OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llista de peixos del riu Kama

Aquesta llista de peixos del riu Kama inclou 34 espècies de peixos que es poden trobar actualment al riu Kama ordenades per l'ordre alfabètic de llur nom científic.

## A

* Abramis brama
* Acipenser ruthenus
* Alburnoides bipunctatus
* Alburnoides rossicus
* Alburnus alburnus
* Alosa kessleri

## B

* Barbatula barbatula
* Blicca bjoerkna

## C

* Carassius carassius
* Chondrostoma nasus
* Chondrostoma variabile
* Clupeonella tscharchalensis
* Cobitis taenia

## E

* Esox lucius

## G

* Gobio gobio
* Gymnocephalus cernua

## H

* Hucho taimen

## L

* Lampetra planeri
* Leucaspius delineatus
* Leuciscus aspius
* Leuciscus idus
* Leuciscus leuciscus
* Lota lota

## M

* Misgurnus fossilis

## P

* Perca fluviatilis
* Phoxinus phoxinus

## R

* Rhynchocypris percnurus
* Rutilus rutilus

## S

* Salmo trutta
* Sander lucioperca
* Scardinius erythrophthalmus
* Silurus glanis
* Squalius cephalus

## T

* Tinca tinca

## Referències

* ↑ Markun, M. I., 1936. On the Burbot (Lota lota) of the river Kama. Bulletin de l'Institut des Recherches Biologiques de Perm. Vol. 10 (pt 6): 211-237
* ↑ Species in Kama River - FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Abdurakhmanov, G. M., Karpyuk, M. I., Morozov, B. N.; Puzatxenko, I. G., 2002. Modern state ad factors which determine biological and landscape diversity of the Volga-Caspian region of Russia. Moscou: Nauka.
* Aleksevnina, M. S. i Istomina, A. M., 2008. Macroinvertebrates: Caspian invaders in the reservoirs and rivers of the Kama River basin. Inland Water Biology (2008), vol. 1, núm. 3, pàgs. 255-259.
* Bogutskaya, N. G.;Naseka, A. M., 2004. Catalogue of agnathans and fishes of fresh and brackish waters of Russia with comments on nomenclature and taxonomy. Moscou: KMK Scientific Press Ltd.
* Lukasch, B. S., 1929. Fishes of the upper stream of the Kama River. Trudy Vseukogo Naucno-Issledovatel'skogo Instituta Kraevedenija. Vol. 5: 1-26.
* Poddubnyy, A. G., 1978. Fish fauna. A: N. V. Butorin i F. D. Mordukhay-Boltovskoy (Ed.). Volga and its life. Pp. 228-247. Leningrad: Nauka.
* Slyn'ko, Y. V., Kiyashko, V. I. i Yakovlev, V. N., 2000. List of cyclostomata and fishes of the basin of River Volga. A: V. N. Yakovlev (Ed.). Catalogue of plants and animals of water bodies of Volga drainage. Pp. 252-277. Yaroslavl': Institute of Inland Waters Biology of RAS.
* Yakovlev, V. N. S. k. Y. V. K. V. I., 2001. Annotated catalogue of cyclostomata and fishes of the Upper Volga basin. A: V. N. Yakovlev (Ed.). Ecological problems of Upper Volga. Pp. 52-69. Yaroslavl': Institute of Inland Waters Biology of RAS.

## Enllaços externs

* Volga - Ural - Freshwater Ecoregions Of the World Arxivat 2017-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
* Fishing & hunting in Russia: the Perm Province (anglès)
# Mateur

Mateur (àrab: ماطر, Māṭir) és una ciutat de Tunísia, a uns 30 km al sud-oest de Bizerta, a la governació de Bizerta. Té 31.345 habitants.

## Economia

L'economia és principalment agrícola i es fa mercat el divendres i dissabte pels pagesos de la comarca. El govern hi ha instal·lat dos zones industrials.

## Natura

El Parc Nacional d'Ichkeul, al voltant del llac d'Ichkeul, és uns 10 km al nord de la ciutat.

## Etimologia

Es pensa que fou l'antic llogaret anomenat Matarensis, però el nom també podria derivar de l'àrab màtar (plural amtar) que vol dir ‘pluja’.

## Història

El 1881 la ciutat es va oposar al protectorat francès, però els francesos van dominar la zona l'abril del 1882. La municipalitat es va formar el 12 d'octubre de 1898.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 17 56 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en deu sectors o imades:
* Mateur (17 56 51)
* Banlieue de Mateur (17 56 52)
* Mateur Sud (17 56 53)
* Cité En Nasr (17 56 54)
* Nefat (17 56 55)
* Cité Essadaka (17 56 56)
* Targuellache (17 56 57)
* Arab Majour (17 56 58)
* Behaya (17 56 59)
* Boumkhila (17 56 60)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 17 13), dividida en dues circumscripcions o dàïres:
* Mateur (17 13 11)
* Cité El Omrane (17 13 12)
La municipalitat s'estén pels deu sectors o imades de la delegació o mutamadiyya.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 55-59. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 140-141. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Mateur - Lloc web oficial
# Matteo Pigafetta

Matteo Pigafetta (Vicenza, [...?] - 1570), fou un músic dominic italià.
Professà, en la seva ciutat natal. Va ser un peritéssim músic, inspirat poeta i gran orador.
Va escriure diverses obres religioses, un volum d'oracions sagrades i un altre de versos heroics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 821. (ISBN 84-239-4544-8)

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Matteo Pigafetta en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Matthaeus Pipelare

Matthaeus Pipelare (Lovaina, Belgica (Brabant Flamenc) vers el 1450 - vers1515) fou un compositor belga de cultura flamenca.
De Pipelare es conserva una Missa que es conté en les Missae XV, d'Andreas d'Antiquis; una altra Missa de feria, a 4 veus, en l'Opus X missarum, de Georg Rhaw (1541); un Avemaria, un Magnificat i altres obres que figuren en diverses antologies. En manuscrit es conserven d'aquest compositor una missa a 5 veus, en els Arxius del Vaticà; una Salve regina, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 1252 (ISBN 84 239-4544-8)
# Maurice de Vlaminck

Maurice de Vlaminck (París, 4 d'abril del 1876 – 11 d'octubre del 1958) fou un pintor francès que, junt amb André Derain i Henri Matisse, representa una de les figures cabdals del fauvisme, un grup d'art modern que, des del 1904 fins al 1908, es caracteritzà principalment per l'ús de colors intensos.

## Vida i obra

Maurice de Vlaminck, va néixer a París, fill de músics famosos. Durant la joventut, estudià violí, tot i que volgué ser ciclista professional. Començà a anar a classes de dibuix l'any 1893, i pintà a l'Illa de Chatou amb Henri Rigal. L'any següent, es casà amb Suzanne Berly, i impartí classes de violí i participà en curses ciclistes professionalment per guanyar diners. La seva carrera com a ciclista finalitzà a causa de les febres tifoidees que contragué l'any 1896. Tot seguit entrà a l'exèrcit, on serví com a músic al seu regiment.
El 18 de juny del 1900, durant un permís militar, conegué André Derain, amb qui llogà un estudi a l'Illa de Chatou i començà a pintar. Entre 1902 i 1903, Vlaminck escrigué diverses novel·letes pornogràfiques, que el seu amic il·lustrava i amb les quals es podien anar mantenint.
Els anys propvinents, Vlaminck visqué a Chatou o rodalia, pintant i exposant amb Derain, Matisse i altres artistes fauvistes. Alhora, la seva pintura exuberant i l'ús vibrant del color testimonià la influència decisiva de Vincent van Gogh i, de manera més general, un cert apropament als impressionistes, alguns dels quals pintaren en la mateixa zona les dècades del 1870 i 1880. Els motius que més li agradaven del paisatge de la zona, els tractà repetidament durant la seva obra.
En el període 1904-1905, la producció de Vlaminck va esdevenir extraordinàriament abundant. Tot i que es manté al marge de la llum mediterrània, l'artista aconsegueix el mateix esclat de color davant dels paisatges de la vall del Sena, de Chatou, Rueil, Bougival i els seus voltants.
A partir del 1908, la seva paleta esdevingué més monocromàtica, sota la influència predominant de Cézanne. El 1911, Vlaminck viatjà a Londres i pintà el Tàmesi, i el 1913 tornà a pintar amb Derain, aquest cop a Marsella i Martigues. Durant la Primera Guerra Mundial, s'hostatjà a París i començà a escriure poesia. Finalment, s'allotjà als afores del nord-oest de la capital gal·la. Es casà amb la seva segona muller, Berthe Combes, amb qui tingué dues filles. Del 1925 en endavant, viatjà arreu de França, tot i que prosseguí pintant majoritàriament el Sena prop de París. La seva obra final mostra uns colors foscs, puntillats amb pinzellades gruixudes de blanc contrastant.
Com a experimentat narrador d'històries, Vlaminck escrigué força autobiografies.
Vlaminck morí de vell a Rueil-la-Gadelière, l'onze d'octubre del 1958.

## Referències

* ↑ Freeman, p 13-14.
* 1 2 3 Freeman, p 319.
* ↑ de Villena, Luís Antonio «L'oblidat Maurice de Vlaminck». Bonart [Girona], núm. 114, 4-2009, p. 9. ISSN: 1885-4389.
* ↑ Freeman, p 133-6.
* ↑ Freeman, p 123, 319

## Bibliografia

* Freeman, Judi, et al, The Fauve Landscape. Abbeville Press, 1990. ISBN 1-55859-025-0.

## Enllaços externs

* Maurice de Vlaminck a Artnet.
# Max Bouvet

Nicolas Maximilien Bouvet (La Rochelle, 3 de desembre de 18541 - París, 1943), fou un cantant d'òpera i pintor paisatgista francès.
Deixeble del Conservatori de París, debutà en el teatre Reial de Lieja, passant després a l'Òpera Còmica de París (1884), on es presentà amb la part de Figaro del El barber de Sevilla, en la que fou justament aplaudit per la seva bella veu i excel·lent escola. En aquell teatre estrenà multitud d'òperes, entre elles Le chevalier Jean, Der fliegende Holländer, Werther, Le Roi d'Ys, Esclarmonde, Fidelio, Cavalleria rusticana, etc.
Com a paisatgista va concórrer a diversos Salons i l'Estat li comprà dos quadres, un dels quals, Lever de lune au crepuscule, figura en el museu de Reims.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 451. (ISBN 84-239-4509-X)
# Max Marschalk

Max Marschalk (Berlín, 7 d'abril de 1863 - Powerob, 24 d'agost de 1940) fou un compositor alemany.
Va escriure l'òpera en un acte In Flammen (Gotha, 1896), i la música per les obres: Das böse Prinzesschen (1904), Und Pippa tanzt (1906), Schwester Beatrice, etc. També se li deu el liederspiel Aucassin und Nicolette (Stuttgart, 1907).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 393 (ISBN 84-239-4533-2)
# Max Stagemann

Max Stagemann (Freienwalde, 10 de maig de 1843 - Leipzig, 29 de gener de 1905) fou un actor, cantant i director de teatre de cambra alemany.
Estudià en l'Escola Kreuz a Dresden i després, en el Conservatori de la mateixa ciutat, animat pel seu oncle Gustav Emile Devrient que també era actor per a dedicar-se al teatre. El 1862 debutà a Bremen com a actor; després es perfeccionà en el cant dramàtic i des de 1863 va romandre com a tal en el teatre de la cort de Hannover; des de 1865 figurà durant tretze anys com a primer baríton.
Els papers predilectes de Stagemann eren els de les òperes de Marschner (Johann Heilin i Der Vampyr), el Vaixell fantasma, Guillem Tell, Johann Sachs, Don Giovanni, etc.
De 1876 a 1879 fou director del teatre de Königsberg; entretant nomenat cantor de cambra de la cort de Prússia, visqué a Berlín, sent cantor de concerts i mestre de cant. El 1882 prengué la direcció del Teatre Municipal de Leipzig.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56 (ISBN 84 239-4556-1)
# Maximí Sala i Sánchez

Maximí Sala i Sánchez (Barcelona, c. 1840 - 18 d'octubre de 1894) va ser un escultor, que es va especialitzar en imatgeria religiosa, de la que va efectuar nombroses obres en diverses esglésies de la ciutat comtal.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola de la Llotja de Barcelona i a l'Academia de San Fernando de Madrid. Una de les seves principals obres va ser l'antiga estàtua de la Verge de la Mercè, en bronze, instal·lada el 1888 a la cúpula de la Basílica de la Mercè, fosa durant la Guerra civil espanyola i tornada a elaborar posteriorment pels germans Miquel Oslé i Llucià Oslé. Va col·laborar amb els escultors Francesc Pagès, Rossend Nobas, Torquat Tasso i Eduard B. Alentorn al Monument a Joan Güell i Ferrer -a on va elaborar una al·legoria de l'Agricultura-, també desaparegut a guerra civil. Altres obres seves són la imatge de la Purísima de l'Església de la Concepció i l'efígie de Sant Josep en la cripta del Temple Expiatori de la Sagrada Família. També va cultivar l'aquarel·la.

## Referències

* ↑ «Mor repentinament ...Maximí Sala». La Veu de Catalunya : setmanari popular: Any 4, núm. 43, 28-10-1894, pàg. 10.
* ↑ «Capilla de San José-1920-». Sagradafamiliagaudi. [Consulta: 29 gener 2013].
* ↑ «Maximí Sala Sánchez». [Consulta: 29 gener 2013].
# Mcnearita

La mcnearita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom per Elizabeth McNear, qui treballava en el camp de la mineralogia i la cristal·lografia a la Universitat de Ginebra, Suïssa.

## Característiques

La mcnearita és un fosfat de fórmula química NaCa₅(AsO₄)(HAsO₄)₄·4H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mcnearita pertany a «02.CJ: Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, només amb cations de mida gran» juntament amb els següents minerals: estercorita, mundrabil·laïta, swaknoïta, nabafita, nastrofita, haidingerita, vladimirita, ferrarisita, machatschkiïta, faunouxita, rauenthalita, brockita, grayita, rabdofana-(Ce), rabdofana-(La), rabdofana-(Nd), tristramita, smirnovskita, ardealita, brushita, churchita-(Y), farmacolita, churchita-(Nd), dorfmanita, sincosita, bariosincosita, catalanoïta, guerinita i ningyoïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Gabe Gottes, a Neuenberg, a la localitat francesa de Sainte-Marie-aux-Mines, a l'Alt Rin, dins la regió del Gran Est. També ha estat descrita posteriorment en altres dos indrets de la República Txeca: Jáchymov, a la regió de Karlovy Vary; i la mina d'urani núm. 21 de la localitat d'Háje, a la regió de Bohèmia Central.

## Referències

* ↑ «Mcnearite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 març 2018].
# Escut de Serra de Daró

L'escut oficial de Serra de Daró té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una serra d'argent amb la fulla d'or acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'atzur rivetada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 21 de juny del 1995 i publicat al DOGC el 12 de juliol del mateix any amb el número 2074.
Escut parlant referent al nom del poble: en efecte, representa una serra i el riu Daró.

## Vegeu també

* Bandera de Serra de Daró
* Escuts i banderes del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 21 de juny de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Serra de Daró.» ( PDF). DOGC núm. 2074. Generalitat de Catalunya, 12-07-1995. [Consulta: 28 juny 2010].
# Llac Kochel

Kochel és un llac d'Alemanya en la Baviera al sud de Múnic.
Ubicat prop del llac Walchensee que li envia part de les seves aigües per conducte subterrani. El travessa el riu Loisach, i té 4 quilòmetres de llarg per 3 d'ample.
Prop d'aquest llac hi ha el famós monestir de Benediktbeuren.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 2ª. part. 4582 pàg.3488 (ISBN 84-239-4582-0)
# Andrea Tonti

Andrea Tonti (Osimo, 16 de febrer del 1976) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional del 1999 al 2010.
Va començar la seua carrera com a ciclista professional a l'equip Cantina Tollo, l'any 1999. Ha passat per equips de la importància del Saeco, Lampre-Caffita o Quick Step. El 2010 es retirà i passà a exercir de director esportiu de l'equip continental D'Angelo & Antenucci-Nippo.
Entre les seues fites més importants cal destacar haver guanyat una etapa, la segona, de l'Euskal Bizikleta de l'any 2006 i haver guanyat eixe mateix any el desaparegut Gran Premi Fred Mengoni.

## Palmarès

* 1997
** 1r al Gran Premi Colli Rovescalesi
* 1998
** 1r al Gran Premi Somma
* 2006
** 1r al Trittico Lombardo
** 1r al Gran Premi Fred Mengoni
** 1r dels Due Giorni Marchigiana
** Vencedor d'una etapa de l'Euskal Bizikleta

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2004. 29è de la classificació general
* 2005. 55è de la classificació general
* 2007. Abandona (3a etapa)
* 2008. 33è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2007. Abandona (19a etapa)
* 2008. Abandona (18a etapa)

## Referències

* ↑ «TONTI Andrea», 27-11-2024. [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ Andrea Tonti devient directeur sportif sur velochrono.fr
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Andrea TONTI» (en italià). [Consulta: 7 març 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa del corredor a Siteducyclisme.net (francès)
# Escut de Sidamon

L'escut oficial de Sidamon té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, tres faixes viperades de sable; ressaltant sobre el tot una rodella de gules amb una creu de Malta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 4 de setembre del 2002 i publicat al DOGC el 24 del mateix mes amb el número 3276.
Un cop conquerida als musulmans, la localitat fou repoblada pels templers (1150) i més tard fou donada, el 1318, als hospitalers. Sidamon, a més, era part de la baronia d'Anglesola, al territori de la comanda hospitalera de l'Espluga Calba. L'escut reflecteix la història del poble: s'hi veu el viperat d'or i de sable de les armes dels Anglesola i la creu de Malta, símbol dels cavallers de Sant Joan de l'Hospital.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla d'Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2610/2002, de 4 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sidamon.» ( PDF). DOGC núm. 3726. Generalitat de Catalunya, 25-09-2002. [Consulta: 22 març 2014].
# Illa dels Faisans

L'illa dels Faisans (en èuscar Konpantzia, en castellà Isla de los Faisanes, en francès Île des Faisans, Île de la Conférence o Île de l'Hôpital) és una illa de vora 6820 m² que es troba al riu Bidasoa. Pot considerar-se un condomini espanyol-francès i els ajuntaments d'Irun i Hendaia la mantenen respectivament cada un durant 6 mesos l'any.
El fet històric més important ocorregut a l'illa fou la signatura del Tractat dels Pirineus el 1659, on fins i tot va construir-s'hi un pavelló especialment per a aquest esdeveniment. En l'actualitat hi ha un monòlit al centre de l'illa que ho recorda.

## Referències

* ↑ Marimon, Sílvia «Catalunya, esquerdada». Sàpiens [Barcelona], núm. 72, 10-2008, p. 42-45. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Illa dels Faisans Arxivat 2011-04-15 a Wayback Machine. (informació de l'Ajuntament d'Irun)(basc)(castellà)(anglès)(francès)
* Nota a la secció d'Històries de Catalunya Arxivat 2006-09-15 a Wayback Machine. de TVC.
# Entomacrodus cadenati

Entomacrodus cadenati és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,9 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Senegal fins a Guinea, Cap Verd i São Tomé.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Bath, H., 1990. Blenniidae. p. 905-915. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Reiner, F., 1996. Catálogo dos peixes do Arquipélago de Cabo Verde. Publicações avulsas do IPIMAR Núm. 2. 339 p.
* ↑ Almada, V.C., R.F. Oliveira, E.J. Gonçalves, A.J. Almeida, R.S. Santos i P. Wirtz, 2001. Patterns of diversity of the north-eastern Atlantic blenniid fish fauna (Pisces: Blenniidae). Global Ecol. Biogeogr. 10:411-422.
* ↑ Afonso, P., F.M. Porteiro, R.S. Santos, J.P. Barreiros, J. Worms i P. Wirtz, 1999. Coastal marine fishes of São Tomé Island (Gulf of Guinea). Arquipélago 17(A):65-92.

## Bibliografia

* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1967: Revision of the circumtropical shorefish genus Entomacrodus (Blenniidae: Salariinae). Proceedings of the United States National Museum v. 122 (núm. 3582): 1-150, Pls. 1-30.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Copella nigrofasciata

Copella nigrofasciata és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (21 °C-25 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones (des de Manaus fins al riu Ucayali).

## Referències

* ↑ Myers G. S., 1956. Copella, a new genus of pyrrhulinin characid fishes from the Amazon. Stanford Ichthyol. Bull. v. 7 (núm. 2). 12-13.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Meinken, H., 1952. Mitteilungen der Fischbestimmungsstelle im WB. des VDA. X. Pyrrhulina nigrofasciata spec. nov. Aquarien und Terrarien-Zeitschrift v. 5 (núm. 5): 115-117.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.
* ↑ Ortega, H. i R.P. Vari, 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* ↑ Pazin, V.F.V., Magnusson, W.E., Zuanon, J. i Mendonca, F.P., 2006. Fish assemblages in temporary ponds adjacent to 'terra-firme' streams in Central Amazonia. Freshwater Biology 51: 1025 - 1037.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB