OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Royo

Josep Royo (Barcelona, 1945) és un artista tèxtil català. És conegut per haver col·laborat amb artistes de renom com Joan Miró o Antoni Tàpies en la concepció de diversos tapissos i sobreteixims, conservats a museus i fundacions d'arreu del món.

## Biografia

Fill d'un artesà que pintava porcellana i vidre, el seu pare es va morir quan la seva mare estava embarassada de bessons. Va ser llavors quan van anar a viure amb un tiet a Sant Cugat del Vallès. Va començar la seva formació artística a l'Escola de Dibuix de Sant Cugat del Vallès.
El 1959, amb 14 anys, va entrar a treballar per casualitat a la Fàbrica de Tapissos Aymat de Sant Cugat, espai que més endavant es convertiria en l'Escola Catalana de Tapís, ubicada al carrer Villà núm. 68, molt a prop de l'estació dels Ferrocarrils Catalans. La fàbrica era llavors dirigida per Miquel Samaranch, i hi treballaven altres artistes com Josep Grau-Garriga. Royo va aprendre la tècnica de Vicente Pascual, qui provenia de la Real Fábrica de Tapices
| « | Jo vaig entrar a treballar a la Casa Aymat de Sant Cugat quan tenia catorze anys, el 1959. No és que aleshores estigués interessat pels tapissos, em calia treballar i guanyar diners | » |
Al cap de poc Royo va començar a completar la formació pictòrica fent classe per les tardes a l'Escola Massana de Barcelona. Arran d'una exposició a la Sala Gaspar, el jove Royo va entrar en contacte amb Joan Miró, qui va demanar-li de fer una col·laboració.
| « | Miró, que anava regularment a aquella galeria, va demanar a un dels Gaspar que m'avisessin per tal de veure'ns i per parlar de la possibilitat de treballar conjuntament. Quan l'endemà ens vam trobar a la galeria, el Miró, sorprès d'estar davant d'un noi de vint-i-quatre anys, va dir-me que amb qui volia parlar era amb el meu pare. El Gaspar va haver d'explicar-li que a qui buscava era a mi | » |
| — Josep Royo |||
La seva primera col·laboració fou el Tapís de Tarragona, gestat a la Casa Aymat de Sant Cugat i que es va presentar al setembre de 1970 a la Sala Gaspar de Barcelona. El seu domini de la tècnica li va permetre col·laborar amb altres artistes de renom internacional com Antoni Tàpies.
Josep Royo també ha treballat com a professor a l'Escola de Tapisseria de Tarragona

## Exposicions destacades

* 1969 - Josep Royo. Tapissos Sala Gaspar
* 2008 - Miró-Royo. La Farinera, el teler del món (del 16-9-08 al 16-11-08).

## Premis i reconeixements

* 1986 - Premi Aranjuez del tapís.

## Referències

* 1 2 Rom, Martí «Josep Royo i Joan Miró: Els tapissos». Ressò mont-rogenc, n. 109, 110 i 111, Març, juny i setembre 2009 [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ «Una exposición en Tarragona reúne tapices de Joan Miró y Josep Royo». Europa Press, 15-09-2008 [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ «Josep Royo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2014-03-31 at Archive.is
# Josep Vallès i Guilamany

Josep Vallès i Guilamany (Sant Martí Sarroca, Alt Penedès, 1846 - 1908) va ésser un hisendat i constructor d'obres públiques que, inicialment, es dedicà a l'explotació de les seues terres, però que des de molt jove se sentí atret per la política des d'unes opcions conservadores.
Va ocupar la batllia de la seua vila nadiua (1877-1879) i va esdevindre constructor de carreteres.
Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou elegit delegat, procedent de Font-rubí o Sant Martí Sarroca, a les Assemblees de la Unió Catalanista celebrades a Manresa (1892), Terrassa (1901) i Barcelona (1904).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 262
# Josep de Vilamala

Josep de Vilamala (Banyoles?, ? - ?, 4 de juliol de 1720 ?) fou el darrer president de la Generalitat de Catalunya (22 de juliol de 1713 - 16 de setembre de 1714) abans de la primera abolició de la institució pel Decret de Nova Planta després del Setge de Barcelona i la derrota de l'11 de setembre de 1714.
Monjo sagristà del monestir de Sant Esteve de Banyoles. Assistí a la Junta de Braços del juny de 1713, en què es resolgué la resistència de Barcelona contra Felip V.
Tot i que el seu càrrec va viure unes circumstàncies de guerra similars a les de Pau Claris el 1640, la seva figura no va tenir tanta transcendència per raó de les Juntes de Defensa del Govern provisional de Catalunya, que deixaren la Generalitat en un segon terme.
El conflicte, fruit de la Guerra de Successió, va acabar després d'una obstinada defensa, mantinguda per gent de tots els estaments i amb tropes valencianes i mallorquines a les ordres del conseller en cap del Consell de Cent, Rafael Casanova; Barcelona capitulà el 12 de setembre de l'any 1714. Un decret de 16 de setembre de José Patiño declara cancel·lada la Generalitat i destituïts tots els seus càrrecs.

## Referències

* ↑ «Arxiu Parroquial de Banyoles.Defuncions 1678-1773.Pàg.65». Arxiu Diocesà de Girona, 04-07-1720. [Consulta: 4 juliol 2019].
* ↑ Cònsul, Arnau «Resistència i caiguda de Barcelona». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.38-44. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «121. Josep de Vilamala». Presència, 21-04-2013.
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Joseph-François Snel

Joseph-François Snel (Brussel·les, 30 de juliol de 1793 - Koekelberg el 10 de març de 1861) fou un compositor belga.
Estudià en el Conservatori de París i després ingressà com a violí solista en l'orquestra del Gran Teatre de Brussel·les, que dirigí des de 1830. També fou violí de l'orquestra particular del rei, mestre de capella de Sant Miquel i Santa Gúdula i director de la banda de la Guàrdia cívica i de la Grande Harmonie. També va dirigir des de 1828 l'Escola Normal de directors de bandes militars, i l'any següent se'l nomenà inspector general de les Escoles de música creades per als diferents cossos de l'exèrcit. A més, fundà una acadèmia per l'ensenyança de la música pel mètode mutu i simultani de Wilhem, que arribà a comptar amb 400 alumnes. Dotat d'extraordinària activitat, va compondre, malgrat de les seves múltiples ocupacions, òperes, balls, simfonies, misses, motets, cantates, concerts per a diversos instruments, fantasies sobre òperes, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1075 ISBN 84 239-4556-1
# Joseph Augustine Wade

Joseph A Wade (Dublín, Irlanda, 15 de juliol de 1796 - Londres, Regne Unit, 29 de setembre de 1845) fou un director d'orquestra i compositor irlandès.
Adquirí extraordinària popularitat com a compositor d'àries i balades, també va escriure les operetes titulades:
* The two Houses of Granada,
* The pupil of Da Vinci,
* Convent Belles
* The Prophecy, (oratori),
* El duetto titulat I've wandered in dreams, i d'altres melodies vocals, aconseguiren fer-se famoses i a mitjan segle xix en tots els països de llengua anglesa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 69, pàg. 1432 (ISBN 84-239-4569-3)
# Joseph Barnaby

Sir Joseph Barnby (York, 12 d'agost de 1838 – Londres, 28 de gener, 1896) fou un director d'orquestra i compositor anglès.
Era fill de Thomas Barnby, que era un organista. Joseph ja era membre del cor de la catedral de York a l'edat de set anys, va ser educat en la Royal Academy of Music per Cipriani Potter i Charles Lucas, i va ser nomenat el 1862 organista de Sant Andreu, i Santa Anna de Londres, on va assolir amb els seus serveis un alt grau d'excel·lència. Director de cor Baruby de 1864 a 1871; el 1872 succeí a Charles Gounod en la direcció del Royal Albert Hall Society, càrrec que conservà fins a la seva mort; el 1892 aconseguí el títol de baronet.
Entre les seves composicions destaquen; el motet King all Glorius, l'oratori Rabekah i The Lord is King, l'última inspirada en el salm XCVII.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 847 (ISBN 84-239-4507-3)
# Joseph Fesch

Joseph Fesch (Ajaccio, 1763 – Roma, 1839) fou un cardenal francès i oncle matern de Napoleó Bonaparte.
Destinat a l'estat eclesiàstic, estudià al seminari d'Ais. El 1791 era arxidiaca, però durant la Revolució francesa ingressà a l'exèrcit, i el 1796, en la primera campanya d'Itàlia, rebé del seu nebot Bonaparte el càrrec de comissari de Guerra, però a causa de les moltes queixes i acusacions que se li dirigiren, aviat renuncià al títol.
El 1799 tornà a l'estat eclesiàstic i fou nomenat canonge de Bastia; l'abril de 1802 va ser promogut a la cadira arquebisbal de Lió; el 1803 se li atorgà el capell cardenalici i poc després fou nomenat ambaixador francès a la cort pontifícia. El 1804 acompanyà el Papa a París per la coronació de Napoleó I; al mateix temps se li donà el càrrec de gran capellà de l'emperador i fou nomenat, a més, comte i senador.
El 1810 presidí a París un concili del clergat francès, en què parlà a favor del papa Pius VII i contra els mals tractes que donava Napoleó al Pontífex. Havia estat proposat anteriorment per a l'arquebisbat de París, però no va voler acceptar l'honor. En apropar-se els austríacs (1814) escapà amb Leticia, mare de l'emperador, a Roma, on hi visqué completament retirat, dedicat a les arts i les ciències.
No volgué renunciar a l'arquebisbat de Lió, pel qual aquesta diòcesi fou administrada per un vicari durant vint-i-quatre anys. La seva col·lecció de pintures, de renom universal, contenia més de 20.000 obres. La seva correspondència amb Napoleó fou publicada per Du Casse (París, 1855).
A Ajaccio se li erigí una estàtua en bronze el 1856.

## Bibliografia

* Tom núm. 23, pàgs. 1113-14 de l'enciclopèdia Espasa

## Referències

* ↑ Latreille, André. Napoléon et le Saint-Siège (1801-1808) : l'ambassade du cardinal Fesch à Rome (tesi) (en francès). París: Faculté des lettres de l'Université de Paris, 1935. Arxivat 2021-01-31 a Wayback Machine.
# Joseph Stadler

Joseph Stadler (Viena, 1796 - ?) fou un compositor i violinista austríac.
A l'edat de setze anys aconseguí una plaça de violí en el Leopoldstädter Theater i poc després en l'església metropolitana, i va ser nomenat el 1819 director d'orquestra d'aquell teatre.
Va compondre les pantomimes Die sonderbar Flaschen; Coreman der Baese, i Die Vermaehlung in Blumenreiche, a més se li deuen, variacions per a diversos instruments, 30 estudis per a violí, poloneses de concert i nombrosos ballables.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 936 (ISBN 84 239-4556-1)
# José Bernardo Alcedo

José Bernardo Alcedo (Lima, Perú 20 d'agost de 1798 - 28 de desembre de 1878) fou un compositor peruà, potser el millor del segle del seu país.
Fou soldat durant la guerra de la Independència del seu país, es va fer cèlebre per haver compost l'himne nacional del Perú, durant el seu càrrec com a director de la banda de l'exèrcit, en abandonar aquest càrrec fou substituït per Kvapil.
Publicà una Filosofia elemental de la música (Lima, 1769).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 4, pàg. 266 (ISBN 84 239-4504-9)
# José Centaño Anchorena

José Centaño Anchorena (Sevilla, 18 de maig de 1851 – Madrid 1 de febrer de 1923) fou un militar espanyol, que va exercir de governador colonial i de governador civil, entre d'altres, de les províncies de Barcelona i Lleida.

## Biografia

Era fill del tinent coronel d'artilleria José Centaño Aldave, i va ingressar a la branca d'infanteria de l'exèrcit espanyol en 1868. En 1871 fou condecorat amb la creu del mèrit militar. El 1872 fou destinat al País Basc i Navarra per lluitar a la tercera guerra carlina i fou ascendit a tinent i participà en lluites a Otxandiano, Arbizu, Bilbao i Portugalete, acció en la que fou fet presoner. En setembre de 1874 ingressa a l'Escola d'Estat Major i en 1877 ascendeix a capità. En 1881 és destinat com a professor a l'Escola d'Estat Major fins que en 1885 és destinat a Puerto Rico, on forma part de la Comissió encarregada de fer el mapa militar de l'illa. En 1888 torna a la península i és destinat al Ministeri de Guerra d'Espanya, on participa en l'elaboració del plànol d'Algesires i publica una narració sobre la guerra carlina, per la que en 1891 és condecorat.
En 1893 és ascendit a comandant d'Estat Major i és destinat al Camp de Gibraltar, i en 1894 a Ceuta. En 1895 és ascendit a tinent coronel i nomenat professor de l'Escola Superior de Guerra fins que el 1896 és destinat a l'ambaixada espanyola a Viena com a agregat militar. El 1901 torna a Espanya i és nomenat ajudant d'ordres a la Casa Militar de Sa Majestat. Entre 1902 i 1906 ocupa diversos càrrecs a la Junta Consultiva de Guerra i a l'Estat Major fins que és ascendit a coronel. De 1907 a 1908 fou governador civil de la província de Lleida, de 1908 a 1909 governador de la Guinea Espanyola i en 1912 cap de l'Oficina d'Afers i Tropes Indígenes a Melilla, alhora que és ascendit a general de brigada
En 1914 fou nomenat governador civil de València i de les Illes Canàries En 1916 fou governador militar de Guipúscoa. E 1917 fou ascendit a general de divisió i nomenat governador militar d'Oviedo i després de Biscaia. L'abril de 1919 fou nomenat governador civil de Barcelona, tot i que no arribà a prendre possessió del càrrec. Poc després va passar a la reserva i s'establí a Madrid, on va morir l'1 de febrer de 1923

## Referències

* ↑ José Centaño Anchorena al web de la Reial Acadèmia de la Història
* ↑ Croquis y datos estadísticos del pueblo de Vega Baja
* ↑ Nombramientos ABC, 26 de gener de 1907
* ↑ Real decreto nombrando Gobernador civil de la provincia de Canarias a D. José Centaño y Anchorena, que sirve igual cargo en la de Valencia Gaceta de Madrid núm. 210, de 29/07/1914, página 230.
# José Estella Barrado

José Estella Barrado (Manila, Filipines, 1864 – ?) fou un compositor filipí.
De pares espanyols, va dirigir l'orquestra de Manila, escriure la música d'algunes sarsueles espanyoles i compondre nombroses peces de ball. Els primers estudis els va fer en el Conservatori de Madrid, ampliant-los més tard en el de París (1889), on li fou premiat el seu vals Despertar de amor. Posà música a l'òpera tagal Veni, vidi, vici, i altres obres netament filipines, com Despertar de amor (vals), ¡Vámonos a Antipolo!, En las playas de Pasay, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 2, pàg. 786 (ISBN 84-239-4566-9)
# José Francisco Arroyo

José Francisco Arroyo (Oiartzun, País Basc, 14 de gener de 1818 — Porto, Portugal, 20 de setembre de 1886) compositor de música, basc instal·lat a Portugal.
Entusiasta de la música italiana, les seves obres estan inspirades en aquella escola. Entre les seves nombroses composicions citarem:
* les òperes Francesca Bentivoglio (1846) i Bianca di Mauleon;
* el drama sacre San Gonzalo de Amarante;
* Himne de la Regeneració;
* Marxa fúnebre, dedicada a la memòria d'en Carles Albert de Savoia;
* cantata en honor de María II, i nombroses misses, cantates, etc.,. a més de 12 estudis per a flauta.
Deixà dos fills: Josep, professor i periodista, i João Arroio, crític d'art, compositor musical i enginyer.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. núm, 3 (ISBN 84-239-4510-3)
# José Francisco Feo

José Francisco Feo (Sevilla, 1829 - 1883) fou un compositor andalús.
Es dedicà amb preferència a la música sagrada, no deixant per això de cultivar el gènere profà en el que donà proves del seu bon gust en diverses melodies de fina i delicada inspiració, entre les quals es troben una Balada, Nana i el Adiós á mi madre.
Entre la música religiosa cal citar: una Missa a gran orquestra i unes Coplas que s'anaren cantant durant molts anys en la seva terra. Formen part a més del seu bagatge intel·lectual, a més de les obres citades, diverses Misses, un Ave Maria, algunes Melodies i altres obres de menor importància.

## Referències

* ↑ «Feo, Francisco José (1829-1883)». Biblioteca Nacional de España (BNE). [Consulta: 1r desembre 2017].
* ↑ Casares Rodicio, Emilio (coord.). Diccionario de la música española e hispanoamericana. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 1999.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 82. (ISBN 84-239-4523-5)
# José Luis Parra Fernández

José Luis Parra Fernández (Madrid, 1944 - Quart de Poblet, l'Horta Oest, 15 d'octubre de 2012) fou un poeta castellà que residí a València la major part de la seua vida.
Després d'un breu període treballant a Múrcia per a una companyia d'assegurances, durant molts anys visqué exclusivament per a la poesia, freqüentant els ambients literaris valencians, especialment la tertúlia del Café Malvarrosa, i vivint deslligat de tota convenció social, com un autèntic bohemi. S'havia donat a conèixer el 1989 amb un primer recull poètic, Más lisonjero me vi, que havia obtingut un accèssit del Premi Vila de Mislata. Els seus títols següents aparegueren durant els anys noranta en l'editorial Denes, i a partir del 2000 en Pre-textos (llevat d'un parell de reculls antològics publicats a Sevilla), fins al darrer, Inclinándome, que veié la llum pocs dies abans de la seua mort. Al mateix temps col·laborà en diverses revistes literàries com ara Turia (Terol), Papel Elefante (València), La siesta del lobo (Albacete), Ultramar (Santander) i en la pàgina digital El Rincón del Haiku.
A la seua mort, Enric Sòria l'evocava d'aquesta manera: «Ho havia llegit tot, els clàssics grecollatins, Ramon Llull, Argensola, Góngora i Quevedo, la vasta tradició espanyola, la catalana i moltes altres més, i se n'havia amerat fins a arribar a trobar-se a ell mateix i escriure'n la seua, de poesia, en què reverbera tot amb veu pròpia i que és inimitable».

## Obres

* Más lisonjero me vi. Mislata, 1989
* Un hacha para el hielo. València, Denes-Café Malvarrosa, 1994
* Del otro lado de la cumbre. València, Denes-Café Malvarrosa, 1996
* La pérdida del reino. València, Denes-Café Malvarrosa, 1997
* Los dones suficientes. València, Pre-textos, 2000
* Caldo de piedra. Sevilla, Renacimiento, 2001
* Tiempo de renuncia. València, Pre-textos, 2004
* De la frontera. València, Pre-textos, 2009
* La Muerte. València, Krausse, 2009
* Cimas y abismos. Sevilla, Renacimiento, 2012
* Inclinándome. València, Pre-textos, 2012
* Hojarasca. Valencina de la Concepción: Renacimiento, 2016

## Referències

* ↑ Benet, Susana «José Luis Parra, henchida soledad». Estación Poesía, núm. 5 (2012). Arxivat de l'original el 2016-08-13 [Consulta: 5 agost 2016].
* ↑ Cabrera, Antonio «Escribir en la llaga». Turia, 2012. Arxivat de l'original el 2016-08-13 [Consulta: 5 agost 2016].
* ↑ Sòria, Enric «Lúcida febre». El País, Quadern, 24-10-2012.

## Enllaços externs

* Recull d'articles i ressenyes sobre José Luis Parra (Editorial Pre-Textos) Arxivat 2016-08-13 a Wayback Machine.
* Antonio Cabrera. «Fallece el poeta José Luis Parra». El País, 17 octubre 2012
# José Maurício

José Maurizio (Coïmbra, Baixo Mondego, 1752 - Figueira da Foz, Baixo Mondego, 1815) fou un compositor i professor de música portuguès.
Estudià teologia i música, tenint en aquest últim art com a professor al mestre Manuel José Pereira. Va ser mestre de capella de la catedral de Guarda i director d'una classes de música que havia fundat el bisbe de la diòcesi. El 1802 aconseguí el nomenament de professor de música de la Universitat de Coïmbra.
La seva composició més notable és un Miserere, que encara s'executa a Coïmbra; també va compondre un gran nombre de Misses, un Stabat Mater, i diverses obres de música religiosa.
A més, se li deu, l'obra didàctica Methodo de musica (1806).

## Referències

* ↑ https://www.worldcat.org/title/methodo-de-musica/oclc/38683575

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1216. (ISBN 84-239-4533-2)
# José Miguel Carvajal

José Miguel Carvajal (Mèxic, 1803) fou un músic que d'infant va perdre la vista, però adquirí tan delicada i justa percepció auditiva, que arribà a apreciar el so que produeix la fusta en ser colpejada en determinades condicions, i basat en aquest sentit inventà un nou instrument, format per 23 petits pals de fusta fina, d'un pam de llarg aproximadament, els quals afinava pel gruix de cadascun, amb el que assoli de tocar diverses peces musicals. Perfeccionant més tard el seu invent fou la base del xilòfon, l'ús del qual és molt freqüent en els nostres dies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 11, pàg. 1505, ISBN 84-239-4511-1
# José Pacheco

José Pacheco (Mondoñedo, província de Lugo, 1784 - 1865) fou un professor i organista gallec.
Començà la seva carrera musical com a nen de cor en la basílica del seu poble natal. La mort dels seus pares enfosquí l'esdevenidor del jove Pacheco; però el Capítol, comprenent el seu mèrit, disposà que el mestre de capella Santaballa el recollís i l'ensenyes a ca seva. En morir aquest el 1805 i restant vacant la seva plaça en la catedral, el Capítol nomenà Pacheco per ocupar-la, el febrer de l'any següent, amb gran oposició del prelat, a causa de la curta edat de Pacheco.
Passà a Santiago de Compostel·la a completar la seva educació musical amb el canonge López, mestre de la capella compostel·lana, i des d'allà envià a Mondoñedo el seu Miserere, magnifica inspiració del geni, i potser la superior de les seves produccions. Obligat per les circumstàncies, el 1808, afanyà el seu ingrés en l'orde sacre, sense tenir vocació per a ell, reben la dalmàtica del bisbe Aguiar per no vestir l'uniforme de soldat. Però no volgué avançar cap pas més en el sacerdoci, perquè no s'ordenà de diaca.
La substantivitat de l'artista havia de reflectir-se amb gran força en les seves obres musicals. Elegant, florit, més inclinat a la dolcesa que a l'energia, de vena rica, suau en l'expressió, tan natural i senzill com fluid i tendre. Pacheco inunda les seves composicions amb tal bellesa artística, que eleva en elles el pedestal més segur de la seva glòria.
Entre les seves millors pàgines figura el ja citat Miserere, el salm Dixit Dominus, amb belles de primer ordre, que va compondre el 1816 per a presentar als opositors de la plaça d'organista d'Oviedo en els exercicis presidits per ell mateix, i l'Oficio de difuntos, que va escriure el 1832, després d'un viatge a Madrid, on es relacionà amb el cèlebre Ramon Carnicer i Batlle, i escoltà les òperes de Rossini, Bellini i altres compositors italians de l'època, els quals influïren molt en el seu estil, produint la nova fase amb què apareix en aquesta última obra, exornada amb totes les gales de la més fresca inspiració.
A Mondoñedo, Madrid, Sevilla, Oviedo, Santiago i altres punts d'Espanya i de l'estranger deixà una multitud de bones pàgines. Dominava tots els gèneres, com o demostra la selecta col·lecció que va compondre, de Villancicos y cantares gallegos, muñeiras i alboradas. Exercí durant seixanta anys les funcions de mestre de capella de la catedral de Mondoñedo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 1379 ISBN 84-239-4540-5
# José Pérez Alvarez

José Pérez Alvarez, nascut a El Puerto de Santa María, fou un compositor i musicòleg espanyol actiu a mitjan segle xix. Després de fer els seus estudis musicals a Espanya, marxà a París a perfeccionar-se, on va contraure amistat amb erudits musicòlegs notables. Des d'allà envià a la Gaceta Musical de Madrid, que dirigia Eslava (1855), algunes cròniques i una sèrie d'articles en Defensa de las proporciones harmonicas, pres des del punt de vista acústic i matemàtic, Eslava publicà més tard en la Lyra Sacro-hispana un O salutaris per a baríton i orquestra, original de José Pérez Alvarez.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 43, pàg. 664, ISBN 84-239-4543-X
* http://imslp.org/wiki/Lira_sacro_hispana_(Eslava,_Hilari%C3%B3n)