OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astèrides

Les astèrides (Asteridae o asterids) són un clade o grup monofilètic dins el sistema APG de classificació de les plantes angiospermes, les plantes amb flors. Les astèrides són el grup més gros de plantes amb flors amb més de 80.000 espècies, aproximadament un terç del total d'espècies de plantes amb flors.

## Taxonomia

El clade de les ròsides va ser introduït al primer sistema APG (1998), ja amb els subclades de les euastèrides I i euastèrides II, que a la segona versió, APG II serien denominats respectivament campanúlides i làmides.

### Clades

Segons el vigent sistema APG IV la composició i la filogènia del clade se les ròsides seria aquesta:
| astèrides | Cornales  Ericales campanúlides Aquifoliales Asterales Escalloniales Bruniales Apiales Dipsacales Paracryphiales làmides Icacinales Metteniusales Garryales Boraginales Gentianales Vahliales Lamiales Solanales |

## Referències

* ↑ Queiroz, Cantino i Gauthier, 2020, p. 327.
* ↑ Bremer, Friis i Bremer, 2004, p. 496.
* ↑ The Angiosperm Phylogeny Group, 1998, p. 541.
* ↑ Bremer et alii., 2003, p. 409.
* ↑ «Main tree» (en anglès). Angiosperm Phylogeny Website, version 14, 01-07-2017. [Consulta: 5 febrer 2023].

## Bibliografia

* Queiroz, Kevin de; Cantino, Philip D.; Gauthier, Jacques A. Phylonyms. A Companion to the PhyloCode (en anglès). CRC Press, 2020. ISBN 978-1-138-33293-5.
* Bremer, Kåre; Friis, Elsemarie; Bremer, Birgitta «Molecular Phylogenetic Dating of Asterid Flowering Plants Shows Early Cretaceous Diversification» (en anglès). Systematic Biology, vol. 53, núm. 3, 6-2004, pàg. 496–505. DOI: 10.1080/10635150490445913.
* The Angiosperm Phylogeny Group «An Ordinal Classification for the Families of Flowering Plants.». Annals of the Missouri Botanical Garden, vol. 85, n. 4, 1998, pàg. 531-552. DOI: 10.2307/2992015.
* Bremer, Birgitta; Bremer, Kåre; Chase, Mark W.; Reveal, James L.; Soltis, Douglas E.; Soltis, Pamela S.; Stevens, Peter F. «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG II». Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 141, n. 4, 28-03-2003, pàg. 399-436.
# Església del Salvador (Eslida)

L'Església del Salvador és una església parroquial de confessió catòlica, del segle xvii, al carrer Sant Salvador núm. 2, al municipi d'Eslida (la Plana Baixa) catalogada com Bé Immoble de Rellevància Local per la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
Segons els autors, es van començar les obres de construcció a principi del segle xvii, a 1608, sobre les restes d'una mesquita àrab, seguint les instruccions dictades pel Bisbe de Tortosa, per a la utilització de tots els béns de les mesquites en la construcció de nous temples cristians. Aquest primer temple, que era de caràcter més modest, va ser modificat en la segona meitat del segle xviii per Jacinto Agustí.
El temple presenta caràcters barrocs, així com una decoració d'estil rococó, duta a terme al llarg del segle xviii.
Presenta planta basilical amb tres naus i capelles entre contraforts. La nau central presenta una volta de canó amb llumeneres i finestres en els laterals. Per la seva banda les capelles laterals tenen cúpules cegues, i tanquen l'espai entre els contraforts i els arcs formers. Als costats del presbiteri se situen, la capella de la comunió (l'actual capella de la comunió és de construcció posterior, destacant-hi la cúpula el·líptica datada 1710) i la sagristia.
Com ja hem indicat anteriorment la decoració interior és molt barroca, titllant-se de rococó, amb gran exuberància de "rocalles" les quals descansen en els arcs formers. Hi ha rosasses a la part interna de la volta i dels arcs que la sostenen, així com en els vèrtexs de les llumeneres. Hi ha elements geomètrics decoratius sobre de les pilastres i a la part interior dels arcs que condueixen a les naus laterals, que es coneixen com a esgrafiat.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=3581
* 1 2 3 4 5 http://www.eslida.es/es/content/iglesia-salvador Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
# Franz Seraph von Destouches

Franz Seraph von Destouches (Múnic, 21 de gener de 1772 – 9 de desembre de 1844) fou un compositor alemany.
Fou deixeble de Grünberger i de Haydn, i el 1792 estrenà la seva primera òpera titulada Die Thomas Nacht. Després donà concerts a Suïssa i Àustria; el 1799 entrà al servei del duc de Saxònia-Weimar, on tingué entre altres alumnes en Carl Theodor Theus, i més tard fou nomenat professor d'harmonia de la universitat de Landshut càrrec en el qual hi va romandre fins al 1816.
A més de nombroses misses, deixà una altra òpera titulada Missverständndniss, els cors del drama Die Husiten von Naumburg i de la tragèdia Wanda, alguns drames de Schiller i nombrosos concerts, sonates, fantasies i altres composicions per a diversos instruments.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18 (ISBN 84-239-4518-9)
# Carrer de la Freneria

El Carrer de la Freneria de Barcelona rep el nom per la casa gremial dels freners, els quals treballaven el cuir per a les selles de muntar, corretjam, proteccions d'armes, etc.

## Introducció

La freneria era un ofici dedicat a la creació d’equipament militar, específicament per als cavallers. El nom de l’ofici prové dels frens, unes peces de ferro que s'instal·len a la boca dels cavalls i es connecten a les regnes per permetre’n la conducció i control.

## Número 5

Al número 5 del carrer de la Freneria hi tenia la seva casa-taller-museu l'artista i escriptor modernista Alexandre de Riquer.

## Número 14

El número 14 és una casa residencial medieval del segle xv. Malgrat que es va modificar molt durant el segle xviii, encara conserva l'estructura volada de bigues de fusta sobre pilars de pedra octogonals, així com una finestreta lobulada al primer pis i una altra de coronella (aquesta afegida en època moderna).

## Referències

* 1 2 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 150.
* ↑ D'on prové el nom del carrer Freneria? - QRGòtic Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. (català)
* ↑ «Any Alexandre de Riquer. Presentació», GenCat, 2020. [Accedit el 29-11-2020].
* ↑ «Any Alexandre de Riquer. Els llocs. La casa mítica», GenCat, 2020. [Accedit el 29-11-2020].

## Enllaços externs

* Carta Arqueològica de Barcelona (català)
* OpenStreetMap (català)
# Josep Maria Rovira i Artigues

Josep Maria Rovira i Artigues (Barcelona, Barcelonès, 1902 — 20 de desembre de 1989) fou un poeta català.
Estudià peritatge mercantil i es dedicà als negocis d'importació.
Com a poeta col·laborà a El Dia de Terrassa i Revista de poesia entre d'altres. També va participar diverses vegades als Jocs Florals de Barcelona, guanyant-ne diversos premis.
La seva obra té influències de Carner i de Maragall. La Revista del Centre de Lectura de Reus l'any 1924 parlava així de l'estil de Josep Maria Rovira:
| « | J. M. Rovira Artigas, d'una eurítmia fàcil i dolça en el so de la tonada, i d'un suau abandó a la cadència no exempta d'espurneigs lírics, és també un poeta amable i discretament singular. | » |
| — Revista del Centre de Lectura de Reus, Any: 1924 Núm: 95, 3ª Època, Gener |||

## Obres

* Poemes d'amor i de camí (1927)
* L'oreig primaveral (1932)
* A l'ombra de l'amor (1947)
* Balades i sonets (1950)
* Els goigs (1964)
* Cinc Nadals (1967)
* Vint poemes (1968)
Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* Cant d'amor i llibertat (1923)
* A una Verge camperola (1924)
* Cants a la terra (1924)
* Poemes del més enllà (1928) (Accèssit a la Viola d'or i d'argent)
* El pas del temps (1929 i 1930) (2n accèssit a la Viola d'or i d'argent el 1930)
* Romiatge en la nit (1929, 1930 i 1931) (1r accèssit a la Viola d'or i d'argent el 1931)
* L'oreig primaveral (1931)
* Carrers vells (1931)

## Referències

* ↑ «Josep Maria Rovira i Artigues». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Josep Maria Rovira i Artigues a CIVTAT Ideari d'Art i Cultura
* ↑ Poema "A la meva arbreda" extret del llibre "Poemes d'amor i de camí"
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques

## Enllaços externs

* Poema "A la verge Maria", 1957
* J. M. Rovira i Artigas, "Goigs a la Mare de Déu de la Caritat del Cobre" de
* Poema "Record de ta mirada" i comentari sobre l'estil de l'autor a "Revista del Centre de Lectura de Reus", núm. 95, 1924
# Josep Marsal i Gaya

Josep Marsal i Gaya (San Roque, 1830 - Les Borges Blanques, 1901) va ésser un notari.
Estudià Dret a la Universitat de Barcelona i continuà els estudis notarials a la Universitat de Saragossa. Destinat com a notari a Les Borges Blanques (1860), on posseïa béns propis, fou un dels introductors del conreu d'arbres fruiters en aquesta zona.
Dins el moviment catalanista fou un dels signants del Missatge a la Reina Regent (1888) i, com afiliat a la Unió Catalanista, va ésser designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893) i Balaguer (1894).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 148-149.
# Josep Meseguer i Utgé

Josep Mesegué i Utgé (les Avellanes i Santa Linya, Noguera, 23 de febrer de 1929) és un empresari i polític català.

## Biografia

Diplomat en empreses i activitats turístiques, s'establí a Rialp i es dedicà al comerç i a l'agricultura fins al 1950. Des de 1950 es dedicà a l'hoteleria fins que el 1968 fundà el seu propi hotel, del que en fou director fins al 1972. Aleshores fundà una empresa dedicada a la construcció i hoteleria, que dirigirà fins al 1980. El 1980 creà una empresa dedicada a excavacions.
Ha estat president del Club Social i Esportiu Vall d'Àssua de Rialp i membre de la junta de l'Associació d'Estacions d'Hivern. Des del punt de vista polític, inicialment milità en la Unió de Centre Democràtic (UCD), partit amb el qual fou elegit alcalde de Rialp a les eleccions municipals de 1979 i amb el que es presentà per la circumscripció de Lleida a les eleccions generals espanyoles de 1979, però no fou escollit.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat per la circumscripció de Lleida dins les llistes de Centristes de Catalunya-UCD. En el Parlament de Catalunya fou secretari de la comissió d'investigació sobre les causes i els efectes de les darreres inundacions produïdes a Catalunya (1982-1984). Després de l'ensulsiada del partit ingressà al Centre Democràtic i Social, amb el que fou escollit alcalde de Rialp a les eleccions municipals de 1983, 1987 i 1991, i membre del Consell Comarcal del Pallars Sobirà el 1987. El 1985 fou expulsat de la Societat de Caçadors de la Vall d'Àssua per malversació de cabals. El 1995 fou escollit novament membre del Consell Comarcal dins les files de Convergència i Unió. A les eleccions municipals de 1995 i 1999 fou escollit alcalde de Rialp per CiU. Deixa la política activa el 2003. És posteriorment inhabilitat pel Tribunal Superior de Justícia per exercir càrrec públic per no complir una sentència d'enderroc d'una construcció il·legal a Rialp. El febrer de 2016 és condemnat per alçament de béns en la seua gestió dels préstecs públics del ICF i inhabilitat de nou per l'audiència, també és condemnat a tornar 600.000 € per la seua gestió dels diners públic. https://sotasospita.blogspot.com/2020/02/josep-messegue-i-utge.htmlTambé és condemnat a tornar 600.000 € per la seua gestió dels diners públics

## Referències

* ↑ «Alcaldes de Catalunya el 1979». Arxivat de l'original el 2009-12-21. [Consulta: 5 desembre 2009].
* ↑ Candidats d'UCD el 1979 a El País
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la I Legislatura p. 79
* ↑ Eleccions als consells comarcals 1987
* ↑ Notícia Arxivat 2016-02-06 a Wayback Machine. a El Periódico de Catalunya, 20 de setembre de 1985
* ↑ «Eleccions als consells comarcals 1995». Arxivat de l'original el 2014-12-16. [Consulta: 5 desembre 2009].
* ↑ «Actos de LLEIDA del BORME núm. 60 de 2016». BOE, 60, 30-03-2016 [Consulta: 22 desembre 2023].
7. Homenatge a Josep Mesegue (Pallars Digital 2017)
# Josep Murillo i Mombrú

Josep Murillo i Mombrú (Sant Cugat del Vallès 1881 - l'Havana 1953), fou un polític i farmacèutic català.

## Biografia

Fill d'un farmacèutic de Sant Cugat, es graduà en farmàcia a la Universitat de Barcelona. El 1907 emigrà a l'Havana, on va treballar a l'adrogueria La Americana, de la qual finalment en fou propietari.
Fou un catalanista força actiu. Hi fundà l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana, fou president de l'Orfeó Català de l'Havana i del Centre Català de l'Havana el 1918-1919, membre de la Societat de Beneficència de Naturals de Catalunya el 1908 i director de La Nova Catalunya. El 1919 viatjà a Catalunya, on fou rebut pel president de la Mancomunitat de Catalunya, Josep Puig i Cadafalch, i també per Francesc Cambó, Francesc Macià, Manuel Folguera i Duran i Joan Soler i Pla.
El 1922 fou un dels signants de la convocatòria des del Club Separatista Català núm. 1 de l'Havana, participà en l'Assemblea Constituent del Separatisme Català de l'Havana de 1928 i cercà fons per a subvencionar l'estada de Macià, tant a Cuba com a Europa, l'acompanyà arreu de Cuba. Arran de l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia de 1932 retirà el seu suport a Macià.
Després de la guerra civil espanyola participà en les activitats a favor dels exiliats. Del 1943 al 1953 fou novament redactor de La Nova Catalunya i treballà a favor de la convocatòria de la Conferència Nacional Catalana de Mèxic de 1953, que no arribà a veure.
# Josep O'Callaghan Martínez

Josep O'Callaghan Martínez (Tortosa, 7 d'octubre de 1922 - Barcelona, 15 de desembre de 2001) fou un papiròleg i paleògraf català cèlebre especialment per la identificació que va fer del papir 7Q5 de Qumran amb el text de Marc 6, 52-53.
Entrà als jesuïtes el 29 d'octubre de 1940. Fou ordenat el 31 de maig de 1952. Doctor en filosofia i lletres de la Universitat de Madrid en el 1959, doctor en Lletres Clàssiques de la Universitat de Milà en el 1960. Fou professor en la Facultat de Teologia de Sant Cugat del Vallès (1961 - 1971), Barcelona, on fundà el Seminari de Papirologia. El 1971 es troba en el Pontificio Instituto Bíblico de Roma (1971 - 1992). El 1980 torna a Barcelona com a professor de crítica textual junt al professor R.P. Pierre Proulx. Fou degà de la Facultat Bíblica (1983 - 1986). Fundà i dirigí la revista Studia Papyrologica.

## Obres

* Las tres categorías estéticas de la cultura clásica, Madrid, 1960.
* Cartas cristianas griegas del siglo V, Barcelon, 1963.
* Studia Papirologica.
* ¿Papiro neotestamentarios en la cueva 7 de Qumrán? Biblica, 1972. Roma. pp. 91–100
* Notas sobre 7Q tomadas en el "Rockefeller Museum" de Jerusalén. Bíblica, 1972. Roma. pp. 517–536

## Referències

* ↑ Oriol Tuñí, Josep «Josep O'Callaghan Martínez (Tortosa, 1922-Sant Cugat del Vallès, 2001)». Revista catalana de teologia, vol. 30, núm. 1, 2005, pàg. 215-216. ISSN: 0210-5551.

## Vegeu també

* Manuscrits de la mar Morta
# Josep Presno i Garriga

Josep Presno i Garriga (Barcelona, 1855 - idem. 1899), fou dibuixant pintor i gravador català.
Fou alumne de l'Escola de Belles Arts de la seva ciutat natal, distingint-se des dels primers anys per la seva facilitat a dissenyar tota mena d'objectes, especialment els que representaven algun tema sumptuari o arqueològic. Va produir nombrosos dissenys i projectes d'obres d'orfebreria i argenteria de caràcter litúrgic per als tallers dels germans Torruella, tan famosos a la història de l'orfebreria barcelonina del segle xix.
Entre les seves obres cal recordar la credença de plata forjada existent a la catedral de Barcelona, executada als tallers dels seus cosins els Torruella, i projectada per Presno i Garriga en tots els seus detalls: la custòdia monumental del Sagrat Cor de Jesús, de els pares jesuïtes: la d'estil ogival, del temple de Religioses Reparadores; el llum votiu de la Basílica de Nostra Senyora de la Mercè, i altres moltes obres, entre les quals es troba el bàcul regalat al bisbe Morgades i el del bisbe Grau d'Astorga, i un gran nombre de calzes, creus arquebisbals, pectorals, etc...A la Basílica de Montserrat es conserva la corona de Nostra Senyora, que ofrena de la coronació canònica de 1880, i és també projecte de Presno i Garriga.
Al ram de l'orfebreria va produir així mateix obres de caràcter merament sumptuari i decoratiu, com la reproducció en plata de laquarium' de miss Lurline i la gàbia de feres del domador Bidel, amb escultures de Rossend Nobas, el mateix que el cèlebre gerro de plata, amb uns rere lleus que reproduïen en pacient miniatura tots els tinglats i docks del port de Barcelona. Fou inventor i introductor a l'orfebreria barcelonina d'un procediment especial per gravar amb àcids mossegats sobre la plata, executant així el famós disc que l'Associació Catalanista d'Excursions Científiques el 1879 va regalar per premi del certamen en honor del poeta Vicent Garcia Rector de Vallfogona.
Va projectar i dibuixar molts models per a obres litogràfiques i moltíssims per a tallers de rajola, reproduint i adaptant amb summa habilitat les obres antigues d'aquesta classe de Manises, Paterna, Talavera de la Reina i Sevilla.
Va deixar diversos estudis a l'oli i especialment a l'aquarel·la, en què va sobresortir notablement.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 47, pàg. 261. (ISBN 84-239-4547-2)
# Josep Quinquer i Cortès

Josep Quinquer i Cortès (Súria, Bages, 1851 - Barcelona, Barcelonès, 1905) va ésser un fabricant i un representant del Partit Liberal fundat per Sagasta a Súria.
Fou membre de la Junta Local d'Ensenyament de Súria (1880-1885), batlle de Súria (1893-1901) i cap del Sometent de la comarca del Bages (1894).
Cap a les acaballes del segle xix començà a fer llargues estades a Barcelona, on instal·là una fàbrica de teixits de cotó al Poblenou.
Dins el moviment catalanista, fou designat com a delegat en l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M. Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (Editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 208
# Josep Rabasa i Singla

Josep Rabasa i Singla (els Prats de Rei, 8 de setembre de 1904 - Mollet del Vallès, 15 de maig de 1978), conegut com a Papitu Rabasa, fou un empresari català, co-fundador amb el seu germà Simeó de l'empresa de motocicletes Derbi.

## Biografia

Els seus pares, Andreu (Mosso d'Esquadra) i Rita (brodadora nascuda a Talamanca), tingueren cinc fills: Margarida, Simeó, Josep, Teresa i Joan. Després d'un temps a La Pobla de Lillet, el 1914 la família s'instal·là a Mollet del Vallès. Durant la guerra civil espanyola va fugir a França passant la frontera pels Pirineus (el maig de 1938) en una expedició nombrosa que va ser descoberta pels carabiners fronterers i que va costar la vida d'una trentena dels fugitius. El maig de 1944, Josep Rabasa constituí, associat amb son germà Simeó i altres inversors, «Bicicletas Rabasa», l'embrió de la futura Derbi. Durant tota la seva vida, Josep Rabasa exercí de director de la fàbrica i fou un dels principals impulsors de l'equip de competició de la marca, el qual dirigí des d'un començament propiciant el seu ràpid èxit al mundial de velocitat amb pilots com ara Josep Maria Busquets, Jacques Roca o Angel Nieto. Apassionat de les curses, ell mateix participà en nombroses competicions de motociclisme i d'automobilisme durant anys. També fou el creador i principal impulsor de proves de prestigi com ara la Volta al Vallès.
El seu fill, Jordi Rabasa, fou un conegut pilot de trial durant la dècada de 1970 que ocupà càrrecs directius a Derbi i fundà la marca de motocicletes Mecatecno.

## Referències

* 1 2 Alguersuari, Jaume «Adiós a un hombre excepcional» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 142, 25-05-1978, p. 12.
* ↑ Huguet, Josep Maria. «Feina (ben) feta no fa destorb». El Matí Digital, 29-01-2012. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ Orengo, Joan Carles; Herreros, Francisco. «Derbi». A: Soler, Cristina (coord.). La moto catalana. 1905-2010, Història d'una indústria capdavantera (Guia de l'exposició del Museu de la Moto de Barcelona). Bassella: Fundació Museu de la Moto Mario Soler, agost 2011, p. 39. D.L. B 29846-2011.
* ↑ Casas Rabasa, Santiago. ¡Yo pasé!, ¡yo pasé!: Memorias del paso de los Pirineos durante la guerra civil española (en castellá). Independently published, 2021, p. 187. ISBN 979-8519045209.
* ↑ Walker, Mick. Spanish Post-war Road and Racing Motorcycles (en anglès). Londres: Osprey Publishing Ltd, 1986. ISBN 0-85045-705-X.
* ↑ Boter de Palau, Ramon; Palacín, Samuel. «Apunts per a la història de la indústria ciclista de Mollet. Una conversa amb Antonio Basoli i Rabasa» (PDF). Notes. Museu Abelló, 2003. [Consulta: 28 febrer 2012].

## Bibliografia

* Rabasa, Simeó. Simeó Rabasa i Singla, fundador de les empreses Rabasa Derbi: 85 anys de la vida d'un home. Mollet del Vallès: Rabasa-Derbi, 1987. ISBN 8426123112.
# Josep Roca i Pujol

Josep Roca i Pujol (Térmens, 1841 - 1920) va ésser un hisendat que fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893) i Balaguer (1894).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.. Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona: Rafael Dalmau, abril del 1995, plana 222 (col·lecció Camí Ral, núm. 6). ISBN 84-232-0484-7.