católico : diario de Tortosa: Año VIII Número 2191, 27-09-1898, pàg. 2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 292 (ISBN 84-239-4533-2)
# Josep Maria Uyà Puigmartí

Josep Maria Uyà Puigmartí (Sabadell, 28 de setembre de 1960 - Monells, 19 d'octubre de 2019), que firmava JMa Uyà, va ser un poeta, dramaturg, assagista i professor català.
Doctor en Filologia hispànica per la Universitat Autònoma de Barcelona el 1995, es dedicà a l'ensenyament secundari a Arbúcies, Celrà i Girona, i compaginà aquesta ocupació amb l'escriptura d'obres centrades en la poesia i la metafísica. També publicà articles d'opinió al diari El Punt Avui. Va treballar amb la Cia. 2x2 Teatre, de Celrà, i també va col·laborar en altres projectes de teatre escolar. Va estrenar "Diàleg a 4" dins els Diàlegs a 4 bandes, cicle de peces dramàtiques breus organitzat per Platadedrama.
De setembre a novembre de 2021 la Fundació Fita de Girona li va dedicar l'exposició "La intempèrie de JMa Uyà (1969-2019), poeta i pensador", així com l'escrit Bio-bibliografia i Àlbum de Josep Maria Uyà, poeta-pensador, en el marc de la seva col·lecció "Mestres Artistes".

## Obra
### Poesia

* Dèiem ànima civil (Alcoi, 1989)
* Noces del sentit (Vic, 1999)
* Sa Nitja (Vic, 2004)
* Ànima civil (València, 2005)
* Ànima civil, 2000-2007 (Barcelona, 2008)

### Assaig

* L'home sobrepassat (Girona, 2001)
* La intempèrie metafísica de Macedonio Fernández (Girona, 2004)

### Teatre

* Teatre del límit: trilogia de la intempèrie: Dom Juan; Cal·lígula; Faust

## Referències

* 1 2 3 4 Sívori Alt, Edu «Rèquiem per Josep Maria Uyà». Revista de Girona, núm. 319, pàg. 34-35.
* 1 2 «La Fundació Fita recorda el JMa Uyà poeta i pensador - 06 oct 2021». El Punt Avui, 06-10-2021. [Consulta: 18 agost 2023].
* 1 2 3 «Girona dedica una exposició a la memòria de Josep Maria Uyà». Diari de Sabadell, 22-09-2021. [Consulta: 18 agost 2023].
* 1 2 3 «Mor el professor i poeta Josep M. Uyà». El Punt Avui, 21-10-2019. [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ Off Cartell, 11: Diàlegs a quatre bandes (3). Barcelona: Re&Ma, 2012. ISBN 9788493813253.
* ↑ J.C.L. «La Fundació Fita recorda el JMa Uyà poeta i pensador - 06 oct 2021», 13-06-2024. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ Uyà Puigmartí, JMa. Teatre del límit: trilogia de la intempèrie: Dom Juan; Cal·lígula; Faust. Curbet, 2012. ISBN 978-84-940263-0-0.
* ↑ Redacció. «Xavier Serrahima presenta 'Tractat de la ignorància', de Josep Maria Uyà», 21-03-2023. [Consulta: 13 juny 2024].