OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Pilar Bruguera Sábat

Maria Pilar Bruguera Sábat (Girona, 1906 - Vic, 6 de setembre de 1994) va ser una metgessa gironina, germana de la Caritat Carmelita, que va exercir la seva professió principalment dins el convent de les germanes carmelites de Terrassa. Era la germana de la també metgessa Carme Bruguera Sala, i era la petita de sis germanes entre les quals hi havia dues metgesses i tres mestres,

## Biografia

Pilar, era la sisena filla del procurador Martí Bruguera Sastre, originari de Regencós i de Teobalda Sàbat, nascuda a Torrent, Baix Empordà. La família vivia al segon pis del carrer Progrés, número 21, de Girona. El matrimoni va tenir sis filles: Joaquima, M. Assumpció, Teresa, Maria del Carme, Mercè i Pilar. L’Assumpció, la Pilar i la Carme van estudiar Magisteri, era l'ensenyament superior més a l’abast de les gironines, amb l'Escola de Magisteri per a noies, inaugurada el 1914.
Pilar va fer els primers estudis a les Missioneres de l'Immaculat Cor de Maria de Girona, i posteriorment va cursar el Batxillerat a l'Institut, situat al capdamunt del carrer de la Força de Girona, on es va matricular el 1926. Un cop obtingut el títol de batxillerat, va matricular-se a la Facultat de Medicina de Barcelona, on va acabar la carrera el 1934. El 12 de gener de 1935 va rebre el títol de metgessa, tot i que no es va col·legiar fins al 1947. En la fitxa de col·legiació que es conserva al Col·legi de Metges de Barcelona hi consta com a soltera amb domicili al carrer Vall, número 1 de Terrassa, que és l'adreça del convent de les carmelites de la ciutat. El seu ingrés al convent degué determinar que completés la seva formació amb els estudis de magisteri. Va obtenir el títol de mestra el 1952.
Pilar va mantenir la col·legiació tota la seva vida però no consta que exercís la professió. És possible que ho fes com metgessa del convent. Precisament el 1961, consta com a col·legiada i religiosa, i el 1979, quan ja tenia 70 anys va ser honrada amb el títol de col·legiada honorífica del Col·legi de Metges de Barcelona. El 1980 va donar-se de baixa de l'exercici de la professió, tot i que va mantenir la col·legiació fins a la seva mort.
Va morir a Vic el 1994, quan tenia 85 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Rosa Maria Gil Tort (doctora en història contemporània). «Les germanes Maria del Carme i Pilar Bruguera Sàbat». dossier, Quan el metge és la doctora p. 91. Revista de girona. [Consulta: 27 març 2022].
* ↑ «Titulos de Maestra Recibidos en la Escuela "Ruiz Amado"» (en castellà). Diario de Gerona, 09-03-1952. [Consulta: 27 març 2022].
* 1 2 MVR-MBC. «Maria del Pilar Bruguera i Sàbat». Col·legi Oficial de Metges de Barcelona. [Consulta: 27 març 2022].
* ↑ «PUNT DIVERS EL P U N T / Dimecres, 7 de setembre de 1994». Punt, El, 07-09-1994. [Consulta: 27 març 2022].
# Bradley Brookshire

Bradley Brookshire (1959) és un clavecinista estatunidenc.
Va obtenir la seva llicenciatura a l'Escola de Música de la Universitat de Michigan (en Història de la Música i Musicologia), el seu Mestratge en Música de Mannes College a la Ciutat de Nova York (Performance Històrica i direcció), i és candidat per al Doctorat en Musicologia en el Centre de Postgrau de la Universitat de la Ciutat de Nova York, un diploma de Tecnologia interactiva. Els seus estudis van ser amb Edward Parmentier, Andreas Staier i Arthur Haas.
El 1997, Brookshire va començar un recorregut per les obres de clavicordi completes de Bach en una sèrie de vuit recitals en diverses sales de concerts a la ciutat de Nova York.
Ha gravat a Purcell, Handel i Bach. Al The New York Times, James Oestreich va citar el seu enregistrament de 2001 de Suites franceses de Bach en la seva roundup Critic's Choice dels millors enregistraments clàssics d'aquest any. Està inclòs en dues pistes de l'enregistrament de Robert Hill de la versió primerenca de l'Art de la Fuga de Bach, i va publicar el seu propi enregistrament d'aquest treball el 2007. Inclou un segon disc amb el qual es pot veure la puntuació del treball mentre s'escolten els enregistraments MP3 de la seva actuació.

## Referències

* ↑ MUSIC REVIEW; A Survey of Bach Opens at a Trot - New York Times
* ↑ MUSIC: The Year in Classical Music: The Critics' Choices; Assorted Bach; Assorted Bachs - New York Times
* ↑ Elste,Martin: "Meilensteine der Bach-Interpretation 1750-2000" Metzler/Bärenreiter, 2000, p. 203
# Dobla

La dobla era la moneda d'or bàsica en el sistema monetari almohade i va ésser introduïda al segle xii.
Pesava 4,6 grams i equivalia a 2 masmudines.
A Catalunya es feren imitacions de la masmudina.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 103.
# Dobles cordes

En interpretació musical, dobles cordes es refereix a la tècnica de tocar dues notes alhora en un instrument de corda com un violí, una viola, un violoncel, o un contrabaix. En interpretar una doble corda, dues cordes alhora són fregades o premudes (puntejades) de manera simultània.
Pot tocar-se tant amb posicions com amb la corda a l'aire. Triples cordes és la mateixa tècnica però aplicada a tres cordes i quàdruples cordes s'aplica a les quatre cordes.
Exemples de dobles cordes apareixen per primera vegada de manera notable en el Capriccio Stravagante de Carlo Farina compost el 1627, i en algunes de les sonates de l'op. 8 de Biagio Marini de 1629.

## Amb l'arc

En els instruments amb un pont corbat, és difícil tocar amb l'arc més de dues cordes simultàniament. Els primers tractats deixen clar que els compositors no s'esperen que es toquen les tres notes alhora, fins i tot malgrat que les notes estiguen escrites de manera que suggerisquen això. Tocar les quatre cordes alhora és virtualment impossible. La forma normal de tocar concordes de tres o quatre és tocar de forma arpegiada les notes deixant sonar les més greus i passant a les més agudes (acord trencat). Això dona la il·lusió que s'han tocat alhora. En forte, no obstant això, és possible tocar tres notes alhora, especialment quan es toquen prop del diapasó. Amb aquesta tècnica cal tocar amb l'arc amb més pressió de l'habitual, per la qual cosa no pot aconseguir-se en passatges en piano. Aquesta tècnica s'utilitza principalment en música de gran intensitat sonora, com en la cadenza de l'últim moviment del concert per a violí i orquestra de Txaikovski.

## Notació

En acords sostinguts de tres o quatre notes, la nota superior o les dues notes superiors se sostenen després de tocar les notes greus com appoggiatura. A vegades el cap de la nota (part de la nota sense la plica) per a les notes més baixes s'emplenen per a mostrar que són de curta durada, mentre que el cap de la nota per a les notes que quedaran sostingudes queden oberts. Aquesta notació es produeix, per exemple, en l'inici del quart moviment de la Cinquena simfonia de Beethoven.
Les notes simultànies en una part individual per a una secció de cordes pot tocar-se amb dobles cordes o les notes individuals poden distribuir-se entre diferents músics de la secció. Si vol perseguir-se l'últim se sol escriure divisi o div. sobre el pentagrama.

## Referències

* ↑ Walter Piston (1955), Orchestration, W. W. Norton & Company, Inc, 55.
* ↑ Ludwig Van Beethoven, ed.
* ↑ George Heussenstamm (1987), The Norton Manual of Music Notation, W. W. Norton & Company, Inc, 117.
# Dolmen de Pendilhe

El dolmen de Pendilhe o Casa da Moira o Orca de Pendilhe o Orca da Moira es troba en la freguesia de Pendilhe, al municipi de Vila Nova de Paiva, al districte de Viseu.
Aquest dolmen és un monument megalític construït probablement al voltant del final del quart mil·lenni ae o inici del tercer mil·lenni ae.
Fou classificat per l'IPPAR com a Immoble d'Interés Públic, pel decret núm. 5/2002, DR 42, de 19 de febrer del 2002.

## Constitució del monument

* Cambra funerària - composta de nou lloses formant una planta poligonal, coberta per una pedra granítica.
* Corredor - format per algunes lloses, amb una longitud de prop de quatre metres. De les pedres actuals, només dues són originals.

## Referències

* Anta de Pedilhe na base de dados Ulysses da Direçâo-Geral do Património Cultural (en portugués).

## Vegeu també

* Mámoa
# Dolors Nunó i Taló

Dolors Nunó i Taló, (Barcelona, 9 d'agost de 1850 - Terrassa, 29 de gener de 1932) és una compositora nascuda l'any 1850 del matrimoni de Jaume Nunó i Roca amb Dolors Taló natural de Terrassa, anterior a la seva unió amb Kate Cecil Remington. Va viure amb son pare a Rochester a l'Estat de Nova York on va exercir de professora de música.
És una de les tres autores que es troben a l'arxiu de la basílica del Sant Esperit de Terrassa, amb una única obra incompleta del pas del segle xix al segle xx, juntament amb Maria Dolors de Vedruna i Minguella i Carme Karr Alfonsetti.
Mor a Terrassa a l'edat de 80 any el 29 de gener de 1932.

## Obra

* «Avemaria». Inventari dels Fons Musicals de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Registre de naixements. Any 1850. Registre núm. 2584. (pdf pàg. 87)» (en castellà). Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 09-08-1850. [Consulta: 29 gener 2024].
* 1 2 «esquela de Dolors Nunó i Taló». Crònica Social - Diari de Terrassa, 17-02-1932, pàg. 2.
* ↑ Guifré i Miquel, Miquel. «Els fills de Jaume Nunó». A: Els fills de Jaume Nunó. Sant Joan de les Abadesses: Ajuntament de la Baronal Vila de Sant Joan de les Abadesses, 2005, p. 6.
* ↑ Nunó, Dolors. «Ave Maria». Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. Universitat Autònoma de Barcelona.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep M. El fons musical de la Catedral-Basílica del Sant Esperit i el seu repertori, 2007, p. XLVI. ISBN 9788439374336.
# Zakoji

Zakoji (en rus: Захожи) és un poble de l'óblast de Leningrad, a Rússia, pertany al districte rural de Boksitogorski. El 2017 tenia dotze habitants.
# Domingo Méndez-Capote

Domingo Méndez-Capote (Cardenas, districte de Matanzas (Cuba), 12 de maig, 1863 - L'Havana, 16 de juny, 1934), fou un polític i militar cubà.
Estudià Dret, graduant-se com advocat el 1889. Primer va estar col·locat a la Companyia de gas de l'Havana, de la qual va ser lletrat el 1891, sent nomenat poc després auxiliar de la Facultat de Dret de la pròpia capital, i al següent any secretari i advocat de la Companyia del Ferrocarril de l'Oest. Al cap de poc temps d'esclatar la revolució va deixar el seu lloc (1895) i es va traslladar a la Manigua, sent aviat nomenat general i cap d'estat major de Máximo Gómez. Triat president de la República per la Convenció de Guaimarillo (setembre de 1897), va veure disputada la seva elecció per Calixto García, a qui recolzaven els elements militars. Per evitar dissensions es va procedir a una nova elecció, que va donar el triomf al general Bartolomé Masó, quedant Mendez com a vicepresident.
En esclatar la guerra hispanoamericana encara ocupava aquell càrrec i després va formar part de l'Assemblea nomenada pels revolucionaris; més tard, en formar el general americà Brook, el govern de l'Illa, Mendez Capote va ser nomenat ministre de l'Interior. En els primers anys va ser cap del partit conservador i en desaparèixer aquest ho va ser del moderat que es va formar al seu lloc, exercint sempre una influència preponderant a la vida política del seu país. Senador primer, va ser després vicepresident del Senat i elegit al setembre de 1905 vicepresident de la República, però va renunciar al seu càrrec l'any següent a conseqüència de la revolució que va ocasionar la caiguda del president Estrada la Palma.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 587. (ISBN 84-239-4534-0)
# Faustina Bordoni

Faustina Bordoni (Venècia, 30 de març de 1697 - íd. 4 de novembre de 1781) fou una mezzosoprano italiana, una de les primeres grans prime donne, apreciada pel seu rang vocal i representativa del drama musical del segle xviii. Va estudiar amb Michelangelo Gasparini i va actuar per tot Europaː Viena, Venècia, Múnic, Londres, Dresden, París...
Va debutar el 1716 a Venècia amb Ariodante, de Carlo Francesco Pollarolo', causant gran sensació. El 1723, quan la seva fama a Itàlia ja era gran, va fer la seva primera aparició a Múnic amb Griselda, de Pietro Torri. El 1726 va aparèixer en lAlessandro, de Händel, a Londres. Bordoni va crear altres papers de Händel: Alcestis a Admeto, Pulcheria a Riccardo Primo, el 1727, Emira a Siroe i Elisa a Tolemeo, el 1728.
Mantingué rivalitat amb altres cantants coetànies, com Regina Mingotti o Francesca Cuzzoni, un antagonisme alimentat pels fervents seguidors de cadascuna.

## Llegat i memòria

Va inspirar la protagonista d'una novel·la d'Elise Polko (Faustina Hasse, Leipzig, 1860). I diversos autors van compondre per a ella, entre els quals Giovanni Bononcini, Antonio Caldara, Georg Friedrich Haendel, Johann Adolf Hasse, Domenico Sarro o Pietro Torri.
La seva imatge es pot veure en tres retrats de Rosalba Carriera, al museu de Ca’ Rezzonico i a la Gemäldegalerie Alte Meister de Dresden, o algun altre de Bartolomeo Nazari, a La Casa-Museu de Händel, a Londres.

## Referències

* ↑ «Faustina Bordoni (1697-1781) - Find a Grave...» (en anglès). [Consulta: 3 febrer 2022].
* 1 2 3 «La Prima Diva. Arias para Faustina Bordoni». LQM La quinta de Mahler, 01-05-2016. Arxivat de l'original el 2021-04-12. [Consulta: 3 febrer 2022].
* 1 2 3 «Faustina Bordoni | Italian opera singer | Britannica» (en anglès). [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ Bernstein, Tamara. «FAUSTINA BORDONI – Faces of a Prima Donna» (en anglès). early-music. [Consulta: 8 setembre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 788 (ISBN 84 239-4527-8).
# Federico Loygorri Vives

Federico Loygorri Vives (València, 1 de juny de 1881 - Madrid, 1947) fou un militar i polític valencià, baró de Benidoleig per matrimoni el 1919 i diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill del contralmirall de l'Armada Espanyola Federico Loygorri de la Torre, fou també militar de carrera, primer capità de cavalleria i després coronel. Participà en la repressió següent als fets de la Setmana Tràgica de 1909. El 1913 fou nomenat conseller de la Caixa d'Òrfans de Guerra. Adscrit al Partit Conservador, sector ciervista, fou elegit diputat a Corts per Gandia a les eleccions generals espanyoles de 1918, 1919 i 1920.
El 1931, un cop proclamada la Segona República Espanyola, fou donat de baixa de l'exèrcit per la Llei Azaña. Quan esclatà la guerra civil espanyola fou tancat a la presó de San Antón i després a la d'Alcalá-Meco, d'on fou alliberat el 22 de novembre de 1938. D'ací escapà des de València a Gènova i pel març de 1939 s'incorporà a l'exèrcit franquista. Fou traslladat a Tetuan fins que el setembre de 1941 fou nomenat Jutge Eventual de la III Regió Militar i President del Consell de Guerra Permanent núm. 2 de València; el 15 d'octubre de 1942 fou traslladat a Madrid. Els seus judicis es caracteritzaren per la manca de garanties jurídiques i fou qui signà la pena de mort del dirigent de CNT Joan Peiró.

## Referències

* Manuel Girona i Rubio Una miliciana en la columna de hierro: María"la jabalina", p. 125-130, Editat per Universitat de València, 2007 ISBN 8437066565 i ISBN 9788437066561
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Dăbuleni

Dăbuleni (pronunciat en romanès: [dəbuˈlenʲ]) és una ciutat del comtat de Dolj, a Oltènia (Romania). Va ser declarada ciutat el 2004 (Llei núm. 83/2004). El poble Chiașu és administrat per la ciutat.
Dăbuleni és coneguda per les zones de sorra que l'envolten; des dels anys vuitanta, aquestes zones han passat a formar part d'un 800 km² de desert, conegut com el Sàhara oltenès. La ciutat és l'únic lloc d'Europa on existeix un museu dedicat a la sorra. Si la part nord de la ciutat és un desert, la part sud és una zona inundable del Danubi patria pepenilor o patria lubenițelor (la "pàtria dels melons" o "de les síndries"), de la qual els melons de Dăbuleni són famosos a tota Romania.
Amb l'aigua bombada des del Danubi, entre 1971 i 1975 es va desenvolupar un esquema de regadiu per a uns 100 quilòmetres quadrats de terra fèrtil al sud d'Oltènia.
Dăbuleni està agermanat des del 2014 amb Vaugneray, que es troba a França.

## Cultura
### Museu de la sorra de Dăbuleni

The Sand Museum of Dăbuleni (Muzeul Nisipului din Dăbuleni) és un museu de Dăbuleni que té una mida de 12 hectàrees (30 acres). La seva entrada és gratuïta i sovint la visiten investigadors i gent comuna. El museu de la sorra es troba al Sàhara oltenès, una superfície d'uns 80,000 ha (200,000 acres) a la regió d' Oltènia, al sud del comtat de Dolj (prop del Danubi), on es troba la ciutat de Dăbuleni. S'ha afirmat que Romania és l'únic país amb un museu dedicat a la sorra a Europa o fins i tot al món.

## Referències

* ↑ Beanz means Hines / Peter Hines — the worldwide civil engineer ISBN 978-1-71-456394-4 pages 17 and 18.
* ↑ «Parteneri» (en romanès). Dăbuleni Town Hall. [Consulta: 17 febrer 2021].
* 1 2 «Muzeul Nisipului există doar în România» (en romanès). , 23-04-2012.
* 1 2 «Gândul: Muzeul Nisipului există doar în România» (en romanès). , 13-12-2007.
* 1 2 «România are un Muzeu al nisipului unicat mondial» (en romanès). Sindicatului Transportatorilor din București, 25-06-2020.
* ↑ (en romanès) , 21-05-2007.
# Earl Cranston Sharp

Earl Cranston Sharp (Salem, Ohio, Estats Units, 8 de novembre de 1888 - ?) fou un compositor estatunidenc. Estudià amb diversos professors particulars i després es dedicà a l'ensenyament i a la composició, establint-se a San Francisco de Califòrnia. A part d'una suite romàntica, per a orquestra, compongué nombroses melodies vocals, algunes de les quals es popularitzaren pels Estats Units.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55.pàg. 974 (ISBN 84-239-4555-3
# Felipe Antonio Gil de Taboada

Felipe Antonio Gil de Taboada (Bergazos, 1 de maig de 1668—Sevilla, 29 d'abril de 1722) va ser un religiós i home d'estat gallec que va exercir de president del Consell de Castella, bisbe d'Osma i arquebisbe de Sevilla, entre d'altres càrrecs.
Va néixer en una família noble de Galícia, era fill Gómez Gil de Taboada i Beatriz Fernández Noguerol, senyors de les localitats de Bergazos, Barcia i Filgueiroa. Va estudiar Dret Civil i Canònic a la Universitat de Santiago de Compostel·la, becat al col·legi de Santiago Alfeo. Es va doctorar i va ser catedràtic d'ambdós drets a la universitat, defensant els drets del seu col·legi davant del Consell de Castella davant dels atacs d'un rival.
Més tard, va opositar a diverses prebendes eclesiàstiques. Primer a la doctoral de la Catedral de Lugo, però no la va assolir i va decidir marxar a Madrid. A la capital, en tenir notícies seves, l'inquisidor general Diego Sarmiento de Valladares li va atorgar el càrrec de fiscal de la Inquisició a Canàries, però per circumstàncies diverses no va poder exercir-lo i, finalment, va quedar com a vicari eclesiàstic de Madrid.
No va deixar d'opositar a prebendes doctorals d'esglésies, per beca del col·legi major va sol·licitar-la a Salamanca, la qual va obtenir el 1695. L'any següent va opositar a la Penitenciària de la Catedral d'Oviedo, que també va aconseguir. El 1702 va obtenir la Doctoral de la Catedral de Toledo. Quan el rei Felip V va tenir notícia dels seus mèrits, va decidir nomenar-lo president de la Reial Cancelleria de Valladolid el 1710, des d'on, després, va ser a Comissari General de Croada (1711-1715). El 1715 és nomenat inquisidor general, però abans d'arribar a exercir el càrrec va passar a la presidència del Consell de Castella durant uns mesos, i després va ser nomenat ministre del Reial Gabinet del Despatx Eclesiàstic. Gràcies a la seva actuació en aquest càrrec i al pare Pierre Robinet, va ser nomenat bisbe d'Osma (1715-1720), del qual va prendre possessió el 27 d'agost de 1715, si bé no hi entrà fins al 14 de novembre amb la jura dels estatuts de la diòcesi. Posteriorment va ser traslladat a l'arxidiòcesi de Sevilla (1720-1722), on va morir el 29 d'abril de 1722.

## Referències

* 1 2 3 4 Loperráez Corvalán, 1788, p. 555.
* ↑ Anònim, 1791.
* 1 2 Alcáraz Gómez, 1995, p. 16.
* 1 2 3 Loperráez Corvalán, 1788, p. 556.

## Bibliografia

* Alcaraz Gómez, José F «Documentos. Felipe V y sus confesores jesuitas. El "cursus" episcopal de algunos personajes ilustres del reinado» (en castellà). Revista de Historia Moderna, núm. 15, 1995, pàg. 13-45.
* Anònim. Retratos de Españoles ilustres con un epítome de sus vidas (en castellà). Madrid: Imprenta Real, 1791.
* Loperráez Corvalán, Juan. Descripcion histórica del obispado de Osma: con el catálogo de sus prelados (en castellà). Tom I. Madrid: Imprenta Real, 1788.
# Felipe de la Cruz

Felipe de la Cruz (Lisboa, segle XVII) fou un compositor de música portuguès.
Professà l'Orde de Sant Jaume i fou mestre de capella de la Misericòrdia de Lisboa, figurà en la capella reial de Madrid, durant el regnat de Felip IV, i dirigí la de Joan IV de Portugal.
Deixà diverses misses, motets i villancets.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 641. (ISBN 84-239-4516-2)
# Ferdinand Beyer

Ferdinand Beyer (Querfurt, 25 de juliol de 1803 – Magúncia, 14 de maig de 1863) fou un pianista i compositor alemany.
De la seva obra, la composició més important (i possiblement l'única de certa rellevància) és el Vorschule im Klavierspiel (Métode d'Iniciació al Piano) op. 101 (1851). Consisteix en una compilació de 106 exercicis simples per a piano, de complexitat gradual, destinats a la iniciació en l'estudi d'aquest instrument. Aquest text és encara avui en dia un dels més famosos de la didàctica del piano.
La seva òpera Sigurd li fou estrenada al teatre de la Moneda de Brussel·les per Joseph Dupont.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2535 (ISBN 84-239-4581-2)
# Ferdinand Scherber

Ferdinand Scherber (Viena, 31 de març de 1874 - 18 de novembre de 1944) fou un musicòleg i compositor austríac. Cursà dret a la universitat de la capital austríaca i sense mestre va fer els estudis musicals. El 1901 succeí al doctor Mantuani com a director de la secció de música de la Biblioteca Imperial de Viena, càrrec que deixà el 1912 pel seu mal estat de salut. Va ser crític musical del Zeit de Viena i va compondre Carnaval-Scherzo, Capriccio, un quartet, una sonata per a piano i melodies per a cant i piano.

## Referències

* ↑ Riemann, Hugo. Musik-Lexikon: Zweiter Band. BoD – Books on Demand, 18 de maig de 2017, p. 984. ISBN 9789925077526 [Consulta: 2 octubre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 973 ISBN 84-239-4554-5
# Ferdinand von Strantz

Ferdinand von Strantz (Breslau, Prússia, 31 de juliol de 1822 - Berlín, 25 d'octubre de 1909) fou un cantant alemany. De bon principi va fer la carrera militar, però seguint el consell de Manuel Patricio Rodríguez Sitches, el qual havia conegut a París, es dedicà al cant, i debutà el març de 1848 a Hannover, amb el rol del comte, en l'òpera Nachtwandlerin. A Darmstadt, on es va traslladar al cap de poc temps, va haver d'interrompre la seva professió a causa d'una malaltia a la gola; entretant, a partir de 1850, treballà de galant jove a Graz, Dantzig i Hamburg; després d'actor característic (des de 1860) a Magdeburg, Königsberg, Dresden i Leipzig, on de 1870 - 76 també treballà de director d'escena. El 1876 fou nomenat director de l'Òpera Reial de Berlín, havent desenvolupat aquest càrrec durant onze anys. Escriví: Erinnerungen aus meinem Leben (Hamburg, 1901); Opernführer (Guia d'òpera) i Persönliche Erinnerungen an berühmte Sangerinnen des XIX Jahr (1906).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1267 ISBN 84 239-4557-X
# Ferdinando Pontelibero

Ferdinando Pontelibero (Como, 1770 - Milà, 1835), fou un compositor i violinista italià, conegut també com a Ajutantini, que va viure a principis del segle xix).
Va compondre els ballets següents Zulima (1800); Sadak e Kalasrod (1801); Il sacrifizio di Curzio (1803); Alcina e Ruggiero (1805); Cambise in Egitto (1809), i Ramese (1819). A més publicà tres quartets, tres trios i dos duets per a instruments d'arc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 323 (ISBN 84-239-4546-4)