OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de la Quar

L'escut oficial de la Quar té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una barjoleta de gules acompanyada de tres pinyes de sinople. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 17 de setembre del 2007 i publicat al DOGC el 2 d'octubre del mateix any amb el número 4979.
L'escut fa referència a la baronia de la Portella, una extensa jurisdicció senyorial centrada per la batllia de la Quar. La barjoleta, o bossa, de gules en camper d'or són les armories dels Saportella, senyors de la baronia des del segle xi, mentre que les pinyes de sinople en camper d'or pertanyen als Pinós, barons de la Portella a partir del segle xiv. També hi fa al·lusió la corona de baró al capdamunt de l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2885/2007, de 17 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Quar.» (pdf). DOGC núm. 4979. Generalitat de Catalunya, 02-10-2007. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de les Cabanyes

L'escut oficial de les Cabanyes té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una cabanya de sable acostada de 2 creus de Malta. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 3 de setembre de 1998 i publicat al DOGC el 9 d'octubre del mateix any amb el número 2741.
La cabanya és un senyal parlant referent al nom del poble. Les dues creus de Malta al·ludeixen al fet que la localitat fou repoblada al segle xii per l'orde de Sant Joan de Jerusalem, que hi va fundar la comanda hospitalera de Sant Valentí de les Cabanyes.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 3 de setembre de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de les Cabanyes» (pdf). DOGC núm. 2741. Generalitat de Catalunya, 09-10-1998. [Consulta: 20 juny 2010].
# Escut de les Masies de Roda

L'escut oficial de les Masies de Roda té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, 2 masies d'or posades en faixa acompanyades a la punta d'una mola de molí d'argent nadillada d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 de març de 1984 i publicat al DOGC el 23 de maig del mateix any amb el número 436.
Tant les dues masies com la mola, o roda de molí, són senyals parlants al·lusius al nom del municipi.

## Vegeu també

* Bandera de les Masies de Roda
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «DECRET 112/1984, de 15 de març, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de les Masies de Roda per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 436. Generalitat de Catalunya, 23-05-1984. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut del Genovés

L'escut del Genovés és un símbol representatiu oficial del municipi del Genovés, municipi del País Valencià, a la comarca de la Costera. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. Al primer quarter, d'or una mata de fenoll de sinople. Al segon quarter, d'atzur flor de lis i mitja d'or. En cap, d'argent la font de Sant Pasqual. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució del 3 de novembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana número 4632, del 18 de novembre del mateix any.
A la part superior de l'escut apareix representada la font de Sant Pasqual, una construcció emblemàtica de la localitat que data del segle xviii. A la part inferior apareixen representades les armes dels Fenollet de Castellvert, antics senyors de la població.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Costera
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 3 de novembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Genovés (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 4632, 18-11-2003, pàg. 27922 [Consulta: 5 abril 2023].
* 1 2 3 «El Genovés». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana ( PDF). Generalitat Valenciana, 2019, p. 118. ISBN 978-84-482-6419-2 [Consulta: 5 abril 2023].
* ↑ «Fuente de San Pascual en Genovés (Valencia)». Museo Nacional del Prado. [Consulta: 5 abril 2023].
# Escut del Pont de Vilomara i Rocafort

L'escut oficial del Pont de Vilomara i Rocafort té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. d'argent, 3 rocs d'atzur malordenats; 2n. de gules, un pont gòtic d'or de 9 arcs movent de la punta. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 24 de maig de 1984 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any amb el número 451.
La primera partició correspon a les armes parlants dels Rocafort, senyors del poble que tradicionalment ha estat el cap del municipi, però que actualment s'ha vist àmpliament superat pel Pont de Vilomara, població industrial creada al final del segle xix prop de l'antic pont gòtic (segle xiii) sobre el Llobregat. Té nou arcs i es veu representat a la segona partició de l'escut, on simbolitza la nova capital del municipi.

## Referències

* ↑ «DECRET 167/1984, de 24 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament del Pont de Vilomara i Rocafort per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 451. Generalitat de Catalunya, 11-07-1984. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut dels Plans de Sió

L'escut oficial dels Plans de Sió té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: primer de sinople, tres palles d'or posades en pal i en barra i en banda; segon d'or. Un aranyó de sable. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 6 de setembre de 1994. El municipi dels Plans de Sió es va formar el 1974 amb la unió de les Pallargues (la capital actual) i l'Aranyó. Les armes (les palles i l'aranyó) són parlants i fan referència als dos pobles esmentats.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de setembre de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi dels Plans de Sió.» ( PDF). DOGC núm. 1949. Generalitat de Catalunya, 19-09-1994. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut dels Prats de Rei

L'escut oficial dels Prats de Rei té el següent blasonament:
    Escut caironat quarterat: 1r i 4t. d'argent, 3 roses de gules; 2n. i 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.
Armes parlants: les roses són un senyal referit al nom de Prats, i els reis estan representats per les quatre barres de Catalunya. La vila reial de Prats va rebre la carta de població d'Alfons I el 1188.

## Referències

* ↑ «DECRET 277/1983, de 16 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Prats de Rei per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 348. Generalitat de Catalunya, 27-07-1983. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Escut i bandera de Bugarra

L'escut i la bandera de Bugarra són els símbols representatius oficials de Bugarra, municipi del País Valencià, a la comarca dels Serrans.

## Escut heràldic

L'escut de Bugarra té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, en camper de sinople, un Agnus Dei passant d'argent, portant nimbus crucífer d'or amb banderola també d'argent, carregada d'una creu plana de gules i l'asta d'or. Al segon quarter, en camper de gules, tres sabates escacades d'argent i de sable, ben ordenades; bordura de gules amb vuit escudets d'or, amb banda de sable. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera de Bugarra té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Tres franges horitzontals, la superior de color roig, la central blanca i la inferior verda. L'amplària de les franges superior i inferior serà igual a la de les tres setenes parts de l'amplada total de la bandera i la central equivalent a la setena part restant. L'escut municipal estarà situat junt a l'asta en el cantó superior. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 10 de gener de 1995, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.456, de 23 de febrer de 1995.
La bandera fou aprovada per Resolució de 6 d'agost de 1996, del conseller de Presidència, publicada en el DOGV núm. 2.854, de 23 d'octubre de 1996.
L'anyell pasqual és l'atribut de sant Joan Baptista, patró del poble. A sota, les armes parlants dels Sabata de Calataiud, barons de Pedralba i senyors de Bugarra, ja que el poble va pertànyer a Pedralba fins al 1902.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes dels Serrans.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 91 i 277 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Bugarra». Vexilología C. Valenciana.
* ↑ «Resolució de 10 de gener de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de Bugarra (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.456, 23-02-1995, pàg. 2561-2562 [Consulta: 6 desembre 2020].
* ↑ «Resolució de 6 d'agost de 1996, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Bugarra (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.854, 23-10-1996, pàg. 12055-12056 [Consulta: 6 desembre 2020].
# Escut i bandera de Rojals

L'escut i la bandera de Rojals són els símbols representatius de Rojals, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Segura.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Rojals té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Primer, d'atzur, les claus de sant Pere [d'or], posades en aspa i acompanyades de dues espigues del mateix metall. Segon, d'atzur, el pont d'argent de tres arcs. Al timbre, corona Reial tancada. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Rojals té la següent descripció:
| « | Tres llistes iguals, blava la primera, blanca la del centre i groga la inferior. Sobre la llista intermèdia, o siga la blanca, campeja el blasó local, aprovat per Ordre d'aquesta Conselleria de 26 de març de 1986. | » |

## Història

L'escut va ser oficialitzat mitjançant resolució de 12 de maig de 1986, de la Direcció General d'Administració Local, publicada en el DOGV núm. 396, de 25 de juny de 1986.
Les claus són l'atribut de sant Pere, patró local. Les espigues fan referència a l'economia agrària del terme municipal, ocupat quasi a la meitat per l'horta, on predominen els cítrics i les hortalisses. El darrer element és la representació del pont de Carles III sobre el Segura, la construcció més significativa de la vila.
La bandera s'aprovà per Ordre de 29 de maig de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 615, de 25 de juny de 1987.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 198 i 299 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Ordre de 29 de maig de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública per la qual és aprovada la Bandera Municipal de l'Ajuntament de Rojals (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 615, 25-06-1987, pàg. 3.098-3.099 [Consulta: 2 octubre 2017].
* ↑ «Resolució de 12 de maig de 1986 de la Direcció General de l'Administració Local, per la qual és disposada la publicació de l'aprovació l'Escut Heràldic municipal de Rojales (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 396, 25-06-1986, pàg. 2.717 [Consulta: 2 octubre 2017].
# Escut i bandera de Torre-xiva

L'escut i la bandera de Torre-xiva són els símbols representatius de Torre-xiva, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Torre-xiva té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, una torre d'argent, aclarida i maçonada de sable, sobre terrassa aïllada, acoblada d'un banderí i una espasa en sautor, tot del mateix metall. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Torre-xiva té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blau, terciada vertical, a l'asta i al batent, quatre faixes ondades de gris perla. Al centre, la torre de l'escut municipal. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 20 de desembre de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.182, de 4 de febrer de 2002.
Escut emprat per la població des de finals del segle xix. La torre és un senyal parlant del topònim de la població.
La bandera s'aprovà per Resolució de 22 d'abril de 2005, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 5.008, de 18 de maig de 2005.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Millars
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 227 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 22 d'abril de 2005, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Torrechiva (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.008, 18-05-2005, pàg. 17.235-17.236 [Consulta: 22 juny 2016].
* ↑ «Resolució de 20 de desembre de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Torrechiva (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.182, 04-02-2002, pàg. 2.864-2.865 [Consulta: 22 juny 2016].
# Escut i bandera de Tous

L'escut i la bandera de Tous són els símbols representatius oficials de Tous, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Alta.

## Escut heràldic

L'escut de Tous té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, un castell d'argent, maçonat i aclarit de sable, sobre ones d’argent i atzur, acostat de dues torres del mateix metall, i somat d’un sant Miquel d’or. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera de Tous té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida per meitat en baix. En la primera meitat, de blau, castell blanc o gris perla, maçonat i aclarit en negre. En la segona meitat, de roig, la figura de l’arcàngel sant Miquel. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 9 de desembre de 2004, publicada en el DOGV núm. 4.922 de 12 de gener de 2005.
La bandera fou aprovada per Resolució de 22 de novembre de 2016, publicada en el DOGV núm. 7.930, de 2 de desembre de 2016.
S'hi representen el Castell de Tous i les torres del seu terme, juntament amb la referència al riu Xúquer i el patronatge de Sant Miquel.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Ribera Alta.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 9 de desembre de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Tous (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.922, 12-01-2005, pàg. 1.031.
* 1 2 «Resolució de 22 de novembre de 2016, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Tous» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 7.930, 02-12-2016, pàg. 33.736.
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 188 i 269 [Consulta: 10 octubre 2020].
# Escut i bandera de la Vall d'Almonesir

L'escut i la bandera de la Vall d'Almonesir són els símbols representatius oficials del municipi de La Vall d'Almonesir, a la comarca de l'Alt Palància, País Valencià.

## Escut

L'escut oficial de la Vall d'Almonsesir és blasonat de la forma següent:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. En el primer quarter, en camp de gules, un castell d'or, maçonat i aclarit de sable. En el segon quarter, en camp d'argent, tres bandes d'atzur. | » |

## Bandera

La bandera oficial de la Vall d'Almonesir té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida per meitat vertical. Primer, a l'asta, de roig un castell d'or, maçonat i aclarit de sable. Segon, de plata o gris perla, tres bandes d'atzur. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 13 de desembre de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques (publicada al DOGV núm. 5416 de 28 de desembre de 2006). La bandera, d'altra banda, fou aprovada per Resolució de 26 de setembre de 2008, del conseller de Presidència (publicada al DOCV núm. 5871 de 16 d'octubre de 2008).
A la primera partició s'hi fa referència al castell de la població. Al segon quarter s'hi representen les armes dels Urrea, antics senyors territorials «en un moment significatiu del seu passat».

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Alt Palància.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 13 de desembre de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Vall de Almonacid (Castelló)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5416, 28-12-2006 [Consulta: 10 febrer 2021].
* 1 2 «Resolució de 26 de setembre de 2008, del vicepresident primer, conseller de Presidència, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Vall de Almonacid (Castelló)». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5871, 16-10-2008 [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ «Vall de Almonacid». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana ( PDF). Generalitat Valenciana, 2019, p. 190. ISBN 978-84-482-6419-2 [Consulta: 10 febrer 2021].
# Escut i bandera de les Alqueries

L'escut i la bandera de les Alqueries són els símbols representatius del municipi valencià de les Alqueries (la Plana Baixa).

## Escut heràldic

L'escut oficial de les Alqueries té el següent blasonament:
| « | Escut partit. Primer, de sinople, la vila d'or. Segon, d'or, els quatre pals de gules. Al timbre, corona reial tancada. | » |

## Bandera

La bandera oficial de les Alqueries té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Primer i tercer terç de verd. Terç central, quatre pals horitzontals de gules sobre camper d'or. Escut municipal al centre. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Ordre d'11 de gener de 1990 de la conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 1.244, de 14 de febrer de 1990.
Les cases o alqueries de la primera partició són un senyal parlant referent al topònim. Els quatre pals, les armes del Regne de València, recorden la tradicional vinculació del municipi a Vila-real, fins al 1985, any de la segregació administrativa.
La bandera s'aprovà per Resolució de 24 de novembre de 1997, publicada en el DOGV núm. 3.175 de 3 de febrer de 1998.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 53 i 263 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Ordre d'11 de gener de 1990, de la Conselleria d'Administració Pública per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament d'Alquerías del Niño Perdido (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.244, 14-02-1990, pàg. 1.160 [Consulta: 2 gener 2018].
* ↑ «Resolució de 24 de novembre de 1997, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova la bandera municipal d'Alquerías del Niño Perdido» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.175, 03-02-1998, pàg. 1.473 [Consulta: 2 gener 2018].
# Esparter

Un esparter és un menestral que tenia com a ofici fer i vendre objectes d'espart.
A Mallorca, els esparters conformaven un col·legi professional, fundat el 1472 i inicialment compartit amb els sellers. El seu patró era sant Lluís de Tolosa, qui calçà sabates d'espart des que abraçà la humilitat franciscana, i per això tenien la capella a l'església de Sant Francesc. Tenien la sala al carrer de Can Gotleu, un carreró que fa cantonada amb el carrer de l'Esparteria, on la major part d'esparters tenien l'obrador. L'escut del col·legi consistia en un ram d'espart, llatra enrevoltillada, dues cucales i un cardell.
A Barcelona, tingué importància al final de l'edat mitjana, a causa d'haver-hi un comerç de productes fets amb aquest material. És un dels oficis exposats al Museu del Traginer d'Igualada.

## Referències

* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 120-121.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV), plana 115. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000, ISBN 84-297-4706-0
# Gaetano Caffarelli

Gaetano Caffarelli també conegut com a Gaetano Majorano (Bitonto, 16 d'abril de 1703 - Nàpols, Campània, 30 de novembre de 1783) fou un cantant castrat italià.
Era fill d'uns humils llauradors que volien dedicar-lo a la mateixa professió, però ni les supliques ni els càstigs pogueren fer res contra la vocació irresistible de Gaetano, que anava a totes les festes a cantar a l'església, fins que havent-lo escoltat una músic anomenat Cafaro, decidí fer-se càrrec de Gaetano i pogué convèncer els seus pares de què l'esdevenidor de l'infant estava en la música. En efecte després de sofrir una bàrbara mutilació, com era costum llavors, Caffaro li ensenyà els primers rudiments de la música i després l'envià a Nàpols perquè perfeccionés els seus estudis, i Gaetano, en agraïment, adoptà el cognom de Caffarelli.
Tingué per mestres a Porpora i debutà el 1724 en el Teatro Valle, de Roma, amb un èxit extraordinari. Després va recórrer triomfalment els principals teatres d'Itàlia, i el 1750 cantà a París produint la mateixa admiració que arreu on havia anat. Poc temps després es retirà a les seves terres de Santo Dorato, on acabà tranquil·lament els seus dies.
Posseïa una bella veu, d'una extensió i una dolcesa de timbre prodigiosos i dominava en absolut la tècnica del cant, pel que no conegué rival en el seu temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 389 ISBN 84-239-4532-4
# Évol

L'évol o matacà (Sambucus ebulus) és una planta de la família de les adoxàcies.

## Particularitats

Aquesta planta és originària de l'Europa meridional i central i l'Àsia del Sud-oest. Normalment viu als herbassars higronitròfils, en sòls humits a la vora de camins, séquies i marges de camps de conreu.
L'évol és una planta herbàcia i perenne que creix fins a una altura de 150 cm amb una tija erecta i robusta. Les fulles són oposades i pinnades. Desprenen una pudor característica. A l'extrem superior de les tiges hi ha un corimbe d'uns 10 cm de diàmetre amb flors generalment blanques, rarament roses. El fruit madur, en drupa, globular i negre, produeix un suc de color porpra.
L'évol era considerat com a planta medicinal en la medicina tradicional casolana, però actualment aquesta planta es qualifica com a tòxica, car els fruits, la tija i les fulles són molt purgants i poden ser perillosos si s'administren als infants.
En anglès l'évol rep el nom de Danewort ('herba dels danesos'), a causa de la llegenda que a les Illes Britàniques només creix als llocs on varen tindre lloc batalles contra aquesta tribu germànica.

## Referències

* ↑ Cerqueu les denominacions populars en català de Sambucus ebulus al Termcat Arxivat 2009-04-16 a Wayback Machine. consulta el 2/5/2001
* 1 2 Westwood, Jennifer (1985). Albion. A Guide to Legendary Britain. London : Grafton Books. ISBN 0-246-11789-3. p. 103.

## Enllaços externs

* Sambucus ebulus
* Grieve, 'A Modern Herbal' (1931)(anglès)