OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giovanni Gualberto Brunetti

Giovanni Gualberto Brunetti (Pisa, 1706 – 1787) fou un compositor italià del Barroc.
Era germà del també compositor Gaetano Brunetti (1744-1798). El 1764 va compondre la seva peça més famosa, el seu Stabat Mater, Op. 13, per a solistes de corda, clavecí i orgue. Aquest treballa s'assembla com a dues gotes d'aigua a la de Pergolesi (1710-1726). Imitar o fins i tot literalment, citant un col·lega, però, va ser al segle xviii, una pràctica generalment acceptada i va ser vist com un senyal de respecte i estima.
Va compondre música religiosa i algunes òperes, entre elles: Alessandro nell'Indie, Fatima, Lo sposo di tre, marito di nesuna, Demoofonte, La stravaganze in campagna, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, (ISBN 84-239-4509-X)
# Giovanni Leonardo Primavera

Giovanni Leonardo Primavera (Barletta, 1540 -?, 1585) va ser un compositor i poeta del Renaixement. Era anomenat Giovanni dell' Arpa degut a la seva habilitat per tocar aquest instrument. Malgrat haver nascut a Barletta, va passar la major part de la seva vida treballant a Nàpols, amb un cert de temps en altres ciutats italianes com Venècia, Milà i Loreto (Ancona). Va ser director de la música del governador espanyol de Milà. Deixà tres llibres de madrigals (Venècia, 1565-66), dos de cançons napolitanes (Venècia, 1570) i un altre de madrigals a 5 veus (Venècia, 1573).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 47, pàg. 413, ISBN 84-239-4547-2
# Giovanni Lucantoni

Giovanni Lucantoni (Macerata, 18 de gener de 1825 - París, 30 de maig de 1902) fou un compositor italià.
Fou deixeble de Pacini i després estudià al Conservatori de Milà on es donà a conèixer el 1845 amb Don Chisciotte, ball en dos actes que fou representat en el teatre La Scala de Milà.
A més, és autor, de l'òpera Elisa, d'una missa i de nombroses melodies, romances, duets, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 449 (ISBN 84-239-4531-6)
# Giovanni Maria Lanfranco

Giovanni Maria Lanfranco (Terenzo, c. 1490 $^{(Gregorià)}$ - Parma, 1545 $^{(Gregorià)}$) va ser un organista italià i teòric de la música del Renaixement.
Canonge de la Catedral de Brescia i fins a 1536 mestre de capella de Brescia, a partir de 1540 a 1545 mestre de capella a Parma a l'església de Santa Maria della Steccata. En 1533 publica Scintille o sia regole di musica, un llibre molt rar avui dia, el qual conté abundant informació sobre la pràctica musical del Renaixement, i la primera descripció de l'afinació temperada el llaüt.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 610. (ISBN 84-239-4529-4)
# Giponer

Un giponer era un menestral que tenia com a ofici fabricar i vendre gipons (peça de vestir amb mànigues i ajustada al cos, fins a la cintura). A Barcelona, al segle xiv, ja eren agrupats en una confraria. A Girona, el 1388, n'hi havia tres. La seva confraria era subordinada al gremi dels sastres. Al segle xvii a Barcelona i València van fusionar amb el gremi dels sastres.

## Referències

* ↑ «Giponer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bolòs, Jordi. «Giponer». A: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Barcelona: Edicions 62, abril del 2000, plana 133 (Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284). ISBN 84-297-4706-0.
# Girolamo Diruta

Girolamo Diruta nascut Mancici i també conegut com Il Trasilvano (Deruta, prop de Perusa al voltant de 1554 - [...], 1615) fou un frare menor conventual, i un organista italià, teòric de la música, i compositor.
Era famós com a mestre, pel seu tractat de contrapunt, i per la seva participació en el desenvolupament de la tècnica del teclat, sobretot en l'orgue. Fou deixeble de clergue Battista Capuani, religiós de Corregio vers el 1574, i després de Zarlino, Merulo i Porta. Des de 1593 a 1610 fou organista de la catedral de Gubbio, passant després a la de Chioggia.
Se li deu un important treball sobre l'orgue, dividit en dues parts, ple d'exemples trets dels més cèlebres organistes de la seva època: Prima Parte del Transilvano, dialogo sopra il verso modo de sonar organi et istromenti da penna (Venècia, 1593). Seconda Parte del Transilvano, etc. (Venècia, 1609).
El títol de Transilvano té el seu origen en què la primera part fou dedicada pel seu autor a Segimon Bathory, príncep de Transsilvània. Les noves edicions de la 1ª part foren publicades el 1597, 1612 i 1625, i les de la segona 1610 i 1622. Els organistes posats a contribució en aquesta obra són Adriano Banchieri, Vincenzo Bellavere, Gabriele Fattorini, els germans Andrea i Giovanni Gabrieli, Gioseffo Guami, Luzzasco Luzzaschi, Merulo, Antonio Mortaro, Paolo Quagliati i el mateix Diruta.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 1455 (ISBN 84-239-4518-9)
# Giulia Parravicini

Giulia Parravicini (Torí, 1769 - segle XIX (>1842)), nascuda Gandini fou una violinista italiana.
Sent encara una nena fou alumna de Viotti i era encara molt jove quan es presentà per primera vegada a París, on aconseguí un èxit brillantíssim, així com a Dresden, Leipzig i París. Es diu que no interpretava més música que la del seu mestre.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 289. (ISBN 84-239-4542-1)
* gallica.bnf.fr
# Giuliano Tiburtino

Giuliano Tiburtino o Giuliano de Bonaugurio Tivoli (~1510, Tívoli o Pesaro - Roma, 16 de desembre de 1569) va ser un intèrpret d'instruments de corda italià, cantant i compositor del Renaixement. Fou un famós executant de viola de gamba i publicà diverses col·leccions de motets, madrigals i ricercari, molt estimables en el seu temps. També va compondre i publicà algunes misses i fantasies a tres veus. La data de publicació de les seves principals composicions és de 1549.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 817 ISBN 84-239-4561-8
# Giulio Confalonieri

Giulio Confalonieri (Milà, 1896 − Milà, 29 de juny de 1972) fou un compositor i crític musical italià.
Estudià a Milà, acabant la seva educació musical a Bolonya amb el compositor Alfano. També fou doctor en Filosofia i Lletres per la Universitat de Milà. El seu poema simfònic Una notte sul monte Imetto, estrenada a Milà i Bolonya, aconseguí una acollida molt favorable entre el públic i la crítica.
Va publicar entre altres obres: dues sonates per a violí i piano, en un grau molt interessant per la novetat de factura; la música d'escena de la comèdia de John Fletcher The Faithful Shepherdess, quatre melodies per a cant i piano, dos preludis per a piano i una Danza rústica, per a orquestra.
També va dirigir l'escola de cant de la Scala, on va tenir entre altres alumnes a Mariella Adani. Va fundar i va dirigir el Concurs Internacional de Piano "Ettore Pozzoli" a Seregno, col·laborà durant anys amb el programa de ràdio Il Contemporani i en 1957-8 era professor d'italià.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 523 (ISBN 84-239-4531-6)
# Giulio Strozzi

Giulio Strozzi (1583 - 1652) fou un llibretista, poeta i dramaturg italià.
Va rebre els seus primers estudis a Venècia i estudis de Dret a Pisa. Després de treballar a Roma, on fundà l'Acadèmia degli Ordinati, de vida efímera. Després anà a Pàdua i Urbino, i per fi s'establí a Venècia pels voltants de la dècada de 1620 on assolí una gran popularitat en Acadèmies i salons a causa de la seva facilitat per improvisar, sobre tots els afers, si bé el seu estil és sovint extravagant i trivial.
La seva producció literària inclou oracions, obres de teatre, poesia i descripcions de les cerimònies de Venècia. Com a llibretista col·laborà amb Claudio Monteverdi envers el projecte de l'òpera La finta pazza, Licori (1627) i en Proserpina rapita, Venècia (1630); també va establir alguns dels seus sonets amb Monteverdi.
Els llibrets de Strozzi foren influents en les primeres etapes de l'òpera veneciana; el seu últim llibret Veremonda fou acabat per Cavalli el 1652.
Barbara Strozzi era la seva filla adoptiva, i era parent de Pietro Strozzi.

## Obres

* Erotilla, tragèdia (1615)
* Natale d'amore, (1624)
* Venezia edificata, poema (1624)
* Il Barbarigo ovoero l'amore sollevato, (1626)
* La Proserpina rapita, (1630)
* La finta pazza, drama (1643)
* La finta savia, drama (1643)
* Romolo e Remo, drama (1645)
* Peleo e Toti, comèdia (1654)

## Referències

* Volum núm. 57, pàg. 1333 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4557-X)

## Enllaços externs

* «HOASM: Giulio Strozzi».
# Giuseppe Ceccherini

Giuseppe Ceccherini (Florència, segle XIX) fou un compositor italià. Era fill del també compositor Ferdinando.
Fou professor de cant i mestre de capella de la Catedral i de l'Annunziata de la seva ciutat natal. Es dedicà quasi per complet a la música religiosa, devent-se-li gran nombre d'introits, motets, etc., 12 misses; un Miserere; els responsoris de la Setmana Santa; un Ofertori instrumental, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. II, pàg. 1340 (ISBN 84-239-4572-3)
# Giuseppe Millico

Vito Giuseppe Millico, dit també Il Moscovita (Terlizzi, 19 de gener de 1737 – Nàpols, 2 d'octubre de 1802), fou un cantant castrat soprano, compositor i mestre de cant italià.
Sent molt jove va sofrir una mutilació, força freqüent en aquella època, i adquirí una bella veu de soprano, de forma que Gluck el considerà com un dels més notables cantors italians.
Fou contractat per la cort imperial russa del 1758 al 1765 i pel teatre Imperial de Viena entre el 1770 i el 1771, actuant en l'interval a diverses ciutats italianes.
Després cantà a Londres i Berlín, retornat a la seva pàtria a finals de 1774 i actuant a Venècia, Milà, Florència i Roma fins al 1780, data en què ingressà en la capella del rei de Nàpols. Posteriorment es va dedicar a la composició i a l'ensenyament.
Entre les seves composicions es compten les òperes: La pietà d'amore i Zelinda, representades a Nàpols, i les composicions: Nanna per far dormire i bambini, les cantates Il pianto d'Erminia, La morte di Clorinda, La nutrici d'Ubaldo, àries, canzonette, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 222 (ISBN 84 239-4535-9)
# Giuseppe Paladini

Giuseppe Paladini (Milà, primera meitat del XVIII) fou músic italià.
Fou mestre de capella en la seva ciutat natal, on tingué entre els seus deixebles al violinista Felice Giardini, i es dedicà especialment a la composició d'oratoris que foren executats en diverses esglésies milaneses, figurant entre ells Il santo Paolo in Roma, Il santo Sebastiano; ambdós constant de dues parts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 55 (ISBN 84-239-4541-3)
# Giuseppe Puppo

Giuseppe Maria Puppo (Lucca, Toscana, 12 de juliol de 1749 - Florència, 19 d'abril de 1827) fou un violinista, compositor i director d'orquestra italià.
Després de fer sòlids estudis a Italia, es trasllada a Londres, on va romandre fins al 1784. Posteriorment passà a París, on dirigí durant un temps l'orquestra del teatre de Monsieur, dedicant-se després a la ensenyança, i de 1811 a 1817 fou director d'orquestra del Teatre San Carlo de Florència.
Va compondre gran nombre d'obres, entre les que cal citar: Tres concerts, 8 estudis i tres duos per a violí i 6 fantasies per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 663 (ISBN 84-239-4548-0)
# Giuseppe dell'Orefice

Giuseppe dell'Orefice (Fara di San Martino, 22 d'agost de 1848 - Nàpols, 3 de gener de 1889) fou un compositor italià.
S'esmenta, que va anar a lluitar amb Garibaldi poc després de deixar el conservatori de Nàpols. Va compondre obres instrumentals, dos ballets, algunes òperes, entre elles la més coneguda, Romilda di Bardi i I fantasmi noturni, etc. Va ser el director de l'orquestra San Carlo, 1877-1882.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 240 (ISBN 84-239-4540-5)
# Gladsaxe Ny Teater

El Gladsaxe Ny Teater (Nou Teatre de Gladsaxe), anteriorment conegut com a Gladsaxe Teater, va ser fundat el 1964 i està situat en el núm. 81 de Buddinge Hovedgade, a Gladsaxe, Dinamarca. El teatre va tancar les portes el 30 de juny de 2006 i reobert el mes de gener de 2007. El 8 de gener de 2008, fou posat sota l'administració judicial degut a un fort dèficit econòmic.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre Arxivat 2008-11-06 a Wayback Machine.
# Glanapteryx anguilla

Glanapteryx anguilla és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Myers G. S., 1927. Descriptions of new South American fresh-water fishes collected by Dr. Carl Ternetz. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 68 (núm. 3). 107-135.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S., 1927. Descriptions of new South American fresh-water fishes collected by Dr. Carl Ternetz. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 68 (núm. 3): 107-135.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Glandulocauda

Glandulocauda és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Glandulocauda melanogenys (Eigenmann, 1911)
* Glandulocauda melanopleura (Eigenmann, 1911)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1): 164-181, Pls. 4-9.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1964: Glandulocauda terofali sp. nov., un nouveau poisson characoïde de la République Argentine, avec une note sur la "glande" caudale des Stevardiidi. Opuscula Zoologica. Herausgegeben von der Zoologoschen Staatssammlund in München Núm. 78: 1-12.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Glaniopsis denudata

Glaniopsis denudata és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: nord de Borneo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger G. A., 1899. Descriptions of two new homalopteroid fishes from Borneo. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 4 (núm. 21). 228-229.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Roberts, T. R., 1982: The Bornean gastromyzontine fish genera Gastromyzon and Glaniopsis (Cypriniformes, Homalopteridae), with descriptions of new species. Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 4) v. 42 (núm. 20): 497-524.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Doi, A., 1997. A review of taxonomic studies of cypriniform fishes in Southeast Asia. Jap. J. Ichthyol. 44(1):1-33.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Glossanodon nazca

Glossanodon nazca és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels argentínids. És un peix batidemersal que viu fins als 330 m de fondària. al Pacífic sud-oriental: Xile. Tenen 50-51 vèrtebres i 11 radis tous a l'aleta dorsal i entre 10 i 11 a l'anal. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Guichenot A., 1867. Ichthyologie. III. L'Argentine léioglosse, nouveau genre de Salmonoïdes. Ann. Soc. Linn. Départ. Maine-et-Loire v. 9. 15-17.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V. & Shcherbachev, Y. N., 1982. Two new argentine fishes of the genus Glossanodon from the eastern South Pacific. Japanese Journal of Ichthyology v. 28 (núm. 4): 381-384.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V., A.N. Mironov i K.N. Nesis, 1997. Biology of the Nazca and Sala-y-Gómez submarine ridges, an outpost of the Indo-West Pacific fauna in the Eastern Pacific ocean: composition and distribution of the fauna, its community and history. Adv. Mar. Biol. 32:145-242.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Glossanodon pseudolineatus

Glossanodon pseudolineatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels argentínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 8 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 150 i 156 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les aigües tropicals del talús continental de l'oest d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Guichenot A., 1867. Ichthyologie. III. L'Argentine léioglosse, nouveau genre de Salmonoïdes. Ann. Soc. Linn. Départ. Maine-et-Loire v. 9. 15-17.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kobyliansky, S. G., 1998. Four new Indo-Pacific species and a new key to species of the genus Glossanodon (Argentinidae). Voprosy Ikhtiologii v. 38 (núm. 6): 725-736.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kobilyansky, S.G., 1998. Four new Indo-Pacific species and a new key to species of the genus Glossanodon (Argentinidae). J. Ichthyol. 38(9):697-707.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bernat Nadal Ginard

Bernat Nadal Ginard (Artà, Mallorca, 14 de març de 1942) és un metge mallorquí.

## Biografia

Es llicencià en Medicina el 1965 a la Universitat de Barcelona on també es doctorà i on s'inicià en la cardiologia, i feu la residència de l'especialitat a l'Hospital Clínic de Barcelona, per travessar després l'Atlàntic i anar a la prestigiosa escola cardiològica de Mèxic durant un parell d'anys. Des de fa uns trenta anys la seva vida professional, docent i investigadora, l'ha desenvolupada als Estats Units d'Amèrica, amb estades a les més prestigioses escoles, hospitals i centres de recerca: Universitat Yale, Albert Einstein College of Medicine, Harvard Medical School de Boston i els darrers anys al New York Medical College, al seu Departament de Medicina i a l'Institut de Recerca Cardiovascular.
Fou nomenat Doctor honoris causa per la Universitat Harvard (1982) o per la Universitat de les Illes Balears (1992) i ha rebut premis com el d'Investigació Bàsica de l'American Heart Association (1990) o la medalla Joan D'Alós pel Centro Cardiovascular Sant Jordi (2002), fins i tot Itàlia li atorgà el Grande Uffiale della República. També ha col·laborat a les revistes American Journal of Cardiology, Circulation Research, Circulation, la Journal of Mollecular and Cellular Cardiology. És també membre de l'Institut Català d'Investigació i Estudis Avançats i ha escrit més de 200 articles científics i també llibres. El 2003 va rebre el Premi Ramon Llull. A l'octubre de 1993 va ser nominat pel premi Nobel de Medicina de 1993. Però va recaure en dos investigadors. Just després, l'Ajuntament d'Artà, va iniciar els tramits per nombrarlo Fill Il·lustre d'Artà.
Ha descobert que la regeneració cardíaca és possible. Durant molts d'anys el concepte clàssic era el de la incapacitat del cor adult per renovar les cèl·lules miocardíaques. Ara, després d'anys d'investigació amb animals i gràcies als estudis seus estudis, hom pot identificar, aïllar i cultivar cèl·lules mare del cor adult, les quals estimulades amb factors de creixement poden entrar en una fase de divisió ràpida i constitueixen una evidència sòlida que el cor es troba en un procés continu de creixement, mort i renovació cel·lular. Aquestes cèl·lules multipotents, capaces de diferenciar-se de qualsevol tipus cel·lular, i que poden obtenir-se a partir del cor, medul·la òssia o altres teixits, es presenten com una estratègia terapèutica de gran futur i esperança en el tractament de malalties tan importants com la insuficiència cardíaca, la necrosi postinfart agut de miocardi o el trasplantament de cor.

## Premis

* Doctor honoris causa
** per la Universitat Harvard (1982)
** per la Universitat de les Illes Balears (1992)
* Investigació Bàsica de l'American Heart Association (1990)
* Medalla Joan D'Alòs pel Centre Cardiovascular Sant Jordi (2002)
* Grande Uffiale della República (Itàlia)
* Premi Ramon Llull (2003)

## Referències i notes

* ↑ Revista Bellpuig. Artà, 23 octubre 1993, núm. 484

## Enllaços externs

* Escanejat del Diario de Mallorca de la notícia de la rebuda del premi Joan d'Alós (castellà)
* Premis Ramon Llull 2003 - A les ciències Arxivat 2011-12-06 a Wayback Machine.