OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Jafre

L'escut oficial de Jafre té el següent blasonament:
    Escut caironat semipartit i truncat: 1r de porpra, una espasa d'or en banda per damunt d'un bàcul de bisbe d'or en barra; 2n faixat d'or i de gules; 3r de sinople, una faixa ondada d'atzur rivetada d'argent. Per timbre, una corona de poble.

## Història

El Ple de l'Ajuntament va assumir els criteris de l'Institut d'Estudis Catalans per a l'escut el 21 de juny del 2012, el qual va ser aprovat per la Generalitat el 5 de setembre del mateix any i publicat al DOGC núm. 6219 el 25 del mateix mes.
S'hi inclouen els atributs de sant Martí (l'espasa i el bàcul), patró del poble, i el faixat d'or i de gules dels comtes d'Empúries, que van tenir la jurisdicció sobre Jafre. La faixa ondada fa referència al riu Ter, que limita el municipi per l'oest i el sud.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Notes i referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1869/2012, de 5 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Jafre.» (pdf). DOGC núm. 6219. Generalitat de Catalunya, 25-09-2012. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019. [Consulta: 26 setembre 2012].
# Escut de Lladorre

L'escut oficial de Lladorre té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un lledoner d'argent acompanyat d'una espasa d'or en pal a la destra i de 3 palles d'or en banda a la sinistra del tronc. Per timbre, una corona mural de poble.
Heràldicament és un escut de gules, un lledoner d'or.

## Història

Va ser aprovat el 31 de març de 1989 i publicat en el DOGC el 24 d'abril del mateix any amb el número 1135. El lledoner és un senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat. A banda i banda hi ha l'atribut del patró de la vila, l'espasa de sant Martí, i les tres palles d'or provinents de les armes parlants dels comtes de Pallars Sobirà, ja que la vila pertanyia a aquest comtat.

## Escut antic

Antic escut municipal de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà. Perdé vigència en entrar en vigor la normativa catalana sobre els símbols oficials. L'escut antic no s'hi adaptava i, per tant, deixà de tenir validesa oficial.
El 31 de març del 1989 s'aprovà l'escut actual, adaptat a la normativa catalana vigent de símbols oficials.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Sobirà

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Lladorre.» (pdf). DOGC núm. 1135. Generalitat de Catalunya, 24-04-1989. [Consulta: 25 juny 2010].

## Bibliografia

Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968. ISBN Sense ISBN.
# Escut de Llambilles

L'escut oficial de Llambilles té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: al 1r de sinople, una creu potençada d'argent abscissa; i al 2n d'argent, una palmera de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 29 de maig de 1989 i publicat al DOGC el 12 de juny del mateix any amb el número 1154.
La creu potençada és un senyal tradicional de l'escut de la localitat. La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Gironès

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Llambilles.» (pdf). DOGC núm. 1154. Generalitat de Catalunya, 12-06-1989. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Llançà

L'escut oficial de Llançà té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, 3 llances d'atzur, fustades de gules, sostingudes sobre un peu ondat d'atzur. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 17 d'abril de 1986 i publicat al DOGC el 21 de maig del mateix any amb el número 688.
Les tres llances són el senyal parlant tradicional relatiu al nom de la vila. El peu representa la mar Mediterrània, vora la qual s'aixeca Llançà.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «DECRET 122/1986, de 17 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Llançà per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 688. Generalitat de Catalunya, 21-05-1986. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Llavorsí

L'escut oficial de Llavorsí té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una perla ondada d'argent acompanyada al cap d'una porta d'or. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 10 de setembre de 2001 i publicat en el DOGC el 4 d'octubre del mateix any amb el número 3486.
S'hi representa la situació de Llavorsí, a la confluència de la Noguera Pallaresa i la Noguera de Vallferrera. La porta significa que la vila és l'accés a les altes valls pirinenques del Pallars Sobirà: Àneu, Cardós, Ferrera i Coma de Burg.
Abans d'aquest escut oficial l'ajuntament en va fer servir un sense cap parentiu en què en fons atzur s'hi veia Santa Anna ensenyant a llegir a la Mare de Déu.

## Vegeu també

* Bandera de Llavorsí
* Escuts i banderes del Pallars Sobirà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de setembre de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Llavorsí.» (pdf). DOGC núm. 3486. Generalitat de Catalunya, 04-10-2001. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Lles de Cerdanya

L'escut oficial de Lles de Cerdanya té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, dues claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'un gall ardit cantant d'or. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 16 de gener de 2013 i publicat al DOGC el 30 de gener del mateix any amb el número 6304.
Les claus i el gall són atributs de sant Pere, patró de la localitat. Les claus són un senyal tradicional dels segells municipals –solien aparèixer juntament amb la representació naturalística del sant–, mentre que el gall només hi havia sortit esporàdicament.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Baixa Cerdanya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/84/2013, de 16 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Lles de Cerdanya.» (pdf). DOGC núm. 6304. Generalitat de Catalunya, 30-01-2013. Arxivat de l'original el 31 d’agost 2021. [Consulta: 30 gener 2013].
# Escut de Llimiana

L'escut oficial de Llimiana té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell d'or tancat de sable acostat d'un escudet d'or amb un lleó de sable armat de gules, a la destra, i d'un escudet d'or amb 4 pals de gules a la sinistra. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 16 de març de 2000 i publicat en el DOGC el 14 d'abril del mateix any amb el número 3121, substituint l'escut existent anteriorment en el qual es representava el Santuari de Llimiana, de colors naturals; peu d'or, amb dues LL de sable.
S'hi veu el castell de la vila (segle xi), que fou una de les fortificacions a la frontera entre els comtats de Pallars i Urgell, prop dels territoris musulmans. Va pertànyer a diverses famílies fins al 1481, any en què el rei Ferran el Catòlic el va donar a Joan de Lanuza; sis anys més tard, va tornar a la jurisdicció dels reis.
Els dos escudets a banda i banda del castell són les armes dels Lanuza (un lleó de sable sobre camper d'or) i les armes reials de Catalunya (quatre pals de gules sobre camper d'or).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 16 de març de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Llimiana.» (pdf). DOGC núm. 3121. Generalitat de Catalunya, 14-04-2000. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ [* BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.]
# Escut de Lludient

L'escut de Lludient és un símbol representatiu oficial de Lludient, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars. Té el següent blasonament:
| « | Escut quarterat. Primer quarter, creu processional en camper atzur. Segon, els pals d'Aragó. Tercer, dos llops d'or en pal sobre gules. I quart, en camper de sable, castell roquer amurallat en el seu color, cap a on puja un brau amb torxes enceses a les seues astes. | » |

## Història

L'escut de Lludient fou aprovat per Decret de 12 d'abril de 1957 del Ministeri de la Governació, publicat al BOE núm. 116 de 30 d'abril.
La creu processional és la creu gòtica que pertany a la parròquia. Els quatre pals commemoren la conquesta de la vila per Jaume I en 1238. Els llops són les armes dels Gurreas, primers ducs de Vilafermosa i senyors d'aquesta vila. El castell amb el bou negre recorda la conquesta del Castell del Bou Negre: Els cristians juntament amb moros aliats assetjaven el castell, reuniren tots el ramats de la contornada i, per la nit, espantaren els animals, amb destrals encesos a les astes, en direcció cap al castell. Els assetjats anaren a protegir la muralla, però els cristians atacaren per la part contrària i prengueren el castell.
En 1956 l'Ajuntament en ple aprovà una proposta d'escut municipal molt semblant a l'escut actual. El disseny era obra de Lluís Sales Boïl. En la proposta original canviava l'ordre dels quarters i en lloc de la creu processional hi apareixia una hòstia consagrada i un calze d'or, en representació del santíssim sagrament, i en record de la consagració de la nova església parroquial construïda l'any 1796.
La Reial Acadèmia de la Història (RAH) va emetre un dictamen favorable, però on, en realitat, canviava l'escut original aprovat per l'Ajuntament. En aquest dictamen la RAH reprotxava al consistori vulgaritzar dogmes sagrats, ja que la consagració d'una església no li semblava motiu prou digne per a ser representat amb l'hòstia (pa) consagrada. Va canviar aquesta per una creu processional i va posar-la en el primer quarter per ser el lloc més honorable de l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Millars
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 3 4 Gómez del Campillo, M «Informes oficiales: Escudo Municipal de Ludiente (Castellón)» (en castellà). Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, Tomo 145, quadern I, juliol-setembre 1959, pàg. 137-138.
* ↑ Ministeri de la Governació «Decreto de 12 de abril de 1957 por el que se autoriza al Ayuntamiento de Ludiente para crear su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 116, 30-04-1957, pàg. 205 [Consulta: 22 abril 2016].
* 1 2 Miguel Salla, José Luis «Escut heràldic de la Vila de Lludient (Alt Millars)». Plaça Major, 39, 2009.
* ↑ Julio. «El escudo de armas de Ludiente» (en castellà), 14-01-2013.
# Escut de Massalavés

L'escut de Massalavés és un símbol oficial representatiu de Massalavés, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Alta. El seu blasonament és el següent:
| « | Escut mig partit i truncat, que fa tres divisions. La primera, el milà volant del seu color natural. Segona, de gules, una flor de lis, d'or, i tercera, escacat de nou quadres [equipol·lat], els cinc de gules i els quatre d'argent, amb la flor de lis de gules. Timbrat amb corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Reial Decret 819/1978 de 30 de març de 1978, publicat al BOE núm. 98 de 25 d'abril de 1978.
L'informe de la Reial Acadèmia de la Història, aprovat en Junta el 3 de juny de 1977, rebutjava el projecte original de l'Ajuntament i el modificava fent-lo més simple i adequat als criteris de l'Acadèmia.
* Escut publicat amb l'informe oficial.
* Escut a la façana de l'Ajuntament.
S'hi representen les armes de llinatges que han sigut senyors de la baronia de Massalavés: els Milà, «d'or un milà del natural», segons les anomenades Trobes de mosen Jaume Febrer (falsificació històrica del segle xvii, que es fa passar per un llibre del segle xiii) que es mencionen a l'informe oficial de la RAH; els Eixarc, «de gules una flor de lis d'or»; i els Vilaragut, que, segons Vicente de Cadenas, i tal com apareix a l'escut de Llanera de Ranes, hauria de ser «escacat de gules i argent, amb una flor de lis de gules en cada quadrat d'argent i una d'argent en cada quadrat de gules».
La RAH rebutjà que hi figuraren les armes dels Heredia, atesa l'escassa durada del seu domini de la baronia. També rebutjà incloure-hi el Senyal Reial, que al projecte original formava el camper de l'escut, sobre el qual hi apareixien tres escudets amb les armes senyorials.

## Referències

* 1 2 «Real Decreto 819/1978, de 30 de marzo, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Masalavés, de la provincia de Valencia, para adoptar su Escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, 98/1978, 25-04-1978, pàg. 9590-9591 [Consulta: 31 agost 2020].
* ↑ Cadenas y Vicent, Vicente de. «Escudos municipales adoptados por los ayuntamientos durante el año 1978». Hidalguía. Hidalguía, any XXXVIII, 220-221, maig-agost 1990, pàg. 463 [Consulta: 31 agost 2020].
* 1 2 Vargas-Zúñiga, Antonio «Masalavés (Valencia)». Boletín de la Real Academia de la Historia [Madrid], tom CLXXVI, quadern III, setembre-octubre 1979, pàg. 591-592 [Consulta: 31 agost 2020].
* ↑ Cadenas y Vicent, Vicente de. Repertorio de blasones de la comunidad hispánica. Lletres A-B-C-CH. 2a edició. Madrid: Hidalguía, 1987, p. 639 [Consulta: 31 agost 2020].
* ↑ Cadenas y Vicent, Vicente de. Repertorio de blasones de la comunidad hispánica. Lletres S-T-U-V-W-X-Y-Z. 2a edició. Madrid: Hidalguía, 1987, p. 1815 [Consulta: 31 agost 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Alta.
* Llista d'escuts del País Valencià.
# Escut de Matadepera

L'escut oficial de Matadepera té el següent blasonament:
    Escut caironat: 1r. de gules, un agnus Dei contornat reguardant, nimbat d'or amb la banderola d'argent creuada de gules i l'asta creuada d'or i al 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.
Fou aprovat el 28 d'abril de 1991 i publicat al DOGC el 10 de maig del mateix any amb el número 1441.
Aquest escut es una segona edició publicada després del disseny de la original l’any 1979 feta per Maria Palau.
L'anyell pasqual, o agnus dei, és l'atribut de sant Joan Baptista, patró del poble. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

## Vegeu també

* Bandera de Matadepera
* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Matadepera.» (pdf). DOGC núm. 1441. Generalitat de Catalunya, 10-05-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Èider de Steller

L'èider de Steller (Polysticta stelleri) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que cria als estanys i llacs de la tundra, des del nord d'Escandinàvia per tot el nord de Sibèria, fins al nord d'Alaska. Durant la migració hivernal també freqüenta zones costaneres del Bàltic, illes Kurils, del Comandant i Aleutianes. És l'única espècie del gènere Polysticta.
# Diego Alves Carreira

Diego Alves Carreira (Rio de Janeiro, 24 de juny de 1985) és un futbolista professional brasiler que juga com a porter al Flamengo i a la selecció brasilera.

## Trajectòria

La seva carrera com a professional va començar al Clube Atlético Mineiro brasiler, d'on va marxar a la UD Almería el 24 de juliol de 2007, amb l'ascens a Primera Divisió de l'equip andalús.
Encara que els seus inicis van ser com a suplent de David Cobeño, va assolir la titularitat amb grans actuacions que van ajudar l'equip a classificar-se en la vuitena plaça.
Amb la marxa de David Cobeño al Rayo Vallecano a l'agost de 2008, Alves va mantenir-se com a titular en les següents temporades, especulant-se amb la seva marxa a un club més important.
Al maig de 2011 es va fer oficial el seu fitxatge pel València CF, després del descens de l'equip d'Almeria a Segona Divisió.
Va debutar en competició oficial amb el conjunt merengot a la Lliga de Campions amb un empat a zero al camp del KRC Genk.
En setembre de 2016 va batre el record històric de penals aturats en la lliga espanyola. A la jornada següent n'aturà altres dos en partit a Mestalla contra l'Atlètic de Madrid.

### Flamengo

El 17 de juliol de 2017, deu anys després d'haver marxat a Europa, Alves va retornar al Brasil i fitxà pel Clube de Regatas do Flamengo fins al 2020.

## Galeria

* Entrenant junt a Jaume Doménech i Otxotorena abans d'un partit a Mestalla.

## Referències

* ↑ Diego Alves open to move away from Almeria – Agent; Goal.com, 22 abril 2010
* ↑ AC Milan tracking Almeria goalkeeper Diego Alves; Goal.com 22 abril 2010
* ↑ Manuel Llorente confirma el fichaje de Diego Alves (Manuel Llorente confirms signing of Diego Alves); Super Deporte, 19 maig 2011 (castellà)
* ↑ Levante-EMV. «Alves bate el récord de penaltis parados». [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Diego Alves se supera i para dos penals a l'Atlètic», 02-10-2016. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Mais um: "ao vivo", Diego Alves se apresenta como novo goleiro do Flamengo» (en portuguès). Globo Esporte, 17-07-2017. [Consulta: 18 juliol 2017].
* ↑ «Diego Alves é do Flamengo» (en portuguès). CR Flamengo, 17-07-2017. [Consulta: 18 juliol 2017].

## Enllaços externs

* CiberChe biografia i estadístiques (castellà)
* Diego Alves Carreira a National-Football-Teams.com (anglès)
# Friedrich Weigmann

Friedrich Weigmann (Nuremberg, 1869 - 1939) fou un compositor alemany.
Primerament estudià Filologia a Múnic, que després abandonà per la música, en la que assolí a ocupar un lloc distingit com a mestre de capella i compositor. Fou director de diversos teatres importants d'òpera d'Alemanya i Àustria, entre ells els de Nuremberg, Bremen, Graz i Hannover. Va estrenar amb èxit l'òpera Der Klarinettenmacher (Hamburg, 1913); música d'escena pel Faust, de Goethe, i diverses obres simfòniques. A més, també és autor, de nombrosos lieder i obres corals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 10, pàg. 1233 (ISBN 84-239-4580-4)
# Època fotònica

L'època fotònica és un període posterior al big-bang caracteritzat pel domini del fotó, que va esdevenir-se uns deu segons després de l'explosió primordial. Comprèn l'inici del període de la nucleosíntesi primordial i va durar fins a uns 380.000 anys des del big-bang, on la caiguda en la temperatura del cosmos va permetre la combinació de nuclis i electrons. Amb l'expansió, l'univers es va fer menys dens i va augmentar la radiació, permetent el domini de la matèria fins aleshores destruïda ràpidament. L'univers es va tornar transparent i va iniciar-se la fase de formació d'estructures.

## Referències

* ↑ Mays, Ben. «https://web.archive.org/web/20090728123714/http://www.knowledgetreeproject.org/beginningweb.htm». Arxivat de l'original el 2009-07-28. [Consulta: 16 desembre 2018].
# Ètica de la persuasió

L'ètica de la persuasió es refereix als principis morals associats amb l'ús de la persuasió per part d'un orador per a influir en les creences, actituds, intencions, motivacions o comportaments del públic. Un orador pot esforçar-se per:
* Explorar el punt de vista de l'audiència,
* Explica el punt de vista de l'orador i
* Crear resolucions.
L'ètica de la persuasió en àmbits professionals com el periodisme ha rebut certa atenció acadèmica. Baker i Martinson presenten un test basat en cinc principis: veracitat, autenticitat, respecte, equitat i responsabilitat social (destacant la importància del bé comú). Així, la prova TARES (per les seues sigles en anglès) serveix com a mesura de l'adhesió d'un orador a alguns principis ètics en la correspondència persuasiva professional.
Fitzpatrick i Gauthier plantegen diverses preguntes per avaluar l'ètica de la persuasió:
* Amb quina finalitat s'utilitza la persuasió?
* Cap a quines opcions i amb quines conseqüències per als individus s'utilitza la persuasió?
* La persuasió contribueix o interfereix amb els processos de presa de decisions de l'audiència?
En resum, l'ètica de la retòrica es refereix a la capacitat d'una persona per a resistir la temptació d'ajudar-se a si mateix fent mal als altres. Un altre exemple de persuasió poc ètica seria utilitzar la persuasió per obtenir beneficis personals sense el coneixement de l'audiència.

## Referències

* 1 2 «The Ethics of Persuasion». kolibri.teacherinabox.org.au. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ Baker, Sherry; Martinson, David L. Journal of Mass Media Ethics, 16, 2-3, 01-09-2001, pàg. 148–175. DOI: 10.1080/08900523.2001.9679610. ISSN: 0890-0523.
* ↑ Fitzpatrick, Kathy; Gauthier, Candace Journal of Mass Media Ethics, 16, 2-3, 01-09-2001, pàg. 193–212. DOI: 10.1080/08900523.2001.9679612. ISSN: 0890-0523.
# Élan Sportif Chalonnais

L'Èlan Sportif Chalonnais és un club francès de bàsquet de la ciutat de Chalon-sur-Saône.

## Història

El club nasqué l'any 1970. Ha jugat al pavelló de la "Maisons des Sports" fins al 2001, en què es traslladà al Colisée, amb capacitat per a 5000 espectadors.

## Palmarès

* 2 Lligues franceses de bàsquet: 2012, 2017.
* 2 Copes franceses de bàsquet: 2011, 2012.
* Semaine des As: 2012
* A més, fou finalista de la Recopa d'Europa de bàsquet l'any 2001.
* A més, fou finalista de la FIBA EuroChallenge: 2012
* A més, fou finalista de la Copa Europea de la FIBA: 2017
* A més, fou finalista de la Supercopa de França : 2012, 2013, 2017
* Campió de tercer división franceses (Nacional 2) : 1994
* Campió de tercer división franceses (Nacional 3) : 1978
* Campió de cinqué división franceses (Nacional 4) : 1989

## Jugadors històrics

* Mickaël Gelabale
* Keith Gatlin
* Thabo Sefolosha
* Udonis Haslem
* Will Mc Donald
* Mamoutou Diarra
* Stephane Ostrowski
* John Best
* Charles Pittman
* Blake Schilb
* Steed Tchicamboud
* Moustapha Fall
* John Roberson
* Cameron Clark

## Entrenadors històrics

* Philippe Hervé
* Gregor Beugnot
* Jean-Denys Choulet

## Dirigents històrics

* Dominique Juillot

## Referències

* ↑ «L'Elan Chalon sur le toit de la Pro A !» (en francès). lnb.fr.

## Enllaços externs

* Web oficial del club
# Épagneul blau de Picardia

L'Épagneul blau de Picardia és una raça de gos.

## Història i origen de la raça

Obtingut per l'encreuament d'altres races. Abans estava molt estès, però ara tot just se'l troba en el seu lloc d'origen, a les ribes del Somme, a Picardia (França).

## Descripció

Vigorós i audaç, l'épagneul blau de Picardia té el crani ovalat, testa llarga i ampla, un stop ben marcat i el musell quadrat. Els ulls són grans i foscos. Les orelles són gruixudes i ondades, el coll ample i amb una lleugera papada. Els seus membres són llargs i està proveït de franges ben poblades. La cua la duu tesa.
Color: Blavós amb moltes taques negres o de foc.
Pelatge: Pèl llis i poc ondat, llarg amb franges en els membres i la cua.
Alçada: De 48 a 50 cm en els mascles. Una mica més petites les femelles.
Pes: Entre 15 i 18 Kg

## Cures

No necessita cap cura especial a part d'un raspallat regular del seu pèl.

## Temperament

Afectuós i tendre, està molt afeccionat als seus amos, essent el company ideal per a gent inquieta. Dòcil, àvid d'aprendre, és agradable i dotat de bon olfacte. A causa de la seva mansuetud és molt estimat pels nens.

## Entrenament

És fàcil d'educar i cuidar en ser un gos dòcil.

## Utilitat

Nascut per al treball, es mostra escrupolós i fort per a la caça en tots els terrenys, especialment en els pantans. Gràcies al seu caràcter és un bon animal de companyia, especialment per als nens.

## Enllaços externs

* Llistat de races de gossos i descripció a la web d'Affinity Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine..