OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Ramon de l'Ull

Can Ramon de l'Ull fou una masia de l'antic municipi de Les Corts de Sarrià, annexionat a Barcelona el 1897.
Consistia en una finca rectangular amb les seves terres de conreu i una gran casa senyorial, antic mas conegut amb els diferents noms del seus successius propietaris: mas Coll, Bas, Eroles i torre del Lledó. Era conegut popularment a les Corts com Can Ramon de l'Ull, motiu o renom que es devia a un defecte físic d'un dels seus masovers anomenat Ramon, el qual havia perdut un ull.
La propietat era al capdamunt del torrent dels Morts, al carrer Major de les Corts núm. 28, just en la part superior del paral·lelogram que forma l'illa de la Gran Via Carles III i els carrers Europa, Joan Güell i la Diagonal (o sigui, l'illa actualment ocupada per El Corte Inglés). Corresponia a una masia edificada el 1506 i enderrocada quan es va obrir la Diagonal. Cap al 1920, la finca, que estava classificada com a urbana, es va veure afectada per l'obertura de la Diagonal, que segregà la propietat en dues parcel·les, una de les quals, de reduïdes dimensions, va ser expropiada per l'Ajuntament. La casa, d'obra corrent, embigat de fusta, paviments de maons i rajola i coberta amb teula, comptava amb aigua i electricitat, i era un gran casalot quadrat d'estil molt sobri, en la façana del qual les finestres i balcons formaven un conjunt simètric de tres per tres.

## Referències

* 1 2 «Can Ramon de l'Ull». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* NAVARRO MOLLEVÍ, I., 1993. Masies de Les Corts: Torres, masos i altres cases, Arxiu Municipal del Districte de Les Corts, Barcelona
# Charles G. Sommer

Charles G. Sommer (Cleveland (Ohio), 16 de juliol de 1864 - 12 de febrer de 1925) fou un compositor estatunidenc del Romanticisme.
Els seus pares George Sommer i Otillia Haack, estaven molt interessats en què Charles estudiés música i el van enviar a Alemanya al Conservatori de Dresden, i després amb alguns professors particulars, també a Alemanya. Fou a partir del 1891 que retornà a la seva ciutat natal, on es dedicà a l'ensenyança. Va dirigir diverses associacions musicals entre elles la Ganton Symphony Orchestra.
Va compondre: simfonies, obertures, concerts, peces per a piano i violí, obres orquestrals, el poema simfònic Hero and Leander, cors i melodies vocals.
També va publicar diversos treballs crítics i didàctics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 340 (ISBN 84-239-4557-X)
# Opus latericium

L'opus latericium (del llatí later, 'maó cuit al sol'), o també opus testaceum (de testa, 'maó cuit al forn'), és una tècnica constructiva de l'antiga Roma en què s'emprava una maçoneria d'un maó de gruix per revestir un nucli d'opus caementicium. Les peces de maó de forma triangular (que era la forma en què es tallaven els maons), amb un dels vèrtexs cap a l'interior del mur, es travaven amb el nucli de ciment, i disposats d'aquesta manera formaven una paret completament plana per la part exterior. El nucli era l'element resistent, mentre que el maó era pràcticament només un revestiment. Va ser el mètode principal de construcció de parets durant l'època imperial.
La diferència entre l'opus latericium i l'opus testaceum rau en l'ús de maons cuits al sol (lateres) o bé cuits al forn (testae).

## Vegeu també

* Arquitectura de l'Antiga Roma
* Opus (construcció)

## Referències

* 1 2 Roth, Leland M. Understanding Architecture: Its Elements, History and Meaning. First. Boulder, CO: Westview Press, 1993, p. 222. ISBN 0-06-430158-3.
* ↑ Lourdes Roldán Gómez. El ladrillo y sus derivados en la época romana. Casa de Velázquez, 1999, p. 265–. ISBN 978-84-7477-747-5 [Consulta: 27 desembre 2011].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.132. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Arquitectura romana (castellà)
# Elwin Bruno Christoffel

Elwin Bruno Christoffel (10 de novembre de 1829 a Montjoie, Regne de Prússia, Confederació Germànica – †15 de març de 1900 a Estrasburg, França) fou un físic i matemàtic alemany.
Elwin Bruno Christoffel assistí al Jesuit Gymnasium (institut d'ensenyament secundari en alemany) i al Friedrich-Wilhelms Gymnasium a Colònia, i més tard estudià a la Universitat Humboldt de Berlín, on coincidí, per exemple, amb Johann Peter Gustav Lejeune Dirichlet, i on es doctorà el 1856 amb una tesi sobre el moviment de l'electricitat en cossos homogenis. L'any 1859, Christoffel es convertí en privatdozent a la Universitat Humboldt, i el 1862 li fou concedida una càtedra a l'Escola Federal Politècnica de Zurich que havia quedat vacant per la marxa de Richard Dedekind. Després de traslladar-se el 1869 a la Gewerbeakademie a Berlín, que ara forma part de la Universitat Tècnica de Berlín, pocs anys després, el 1872, passaria a ser professor a la Universitat d'Estrasburg, on va romandre fins que es retirà el 1894.
Christoffel treballà en transformacions conformes, en la teoria del potencial, en la teoria d'invariants, en l'anàlisi tensorial, en la física matemàtica, en geodèsia i en les ones de xoc. Els símbols de Christoffel, el tensor de curvatura de Riemann-Christoffel i la transformació de Schwarz-Christoffel reben aquests noms en ell seu honor.

## Referències

* Butzer, Paul Leo; Fehér, F. E. B. Christoffel : The influence of his work and the physical sciences. Basel, Stuttgart: Birkhäuser, 1981. ISBN 3-7643-1162-2.
* Carl Friedrich Geiser, Ludwig Maurer: Elwin Bruno Christoffel, Mathematische Annalen 54, 1901, pàgs. 329–341 (obituari)
* Wilhelm Windelband: Zum Gedächtniss Elwin Bruno Christoffel's, Mathematische Annalen 54, 1901, pàgs. 341–344 (obituari)
* Wilhelm Süss: Christoffel, Elwin Bruno. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 3, Duncker & Humblot, Berlin 1957, pàg. 241.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Elwin Bruno Christoffel» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Elwin Bruno Christoffel al Mathematics Genealogy Project.
* Verzeichnis der hinterlassenen Büchersammlung des Herrn Dr. Elwin Bruno Christoffel Arxivat 2010-09-10 a Wayback Machine.
* Digitalisierte Werke von Christoffel - SICD Univ. d'Estrasburg Arxivat 2012-01-14 a Wayback Machine.
* Retrat a la ETH-Bibliothek Arxivat 2010-01-17 a Wayback Machine.
# Unai Marrero Larrañaga

Unai Marrero Larrañaga (Azpeitia , Guipúscoa, 9 d'octubre de 2001) és un futbolista basc que juga com a porter a la Reial Societat "B" de la Primera Divisió RFEF.

## Trajectòria

Nascut a Azpeitia, Guipúscoa, Unai és un porter format al planter del Lagun Onak, abans d'ingressar a l'estiu de 2016 al sistema de formació de la Reial Societat de Futbol després d'una temporada al Cadet d'Honor.
La temporada 2016-17, va formar part de l'equip de Lliga Basca Cadet que es proclamaria campió de Lliga i aniria cremant etapes en el juvenil de Zubieta.
La temporada 2020-21, formaria part de la Reial Societat "C" de Tercera Divisió d'Espanya, a les ordres de Sergio Francisco amb el qual aconseguiria l'ascens a la Segona Divisió RFEF. A més, al febrer de 2021 aniria convocat pel primer equip en un partit d'Europa League.
La temporada 2021-22, seria el portera titular de la plantilla de la Reial Societat "C" de la Segona Divisió RFEF i el tercer portera de la Reial Societat "B" de la Segona Divisió espanyola.
El 10 d'octubre de 2021, va debutar en la Segona Divisió espanyola davant la SD Ponferradina en un empat a un, saltant al terreny de joc en el minut 8 de partit després de l'expulsió d'Andoni Zubiaurre.
El 2 de gener de 2024, Unai va debutar en un partit de la Primera Divisió davant el Deportivo Alavés que es va disputar a l'Estadi d'Anoeta i que acabaria en empat.
El 24 d'octubre el porter va debutar a l'Europa League a Belgrad.
El 13 de febrer del 2025, la Real va guanyar 1-2 a Dinamarca amb una molt bona actuació de l'azpeitiarra.

## Referències

* ↑ mundodeportivo.com La Real inscribe a Unai Marrero a última hora, consultado en febrero de 2021
* ↑ mundodeportivo.com Marrero madura a la sombra y en silencio, consultado en marzo de 2021
* ↑ marca.com Un empate muy peleado, consultado en octubre de 2021

## Enllaços externs

* Perfil en Transfermarkt
# Enantiopus albini

Enantiopus albini és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és una espècie de peix endèmica del Llac Tanganyika.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Enantiopus albini». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Enantiopus albini» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Enantiopus p. 85-86. A J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. 2905. ISBN 0-940228-47-5
# Can Ros de Mayol

Can Ros de Mayol és un edifici situat al carrer de Sagunt, 90-94 al barri de Sants de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Actualment acull l'Escola Cal Maiol, abans Perú.

## Història

Va ser construïda cap al 1890 a l'emplaçament d'una masia pel traginer Antoni Piera i Sagués, que es dedicava al transport de mercaderies per carro. A finals del segle xix, va ampliar el negoci amb l'adquisició d'una pedrera a Montjuïc, i el 1893 la seva família fundà l'empresa Piera, Cortinas i Cia, que el 1900 esdevingué Foment d'Obres i Construccions SA.
El 1936, la casa va ser llogada a l'Ajuntament de Barcelona, que l'habilità com a escola, i finalment, l'adquirí el 1993. El 2015, coincidint amb el 75è aniversari de l'escola, aquesta canvià el nom i passà a dir-se Cal Maiol. Actualment, continua fent la funció de centre d'educació, tot i que està previst traslladar les seves dependències a una nova edificació dins del recinte de Can Batlló.

## Descripció

Es tracta d'un palauet de planta baixa, pis i golfes, originalment envoltat de jardí. La façana s'estructura amb cinc eixos vertical d'obertures, i els portals d'accés, de llinda plana, tenen inscrita a la clau les inicials A i P (una en cadascun), en referència al propietari.
A la planta noble hi ha un balcó corregut de barana de ferro forjat, flanquejat a cada banda per una balconera. A les golfes hi ha finestres, dues de les quals estan cegades, i el coronament té una cornisa recolzada sobre mènsules. El parament és d'estuc imitant carreus de pedra als baixos, i amb franges horitzontals a la resta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «ESCOLA PÚBLICA PERÚ (ANTIGA MASIA CAN ROS DE MAYOL)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Gomà, Enric «El senyor Tonet de Sants». Barcelona Metròpolis, núm. 090, tardor 2013.
* 1 2 3 4 5 Baños i Soria, 2009.

## Bibliografia

* Baños i Soria, Julio. «Les masies de Sants-Montjuïc». A: Masies de Barcelona. Barcelona: Angle editorial i Ajuntament de Barcelona, 2009, p. 206. ISBN 978-84-92758-31-9.

## Enllaços externs

* «L’imperi dels carreters». Memòria de Sants. La història de Sants, Hostafrancs i La Bordeta, 15-05-2015.
# Charles J. Guiteau

Charles Julius Guiteau (Freeport, Illinois (USA), 8 de setembre, 1841 - Washington D.C. 30 de juny, 1882) va ser un escriptor i advocat nord-americà conegut per assassinar el president dels Estats Units James A. Garfield el 2 de juliol de 1881.1 2 Per aquest motiu, va ser ajusticiat a la forca cinc mesos després.
Estudià Dret i després es dedicà a la literatura, fracassant en ambdues professions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 307. (ISBN 84-239-4527-8)
# Opòssum cuacurt bru

L'opòssum cuacurt bru (Monodelphis adusta) és una espècie d'opòssum de la família dels didèlfids. Viu a Colòmbia, l'Equador, Panamà i el Perú.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 13. ISBN 0-801-88221-4.
* ↑ Solari, S.; Tirira, D. Monodelphis adusta. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Lennart Viitala

Lennart Viitala (Nurmo, 8 de novembre de 1921 - Jyväskylän maalaiskunta, 24 de febrer de 1966) fou un lluitador finlandès, que combinà la lluita lliure i la lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat d'Europa, d'or el 1946 en estil lliure i de bronze el 1947 en estil grecoromà. A nivell nacional guanyà cinc campionats finlandesos en estil lliure (1946-1949, 1956) i un estil grecoromà (1953).

## Referències

* ↑ «Olympedia – Lenni Viitala». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ Viitala, Lennart (Lenni). tulpaini.fi
* ↑ Siukonen, Markku. Urheilukunniamme puolustajat – Suomen olympiaedustajat 1906–2000, 2001, p. 357. ISBN 951-98673-1-7.
# Can Solà del Racó

Can Solà del Racó és una masia de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Mas situat a la urbanització Can Solà del Racó, en un replà del terreny i en una gran parcel·la. Ha sofert transformacions molt profundes per adequar-se als diferents usos. Té planta rectangular, planta baixa, dos pisos i coberta de teula àrab de dos aiguavessos amb carener perpendicular a la façana principal. El ràfec presenta diverses filades d'imbricacions.
La façana principal, orientada a migdia, presenta tres eixos de composició vertical. A la planta baixa, dues finestres flanquegen la porta principal, d'arc de mig punt adovellat. Al primer pis s'obren tres finestres més i, a l'últim nivell, hi ha dues obertures i una porta centrada que s'obre a un balcó individual format per una llosana de pedra i baranes de ferro. Totes les obertures -tret de la porta- són rectangulars i compten amb llinda, brancals i ampit de pedra. Al costat de la finestra central del primer pis hi ha un rellotge de sol. El parament és arrebossat i pintat.
La masia compta amb diversos cossos adossats de diferents dimensions, alguns dels quals són de factura contemporània.

## Història

Els seus orígens com a centre productiu agrari es remunten fins a època romana, tot i que les primeres referències documentals daten del segle XIV. A l'Speculo del Monestir de Sant Llorenç del Munt apareix referenciat com a mas de Font. Si bé alguns autors apunten que aquesta denominació provenia de la proximitat de la Font de la Tartana, molts altres senyalen que segurament vindria de la donació del mas a la família Font, com es desprèn del següent extracte de l'Speculo: “Redició feta per Maria de Font, filla de Jaume de Font, a Guillem de Torrents, de Sant Joan de Matadepera, a dit Jaume de Font i a la seva muller i pares, de la donació que li feren del mas de Font, de dita parròquia, que es té pel monestir de Sant Llorenç del Munt. Fet a 12 de les kalendes de febrer de1321, clos per Ramon de Cros, notari de Barcelona. Sant Joan de Matadepera, núm. 82”.
Durant els anys vuitanta del segle XX el mas, en estat ruïnós, estava habitat per uns masovers. El 1998 es presentà un projecte de rehabilitació i ampliació de la masia, que incloïa, a més, la construcció d'un pavelló adossat per a ser emprat com a menjador o sala de reunions. El 2001 es legalitzà una planta soterrani, conseqüència de l'enderroc d'una construcció auxiliar a la masia original.
Al segle XXI el mas s'ha denominat Masia La Tartana i s'ha convertit en un restaurant amb diverses sales per a la celebració de casaments i tota mena d'esdeveniments.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Solà del Racó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
# Charles Joseph Frost

Charles Joseph Frost (20 de juny de 1848 - 13 d'octubre de 1918) fou un compositor i organista anglès.
Estudià amb el seu pare, que també era un distingit organista, i exercí la seva professió en diverses esglésies. Durant uns anys feu diversos viatges a Londres per prendre lliçons dels mestres George Cooper i John Goss. El 1885 fundà una societat coral. A partir de 1880 fou durant uns anys professor de l'Escola de Música de Guildhall.
Va escriure les composicions següents: By, the Wàters of Babylon, cantata (1876); Nathan's Parable, oratori (1878); Harvest Cantata (18880); Salms 92 i 137, per solos, cor i orgue; un Te Deum; un Simfonia, i nombroses obres per a orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1382. (ISBN 84-239-4524-3)
# Opòssum cuacurt d'Osgood

L'opòssum cuacurt d'Osgood (Monodelphis osgoodi) és una espècie d'opòssum de la família dels didèlfids. Viu a Bolívia i el Perú. El seu hàbitat natural són els boscos humits tropicals o subtropicals de terres baixes i els herbassars secs tropicals o subtropicals de terres baixes. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.
Fou anomenat en honor del mastòleg estatunidenc Wilfred Hudson Osgood.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 13. ISBN 0-801-88221-4.
* ↑ Solari, S.; Patterson, B. Monodelphis osgoodi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 301. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Carrer de l'Església (Torroella de Montgrí)

El Carrer de l'Església és al centre històric de la vila de Torroella de Montgrí. És una via que segueix l'orientació nord-sud i que, juntament amb el Carrer Major, que de fet és la seva prolongació per la banda de migdia, un cop travessada la plaça de la vila, constitueix l'eix més important del nucli medieval de Torroella. Es tracta d'un carrer curt, rectilini i estret, que va del Passeig de l'Església a la Plaça de la Vila; el formen en general cases de planta baixa i un o dos pisos, amb cobertes de teula. Coexisteixen cases petites amb edificis senyorials.
Aquest carrer, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, va iniciar el seu desenvolupament a conseqüència de l'expansió urbanística de Torroella durant els segles xiii i xiv, realitzada en esdevindre vila reial. El nucli primitiu (s. XI-XII), que consistia en alguns carrers desordenats al voltant de l'església i del Palau Reial, va donar pas a un eixample organitzat segons el model dels campaments romans, amb una xarxa de carrers perpendiculars i una plaça al centre. En el carrer de l'església es troben bona part dels edificis importants de la vila. cal remarcar especialment Can Sastregener, al núm 1, el Palau Solterra, al núm. 14 Can Bataller, al núm. 19 i la Casa Seguer, al núm 31.

## Referències

* 1 2 «Carrer de l'Església». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Marc Guimerà Rios-Campos

Marc Guimerà Rios-Campos (Molins de Rei, 27 de setembre de 1818 - 23 de juliol de 1888) Agrimensor i urbanista català.Va treballar al projecte de la Fàbrica Ferrer i Mora amb el cap del projecte, Josep Oriol i Bernadet. Per les seves contribucions el seu nom esta gravat en les plaques de la Fàbrica.

## Referències

* ↑ Tribó, Gemma «La superació de la crisis agrària de finals del segle XIX al Baix Llobregat (1860-1930)». La superació de la crisis agrària de finals del segle XIX al Baix Llobregat (1860-1930), 10-02-2021.
* ↑ «Guía d'espais singulars d'interès turístic». Arxivat de l'original el 28 d’abril 2018. [Consulta: 22 abril 2024].
# Encheloclarias

Encheloclarias és un gènere de peixos de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba al Sud-est asiàtic.

## Taxonomia

* Encheloclarias baculum (Ng & Lim, 1993)
* Encheloclarias curtisoma (Ng & Lim, 1993)
* Encheloclarias kelioides (Ng & Lim, 1993)
* Encheloclarias prolatus (Ng & Lim, 1993)
* Encheloclarias tapeinopterus (Bleeker, 1852)
* Encheloclarias velatus (Ng & Tan, 2000)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Ng, H. H. & H. H. Tan 2000. A new species of Encheloclarias from Sumatra. J. Fish Biol. v. 57: 536-540.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, P. K. L. i K. K. P. Lim 1993: The Southeast Asian catfish genus Encheloclarias (Teleostei: Clariidae), with descriptions of four new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 4 (núm. 1): 21-37.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
* All Catfish Species Inventory (anglès)