OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edmond Missa

Edmond Jean Louis Missa (Reims, 12 de juny de 1861 - París, 29 de gener de 1910) fou un organista i compositor francès.
Fou deixeble de Massenet i organista de les esglésies de Sant Tomàs d'Aquino i dels Mantells Blancs. D'una inspiració amable i lleugera, i coneixedor dels secrets de la música, produí gran nombre d'operetes, tals com:
* Juge et Partie (1885);
* Lydia (1887);
* Le chavalier timide (1887);
* La belle Sophie (1888);
* La doctoresse (1890);
* La princeses Niagara (1892);
* Mariage galant (1892);
* Tararaboum-Revue (1892);
* Dinah (1894);
* Minon de Lenclos, òpera còmica (1895);
* Deux Peiples (1896);
* Leur femme (1897);
* Le dernier des Marigny, Un déjeuner sur l'herbe, L'hôte, drama líric (1899);
* La demoiselle aux camelias (1899);
* Bobette (1900);
* Maguelone (1902);
* Muguette (1903);
* Dans la lumière et les parfums (1905).
A més, va escriure, diversos balls d'espectacle, melodies i composicions per a piano, orgue i orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 1004 (ISBN 84 239-4535-9)
# Francesc Xavier Tobella i d'Argila

Francesc Xavier Tobella i d'Argila (Sant Pol de Mar, 1847 - Barcelona, 25 de novembre de 1910) fou un agrònom i publicista català.
Fill cabaler de la masia de Can Reig de Sant Pol. El seu germà Josep fou alcalde de Sant Pol de Mar entre 1880 i 1890.
Es va formar a la Universitat de Barcelona. Va estar vinculat a l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre i més endavant també amb Jove Catalunya. El 1871, fou un dels col·laboradors en la creació de la revista La Renaixensa, juntament amb Pere Aldavert i Martorell, Àngel Guimerà, i Francesc Matheu, que va esdevenir-ne el primer director.
Va treballar com a agrònom. Era soci d'una fàbrica d'adobs, i va aglutinar un grup de persones que volien impulsar el vessant agrícola de la Renaixença. Amb l'experiència obtinguda amb La Renaixensa, anys més tard, el 1877, va fundar la revista L'Art del Pagès que es publicaria fins al 1918, tot i que no sempre amb la mateixa periodicitat ni el mateix nom. Va ser director de la Granja Experimental d'Agricultura de Barcelona, precedent de l'Escola Superior d'Agricultura, i de la secció de Jardins i Arbrat de l'Ajuntament de Barcelona. Va ser considerat un dels principals promotors de la recuperació de l'agricultura catalana arran de la crisi de la fil·loxera a finals de segle xix, arribant a ser anomenat a la seva mort «apòstol de la regeneració de l'agricultura catalana».
Va col·laborar i impulsar diverses iniciatives arreu de Catalunya vinculades al sector agrari, com concursos i exposicions agrícoles de diferents tipus a Badalona, Barcelona, Tremp, entre d'altres, i el 1890 va fundar la primera societat de préstec rural de Catalunya, un embrió de les actuals Caixes Rurals.
Va ser un ferm catalanista, membre de la direcció del Centre Català de Barcelona, raó per la qual es creu que fou un dels responsables de la creació del Centre Català de Sant Pol.

## Referències

* ↑ La Vanguardia, 13641, desembre 1910, pàg. 2.
* 1 2 3 4 5 Palacio Serra, Francesc «El Foment de l'Agricultura de Badalona, un exemple d'associació agrària a la darreria del segle XIX». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, núm. 7, 2022, pàg. 140.
* 1 2 Vellvehí i Altamira, Jaume, Aproximació als orígens del Catalanisme al Maresme (1859-1902) Sessió d'Estudis Mataronins, 2002 Núm. 19, [Consulta 07/08/2010]
* 1 2 «Francesc Xavier Tobella i d'Argila». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat.
* ↑ VALL, Xavier, La primera narració catalana de Narcís Oller Revista Els Marges. Núm 51. 1994 PDF

## Bibliografia

* Carreres Pera, Joan. Personatges de Sant Pol: Francesc Xavier Tobella i Argila. Sant Pol de Mar: El Rellotge, 1979.
# František Drdla

František Drdla, o també Franz Drdla (1868 - 1944), fou un violinista i compositor txec.
Estudià en el Conservatori de Praga i de Viena, en aquest últim amb Josef Hellmesberger. Va gaudir de gran renom, com a concertista de violí, instrument pel qual va compondre més de 200 obres d'estudi i concert.
És autor de diverses obres teatrals, entre elles les titulades:
* Das goldene Netz (Leipzig, 1916);
* Die Ladenkomtesse (Praga, 1917).
També va compondre nombrosos lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 15 (ISBN 84-239-4574-X)
# Einhard

Einhard (Eginard, en romanç) va ser un escriptor del segle ix, biògraf de Carlemany. Nascut vers el 775, va ser educat en l'abadia de Fulda i en la cort de Carlemany. Va recórrer l'Imperi Carolingi per a complir diverses missions que li van ser encomanades sobre els edificis de l'emperador. Després es va integrar en la cort de Lluís I el Pietós, fill de Carlemany, on es va ocupar de l'educació del seu fill major, Lotari I. En recompensa, l'emperador Lluís li va confiar diverses abadies laiques, entre elles l'abadia de Saint-Wandrille en 816-823. Cap a l'any 830, davant els enfrontaments entre els fills de Lluís el Pietós, Einhard va preferir retirar-se a escriure, i va morir en l'abadia de Seligenstadt el 840. Eginard va redactar la Vita Karoli Magni seguint la tradició literària de Suetoni. Més que una biografia, va realitzar una hagiografia de Carlemany. També és autor dels Annals del regne dels francs (Annales regni Francorum, 741-829) i de 62 cartes.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi; Garrido, David «Carlemany, el pare d'Europa» (paper). Sàpiens [Barcelona], núm.137 editorial = Sàpiens Publicacions, 12-2013, p.24-32. ISSN: 1695-2014.

## Bibliografia

* Louis Halphen (ed.) Eginhard, Vie de Charlemagne éditée et traduite par ..., Paris: Les Belles Lletres, 1967, 4ta edició revisada
* Vida de Carlomagno, trad. Alejandra de Riquer (Madrid, Gredos, 1999)

## Enllaços externs

* Schaff, Philip. «"Einhard"». A: History of the Christian Church. IV: Mediaeval Christianity. A.D. 590-1073.
* Peres Sunyer, Enric. 5 Caires de Carlemany. Col·lecció de P.N. núm. 6. 2024.
# Eirmotus

Eirmotus és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Eirmotus furvus (Tan & Kottelat, 2008)
* Eirmotus insignis (Tan & Kottelat, 2008)
* Eirmotus isthmus (Tan & Kottelat, 2008)
* Eirmotus octozona (Schultz, 1959)

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1959. A new cyprinid fish from Siam. Trop. Fish Hobby. v. 7 (núm. 9). 9-11, 36-37.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 Tan, H.H. & Kottelat, M. 2008. Revision of the cyprinid fish genus Eirmotus, with description of three new species from Sumatra and Borneo. The Raffles Bulletin of Zoology, 56 (2): 423-433.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Eixaric

Eixaric (de l'àrab as-sarik) és el nom que reberen els musulmans que, després de la conquesta comtal, continuaren vivint a la regió de Tortosa. Es dedicaven, sobretot, a l'agricultura i també a fer feines artesanals. La situació social dels eixarics era semblant a la servitud.

## Referències

* ↑ Fontana i Lázaro, Josep. La formació d'una identitat. Una història de Catalunya (paper). 4a ed.. Vic: Eumo (Universitat de Vic), 2014, p. 24. ISBN 978-84-9766-526-1 [Consulta: 15 gener 2015].
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 109.
# El Clamor del Magisterio

El Clamor del Magisterio va ser un setmanari professional de pedagogia, una de les revistes catalanes més importants i influents en aquest àmbit, publicada entre 1865 i 1886.
La revista la va fundar l'octubre de 1865 el pedagog Joaquim Montoy i Escuer. Tenia diverses seccions dedicades a temes oficials, doctrinals, a més de la crònica i espais de col·laboracions i notícies. Com tantes altres revistes professionals de mestres i professors va denunciar la penosa situació del sistema educatiu espanyol, i des de totes les seves seccions es van llançar queixes i reivindicacions relatives als problemes de les escoles i a la feina dels mestres com la creació d'escoles de pàrvuls, la higiene en els locals escolars, l'intrusisme laboral, les oposicions i les jubilacions, entre d'altres. Des de les seves pàgines es va reclamar el manteniment econòmic del sistema educatiu passés a mans de l'estat o de les províncies, en lloc de dependre dels municipis, o es criticà al govern quan va recuperar el control dels llibres de text el 1875, que deixava al professor sense el seu criteri científic d'elegir el text. La revista va desaparèixer el 1886 i al llarg de la seva existència va tenir col·laboradors com Joan Basté i Serarols, Antoni Bori i Fontestà. o Ignasi Farré i Carrió.

## Referències

* 1 2 González-Agàpito, Josep. Aportació per a una bibliografia pedagògica catalana del segle XIX. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2004, p. 87, 96, 408.
* ↑ Delgado, Buenaventura. «Bardina y «La Revista de Educación»» (en castellà). Centre d'Estudis Joan Bardina.
* ↑ Riera i Sans, Pau. Diccionario geográfico, estadístico, histórico, biográfico, postal, municipal, militar, marítimo y eclesiástico de España y sus posesiones de ultramar (en castellà). Barcelona: Heredero de P. Riera, 1882, p. 364.
* 1 2 «Joaquim Montoy i Escuder». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 22 octubre 2022].
* 1 2 Esteban, León; López, Ramón «La prensa pedagógica en su devenir histórico (antecedentes de la revista española de pedagogía)» (en castellà). Revista española de pedagogía, núm. 192, 1992, pàg. 222.
* 1 2 3 Rincón Igea, Benet del. L'aportació pedagògica del mestre Rius. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1999, p. 55.
* ↑ García Puchol, Joaquín. Los textos escolares de historia en la enseñanza española (1808-1900). Análisis de su estructura y contenido (en castellà). Barcelona: Universitat de Barcelona, 1993, p. 23.
# El Devot del Sant Crist d'Igualada

El Devot del Sant Crist d'Igualada va ser una publicació religiosa mensual en català editada a Igualada entre els anys 1930 i 1936.

## Descripció

Portava el subtítol «Revista mensual» i també «Portaveu de la Confraria de la Minerva i del Sant Crist».
La redacció era al carrer de l'Argent, núm. 18, i l'administració al carrer de Sant Agustí, núm. 72, fins que a partir del núm. 47 (febrer 1934) es va traslladar on ja hi havia la redacció. S'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia vuit pàgines més cobertes amb el sumari i la imatge del Sant Crist, a ratlla tirada, amb un format de 22 x 13 cm. El primer número va sortir l'abril de 1919 i l'últim, el 76, el juliol de 1936.

## Continguts

A l'article de presentació recordaven Virtus et Labor (1922-1928) una altra revista religiosa local i comentaven que Igualada «ha sigut afavorida pel Cel amb imatges portentoses que donen a la nostra pietat un caire típic local. Tals són la Mare de Déu de la Pietat i el Sant Crist ... que ha esdevingut poderós imant per atraure's el cor dels igualadins de quatre centúries, que li han professat fervent devoció ... I en aquest afer, indubtablement que ningú pot al·legar millor dret de ser-ne portaveu, que la antiquíssima Confraria de la Minerva ... Veusaquí, lectors igualadins, perquè El Devot del Sant Crist d'Igualada serà portaveu d'aquella Confraria que, al seu nom propi, ha juntat el del Sant Crist ... i que ha estampat la imatge del Crist miraculós en la pròpia bandera».
En els números extraordinaris del mes d'abril, data de la festa del Sant Crist d'Igualada, publicava il·lustracions, i també en algun altre com en el núm. 63 (juny de 1935) que reproduïa un projecte de l'arquitecte Ignasi M. Colomer i Oms. A més d'informació religiosa hi havia poesies i alguns articles sobre història, costums o indrets igualadins, però sempre vinculats a fets religiosos.
Els redactors eren Francesc M. Colomer Oms, Josep Bisbal, Amadeu Amenós i Roca, Joan Lladó i Ignasi M. Colomer Oms. També hi col·laboraven Josep Forn i Talló, Gabriel Auguet i Roset, Antoni Jorba Soler, Gabriel Castellà i Raich i Antoni Dalmau i Jover.
L'últim número es va publicar el mes de juliol de 1936, justament en esclatar la Guerra Civil.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 406.
* ↑ Colomer Oms, Francesc M. «Per començar...». El Devot del Sant Crist d'Igualada, 1, 15-03-1930.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 408.

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# El Estandarte

El Estandarte era una publicació quinzenal, editada a Igualada entre 1908 i 1910.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico tradicionalista. La capçalera era d'estètica modernista i il·lustrada amb el dibuix d'una bandera i la llegenda Dios, Patria y Rey.
La redacció i l'administració van ser al carrer del Teatre, núm. 7 i s'imprimia als tallers de Montserrat Puget, fill de Carles Puget i Grases, que n'era redactor. El primer número es va publicar el 15 de març de 1908 i el darrer, el 62, portava la data de 3 de juliol de 1910. Tenia quatre pàgines i tres columnes. El format era de 44 x 32 cm.

## Continguts

En el primer número exposen els propòsits de la publicació i diuen que “los carlistas... luchan en favor de la Religión, la Patria y la Legitimidad y en contra del liberalismo”. La major part de la informació tractava de temes carlistes, tant articles originals com reproduïts d'altres publicacions. També hi havia notícies breus sobre fets locals, poemes, estudis històrics i comentaris de les sessions de l'Ajuntament.
El núm. 38, del 8 d'agost de 1909, va ser extraordinari i dedicat a Carles de Borbó i Àustria-Este, que havia mort feia poc.
Hi escrivien Joan M. Roma, J. Ferrer Carulla, Lluís Gener, J. Serra Abadal i Pere Botet.

## Referències

* ↑ Llacuna Alemany, Pau. El modernisme a Igualada, 1980, p. vol. 1, p. 194-195.
* ↑ «Camandules». L'Igualadí, 8, 04-02-1912, pàg. 2. Arxivat de l'original el 2017-12-01 [Consulta: 23 novembre 2017].
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 181.
* ↑ «Nuestro programa». El Estandarte, núm. 1, 15-03-1908.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 182.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# El Firal

El Firal és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble de tres plantes cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana. Està ubicat al costat esquerre del Passeig del Firal, però simultàniament fa cantonada a la dreta amb el carrer Francesc Macià i la façana posterior dona al carrer Fira de Sant Martí.
La façana principal és la que dona al Passeig del Firal i està estructurada internament en dues crugies. La planta baixa que és on trobem ubicat l'establiment comercial, concretament una perruqueria femenina, consta de dues obertures, com són per una banda, un portal d'arc carpanell rebaixat, mentre que per l'altra, un portal rectangular.
En el primer pis trobem dues obertures rectangulars projectades com a balconades i equipades amb les seves respectives baranes de ferro forjat. Pel que fa al treball de la forja aplicat a les baranes, aquest és simplement correcte i sense incorporar cap mena de repertori ornamental i decoratiu.
El segon pis consta de dues obertures rectangulars irrellevants, ja que no han rebut cap tractament singular a destacar.
La façana lateral que dona al carrer Francesc Macià és bastant irregular i es deu al fet d'haver-se d'adaptar i alhora salvar el desnivell del carrer.
La façana que dona al carrer Fira de Sant Martí és la secundària. Consta d'un petit jardí, i a diferència de la façana principal que alberga tres plantes, aquesta només consta de dos. Aquest fet s'explica i es deu al desnivell físic del carrer
A simple vista s'observa que l'edifici mostra uns paral·lelismes compositius, estructurals i formals molt evidents amb dos immobles del carrer com són: per una banda, el que el precedeix immediatament a l'altre costat de carrer, denominat com Ca l'Oriol (Vegeu fitxa de Ca l'Oriol). Mentre que per l'altra amb l'antic Can Blanquera (Veura fitxa de Can Blanquera) i (Veura fitxa del Servei de Patrimoni núm. 26.480). Els tres comparteixen trets com ara la planta rectangular; l'estructuració formal de la façana en crugies - Ca l'Oriol i el núm. 25 tenen dues crugies i Can Blanquera tres- ; la coberta a dues aigües de vessants a façana; l'origen mutu és de tres plantes.

## Història

L'immoble actual és fruit d'un procés de restauració i rehabilitació integral que va tenir lloc a finals del segle passat aproximadament.
En origen l'edifici era molt més ampli, però amb les obres de restauració van procedir a partir-lo a fi de tenir dos edificis totalment independents.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «El Firal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# El Liberal de Reus

El Liberal de Reus: diario político y literario y de avisos y notícias, va ser un periòdic reusenc de tendència liberal que sortí del 2 de maig de 1897 fins al 30 d'abril de 1899.

## Història

Fundat per Pere Nolasc Gay, que ja havia fundat i dirigit El Distrito, amb la finalitat de defensar els principis del Partit Liberal.
Reconeixien com a líder indiscutible del partit Práxedes Mateo Sagasta, i com a cap provincial al Marquès de Marianao. Desitgen contribuir al desenvolupament i progrés de la ciutat i defensen el foment de la indústria, del comerç i de l'agricultura
Però la pèrdua de les Colònies el 1898 i el fracàs polític del Partit Liberal fan que el director del periòdic decideixi suspendre'n la publicació. El 30 d'abril de 1899 llegim: "El Partido Liberal hoy por hoy no necesita defensa porque está caído y la masa neutra no quiere oír. Temeridad sería continuar en la brecha y por tal motivo con el número de hoy cesa la publicación de El Liberal de Reus"

## Contingut

Es publicà diàriament excepte els dilluns, en format gran foli, a quatre pàgines i quatre columnes. La impremta, de Celestí Ferrando, i la redacció eren a la plaça de la Constitució. Incloïa anuncis, notícies de caràcter polític, informació local i comercial, noticiari telegràfic i fulletons d'autors anònims, com "El collar de acero", "La Amiga", Un Misterio" "La Señora Ruina o un crimen".
A partir de finals de 1897 dedicà gairebé tota la primera pàgina a anuncis i al fulletó, arribant a incloure-hi només una notícia. Els articles eren en molts casos, copiats d'altres periòdics.
El periodista i historiador reusenc Francesc Gras i Elies diu: "Otra publicación debida a D. Pedro Nolasco Gay. Este periódico a más de político era literario y de avisos".

## Localització

* Col·lecció a la Biblioteca Central Xavier Amorós
* Col·lecció a la Biblioteca Pública de Tarragona digitalitzada a la Biblioteca Virtual de Prensa Histórica

## Referències

* ↑ 200 anys de premsa diària a Catalunya: 1792-1992. Barcelona: Arxiu Històric de la Ciutat, 1995, p. 272.
* ↑ El Liberal de Reus, Año II, núm. 604, 30-IV-1899, pàg. 1.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. El Periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 49.
* ↑ «El Liberal de Reus». [Consulta: 13-I-2014].
* ↑ «El Liberal de Reus». [Consulta: 13-I-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# El Prat (Castellcir)

El Prat és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès situada just al nord del sector central del terme, al nord de la Roureda, a llevant del camí que mena a Santa Coloma Sasserra.
Dista quasi dos quilòmetres del Carrer de l'Amargura i quasi 500 metres de la pista rural que mena a Santa Coloma Sasserra, el Camí de Collsuspina.
Al seu sud-oest s'estén el Serrat de la Bassa del Prat.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Hemibagrus variegatus

Hemibagrus variegatus és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud de Myanmar.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H. H. i W. J. Rainboth 1999: The bagrid catfish genus Hemibagrus (Teleostei: Siluriformes) in central Indochina with a new species from the Mekong River. The Raffles Bulletin of Zoology v. 47 (núm. 2): 555-576.
* Ng, H. H. i C. J., Jr. Ferraris 2000: A review of the genus Hemibagrus in southern Asia, with descriptions of two new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 52 (núm. 11): 125-142.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Edmund Chipp

Edmund Thomas Chipp (Londres, 25 de desembre de 1823 – Niça (França), 17 de desembre de 1886), fou un organista i compositor anglès.
Acabats de forma brillant els seus estudis tècnics, la catedral de Sant Elies d'Edimburg el tingué com a organista i mestre de cors des de 1867, i mentre desenvolupava va fer algunes gires per França i Itàlia, component a manera dels clàssics alguns retalls de música sacra entre els quals destaca l'oratori Job; l'idil·li bíblic Naomi; villancets, antífones, dos Te Deum i altres.
Va escriure un llibre titulat Music for the Church Service.

## Referències

* ↑ Humphreys, Maggie; Evans, Robert. Dictionary of Composers for the Church in Great Britain and Ireland. A&C Black, 1997, p. 63. ISBN 978-0-7201-2330-2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 531. (ISBN 84-239-4517-0)