OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Corydoras geryi

Corydoras geryi és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Mamoré.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras geryi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nijssen, H. & I. J. H. Isbrücker. 1983. Sept espèces nouvelles de poissons-chats cuirassés du genre Corydoras Lacépède, 1803, de Guyane française, de Bolivie, d'Argentine, du Surinam et du Brésil (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Rev. Fr. Aquariol. v. 10 (núm. 3): 73-84.
* Reis, R.E. 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut i bandera de Quart de les Valls

L'escut i la bandera de Quart de les Valls són els símbols representatius oficials de Quart de les Valls, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Morvedre.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, sobre ones d'atzur i argent, un brollador d'atzur. Al tot, bordura d'or amb vuit tarongers de sinople. Al timbre corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. D'argent o gris perla, tres ones de blau, amb l'escut municipal al centre. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 15 d'abril de 1999, del conseller de Presidència, publicada al DOGV núm. 3.512, de 8 de juny de 1999.
La bandera fou aprovada per Resolució d'1 de juliol de 2005, publicada en el DOGV núm. 5.060 de 29 de juliol de 2005.
El brollador és un senyal parlant al·lusiu a la Font de Quart, que rega les terres de la vall de Segó, on està situat el poble. Els tarongers simbolitzen la riquesa agrícola del terme municipal.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserva l'empremta d'uns segell en tinta de l'Alcaldia de Quart de les Valls de 1876 on ja hi apareix el brollador.
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 191 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució d'1 de juliol de 2005, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Quart de les Valls (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.060, 29-07-2005, pàg. 26.447.
* ↑ «Resolució de 15 d'abril de 1999, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Quart de les Valls (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.512, 08-06-1998, pàg. 9.675 [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sello de la Alcaldía Constitucional de Cuart de les Valls (Valencia)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 9 desembre 2020].
# Insentiraja

Insentiraja és un gènere de peixos de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Taxonomia

* Insentiraja laxipella (Yearsley & Last 1992)
* Insentiraja subtilispinosa (Stehmann 1989)

## Referències

* ↑ Yearsley, G. K. & Last, P. R., 1992. Pavoraja (Insentiraja) laxipella, a new subgenus and species of skate (Chondrichthyes: Rajoidei). Copeia 1992 (núm. 3): 839-850.
* ↑ Stehmann, M., 1989. Resurrection of Notoraja (Ishiyama, 1958) and description of a new species of deep-water skate from the South China Sea Notoraja subtilispinosa sp. nov. (Pisces, Batoidea, Rajidae). Memoires du Museum National d'Histoire Naturelle Serie A Zoologie v. 143: 247-260.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
# Josep Alemany (músic)

Josep Alemany (El Pont d'Armentera, 28 d'agost de 1812 - França, ?) fou un músic català.
Va néixer al Pont d'Armentera, el 28 d'agost de 1812. Va instal·lar-se a França vers el 1844 com a professor de música, exercint al seminari de la La Côte-Saint-André, al departament de la Isèra. És conegut pel seu Méthode simple et facile pour apprendre soi-même à accompagner avec l'orgue le plainchant et les cantiques, publicat a Lió el 1862, llibre on ensenya un mètode autodidacta per acompanyar el cant amb l'orgue i altres càntics. Molt reconegut com a mestre de música religiosa i home de gran coneixement. Va morir a França.

## Referències

* ↑ «Ordonnances du Roi». Bulletin des lois de la République, 1845, pàg. 220.
* ↑ Lorenz, Otto. Catalogue général de la librairie française (en francès). vol. 1. París: Chez O. Lorenz, 1867, p. 23.
* ↑ «Livres» (en francès). Bibliographie de la France. Journal Général de l'Imprimerie et de la Librairie, núm. 39, 27-09-1862.
* ↑ The Catholic University Bulletin (en anglès). vol. 17. Washington DC: Catholic University of America, 1911, p. 84.
* ↑ Enciclopedia Espasa (en castellà). vol. 4. Barcelona: Editorial J. Espasa, 1907, p. 514.
# Valldalgorfa

Valldalgorfa (en aragonès: Val d'Algorfa, en castellà: Valdealgorfa) és un municipi de l'Aragó, de la comarca del Baix Aragó.

## Llocs d'interès

* Casa palau d'Antoni Puig (s. XVI-XVII). Més tard del baró d'Andilla.
* Casa consistorial
* Església de la Natividad de Nuestra Señora (segle xviii). Al seu interior el retaule major barroc i l'orgue del segle xviii.
* Portals: el portal d'Alcanyís, el portal de sant Roc, sobre el qual va construir-se la capilla dedicada a aquest sant del segle xvii, el del Cantón de Marco i el del Perche.
* Ermita de Santa Bàrbara
* Capella del Buen Suceso
* La Nevera. Es un pou de glaç (s. XVII) situat al barranc de las Fuentes, per la carretera que es dirigeix a l'antiga estació del ferrocarril.

## Personatges

* Julián Casanova Ruiz, historiador.

## Vegeu també

* Ferrocarril del Val de Zafán. A Valdealgorfa hi ha un túnel recte de 2.136 metres tancat des del 2009. El sol envaeix en tota la seva longitud este túnel durant els equinoccis de tardor i primavera.

## Referències

* ↑ Sebastià, X «Crònica legislativa: Aragó». Revista de Llengua i Dret, 38, 12-2002, pàg. 355-365. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 18 setembre 2015]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Escut d'Òdena

L'escut oficial d'Òdena té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot, una banda d'or. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 12 de juliol de 1988 i publicat al DOGC l'1 d'agost del mateix any amb el número 1025.
El castell de la localitat, del segle x, era propietat dels Òdena, que el 1287 el van vendre als vescomtes de Cardona, els quals més tard van esdevenir barons de Conca d'Òdena. L'escut del municipi porta les armories dels Òdena i la corona de baró.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal d'Òdena.» (pdf). DOGC núm. 1025. Generalitat de Catalunya, 01-08-1988. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Corydoras imitator

Corydoras imitator és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Negro.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras imitator» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nijssen, H. & I. J. H. Isbrücker 1983. Sept espèces nouvelles de poissons-chats cuirassés du genre Corydoras Lacepède, 1803, de Guyane française, de Bolivie, d'Argentine, du Surinam et du Brésil (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Rev. Fr. Aquariol. v. 10 (núm. 3): 73-84.
* Reis, R.E. 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut i bandera de Relleu

L'escut i la bandera de Relleu són els símbols representatius de Relleu, municipi del País Valencià, a la comarca de la Marina Baixa.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Relleu té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Mig truncat i partit. Al primer quarter, en camp d'atzur, una torre d'or maçonada i aclarida de sable. Al segon quarter, de gules, una venera d'or, símbol de l'apòstol Sant Jaume. Al tercer quarter, en camp d'or, quatre pals de gules, abraçat d'atzur sembrat de flors de lis d'or, amb un lambel de gules. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Relleu té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blau, l'escut municipal al centre. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 20 de gener de 2006, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 5.203, de 21 de febrer de 2006.
La torre al·ludeix a l'antic castell de Relleu. La petxina és el senyal de sant Jaume, patró de la localitat; a més a més, la petxina d'argent sobre camper de gules recorda també les armes de Bernat de Sarrià, antic senyor de la vila. La tercera partició són les armes d'Alfons d'Aragó i de Foix, comte de Dénia i duc de Gandia, a qui acabaren passant les propietats de Bernat de Sarrià.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Marina Baixa.

## Referències

* ↑ Generalitat Valenciana «Resolució de 20 de gener de 2006, del Con­seller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Relleu (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.203, 21-02-2006, pàg. 6860-6861.
* ↑ Generalitat Valenciana «Resolució de 22 de juny de 2007, del Con­seller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Relleu (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.546, 02-07-2007, pàg. 28020.
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 125 [Consulta: 10 octubre 2020].
# Lloseta (revista)

La revista Lloseta va començar a sortir el desembre de 1983. És de periodicitat mensual i forma part de l'Associació de la Premsa Forana de Mallorca. Del del seu inici, el director n'és Pau Reynés Villalonga.
És una revista independent d'informació local referida al municipi de Lloseta. És bilingue amb escrits en català i altres en castellà

## Història

Al setembre de 1991 es va editar un especial número 100 amb articles d'opinió de diferents personalitats.
Al gener de 2006 s'edità el número 300.
Al 2008 va celebrar el 25è aniversari amb una exposició fotogràfica i altres actes.
Avui dia (2018) duu 35 anys i més de 460 números editats. Els editats entre el 1983 i 1995 es poden consultar en línia a través de la digitalització de la Universitat de les Illes Balears.

## Seccions

* Es moix de Son Cadell
* Agenda mensual
* Na Floquets
* L'espai dels partits polítics a Lloseta
* La veu dels que no parlen
* L'Ajuntament de Lloseta informa
* Esports
* Cultura
* Es racó de s'escola
* Ni verd ni madur
* Finestra oberta
* Tercera edad
* Parròquia
* Demografía
* Estel del cocó

## Referències

* ↑ Primer número de la revista Lloseta PDF
* ↑ Revista Lloseta núm. 100 PDF
* ↑ «Noticies antigues de la Premsa Forana». Arxivat de l'original el 2009-02-15. [Consulta: 2 juny 2018].
* ↑ La revista local celebra a partir de hoy su veinticinco aniversario (castellà)
* ↑ Lloseta a la Biblioteca Digital de la UIB
# Llucià Francesc Comella i Vilamitjana

Llucià Francesc Comella i Vilamitjana (Vic, Osona, 1751 — Madrid, Espanya, 1812), fou un prolífic dramaturg català en llengua castellana, autor de més de dues-centes obres, afí a les idees austriacistes.
Era fill d'un pare militar austriacista al qual haven estat confiscats els béns a conseqüència dels fets de 1714. En quedar orfe ben aviat fou recollit per un company d'armes, el marquès de Mórtara, també d'idees austriacistes, al seu palau de Madrid, on el jove Comella, sense estudis universitaris, aprengué idiomes, coneixements mitològics, històrics i de l'Europa del seu temps, que incorporà a les seves obres. És autor d'un gran nombre d'obres teatrals, essencialment drames històrics a l'estil de Calderón. Fou atacat pels neoclàssics, com Leandro Fernández de Moratín, que el satiritzà en alguna de les seves obres. La seva biografia i obra va caure en un considerable oblit fins a algun estudi del musicòleg català Josep Subirà i Puig i als estudis d'Ernest Lluch sobre la Il·lustració i l'austriacisme a la Catalunya del segle xviii, entre d'altres. També fou autor del text de tonadillas, sarsueles, melòlegs, oratoris i òperes. Entre el 1806 i el 1808 dirigí la Companyia espanyola del Teatre de Barcelona, on hi estrenà obres del seu rival Moratín. Amb la invasió napoleònica tornà a Madrid, on hi morí arruïnat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Llucià Francesc Comella i Vilamitjana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Lluch, Ernest 1996: pàg. 18
* ↑ Lluch, Ernest 1996: pàgs. 18-19
* 1 2 3 4 5 Lluch, Ernest 1996: pàg. 19
* ↑ Cáceres-Piñuel 2011
* ↑ Subirà 1953
* ↑ Lluch, Ernest 1996: pàgs. 18-21

## Bibliografia

* Lluch, Ernest. La Catalunya vençuda del segle xviii. Foscors i clarors de la Il·lustració. Barcelona: Edicions 62, 1996 (Universitària, 1). ISBN 9788429742213.
* Cáceres-Piñuel, María «José Subirá y la recuperación de la tonadilla escénica (1928-1932)». Artigrama, núm. 26, 2011, pàgs. 837-856. Arxivat de l'original el 2018-04-22. ISSN: 0213-1498 [Consulta: 16 gener 2016].
* Subirá, José. Un Vate filarmónico: Don Luciano Comella / discurso leído el día 22 de marzo de 1953, en su recepción pública, por el académico electo Excmo. Sr. D. José Subirá Puig ; y contestación del Excmo. Sr. D. José Francés y Sánchez-Heredero (en castellà). Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, 1953.

## Enllaços externs

* Comella, Luciano Francisco. La Andrómaca. Melo-drama trágico en un acto (en castellà). Hathi Trust Digital Library.
* «Una Andròmaca, de Llucià Francesc Comella i Vilamitjana» (html). Blog De Troia a Ítaca [Consulta: 16 gener 2016].
# Lluny de vosaltres, m'he fet gran

Lluny de vosaltres, m'he fet gran (originalment en francès, Loin de vous j'ai grandi) és un documental francès dirigit per Marie Dumora i estrenat el 27 de setembre de 2020 a la programació de l'Association du cinéma indépendant pour sa diffusion (ACID). El 17 de novembre de 2021 va estrenar-se a les sales de cinema de França. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

En Nicolas té tretze anys i viu en un centre de menors a la vall de la Bruche, al Baix Rin. La Sabrina, la seva mare, resideix a uns quants quilòmetres de distància amb el seu marit i les seves dues filles. En Nicolas i la Sabrina aconsegueixen veure's de tant en tant: en els dies festius, en les ocasions especials o simplement quan es troben per prendre un refresc.

## Selecció

* Festival de Canes de 2020 (programació de l'ACID)

## Referències

* ↑ «ACID Cannes 2020 : Hors les murs / Paris». ACID. [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ Lefebvre, Romain Cahiers du cinéma, núm. 781, 11-2021, p. 47.
* 1 2 «Lluny de vosaltres, m'he fet gran». Cinema en Català, Departament de Cultura. [Consulta: 12 juny 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a film-documentaire (francès)
# Lluís Cantó i Martorell

Lluís Cantó i Martorell (Barcelona, 28 de gener de 1953 - Puerto Rico, 28 de gener de 2003) fou un pilot de motocròs, trial i enduro català que destacà en competicions estatals durant la dècada del 1970. Debutà en competició al Trial de Les Santes de Mataró de 1970 i, durant anys, fou un dels Júnior més destacats en competicions de trial, motocròs i, especialment, enduro (anomenat a l'època Tot Terreny). El 1973, formà part de l'equip guanyador de les 24 Hores de Moià. Ja en la categoria superior, aconseguí la seva primera victòria destacada en enduro als Dos Dies TT de Madrid de 1976. El 1977, disputà el Campionat d'Espanya de la disciplina en la categoria dels 74 cc i hi acabà en tercera posició final.
Competint sempre amb Montesa, arribà a ser-ne director del departament de curses i s'encarregà, entre d'altres, de la integració de Randy Muñoz a l'equip oficial de la marca per al Campionat d'Espanya de motocròs de 1975. El 1978 participà en l'Operació Crono, una iniciativa promocional de Montesa que consistí en recórrer més de 9.000 km per 48 províncies espanyoles amb tres unitats de Crono 75.
Lluís Cantó es va casar amb una porto-riquenya i se n'anà a viure amb ella a Puerto Rico, on ambdós regentaren durant anys una botiga de roba. Cantó s'hi va morir el mateix dia que feia 50 anys.

## Referències

* 1 2 Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. 47 - Luis Cantó» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 74, 28-01-1977, p. 2.
* ↑ Pi, Pere. «57. La meva implicació amb Montesa». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 89. ISBN 9788461590353.
* ↑ «Motocross con Montesa (1975-1979)» (en castellà). randymotorclubpalleja.com. [Consulta: 3 maig 2020].
* ↑ «Recull d'articles apareguts a la revista Solo Moto sobre l'"Operación Crono" el 1978» (PDF) (en castellà). Solo Moto [Barcelona], 1978.
# Lluís Curós Morató

Lluís Curós Morató (Olot, 1886 – 1979) fou un artista olotí. Va néixer a Olot i fou deixeble de l'avi Berga i de Mas Collellmir. Començà a treballar modelant sants, primer a El Arte Cristianoi també a El Renacimiento i a Las Artes Religiosas. El 1942 va instal·lar el seu estudi al carrer Macarnau, on va treballar fins a la seva mort modelant figures de taller per encàrrec. Allà també modelaria nombroses escultures de petit i mitjà format. La majoria d'aquestes obres són de terracota i giren entorn a la temàtica femenina. D'altra banda, entre els treballs de Lluís Curós també hi ha altres retrats de personatges notables com el bust de Joaquim Danés, el del P. Nolasc del Molar o el de Josep Pla.

## Bibliografia

* Misión, Olot núm. 946 (19 abril 1974).
* Arriba España, Olot, núm. 1288 (25 maig 1964).
* Arriba España, Olot, núm. 1290 (6 juny 1964) port.
* Arriba España, Olot, núm. 1151 (23 setembre 1961).
* Arriba España, Olot, núm. 863 (26 agost 1972).
* Olot Misión, Olot, núm. 863 (26 agost 1972)
* TEIXIDOR, J. “Quan tot continua”, Olot Misión, Olot núm. 946 (19 abril 1974).
* L'Olotí, Olot, núm. 18 (22 juny 1979), p.14.
* L'Olotí, Olot, núm. 19 (29 juny 1979), p.15.
* CUÉLLAR,A. Els Sants d'Olot, Olot, Ed. El Bassegoda, 1985.
* VERDAGUER, C. L'Escultura a Olot. Diccionari biogràfic d'autors. Olot, Ed. El Bassegoda, 1987.
# Lluís Millà i Reig

Lluís Millà i Reig (Barcelona, 18 d'abril de 1921 - Barcelona, 26 d'octubre de 2005) fou un escriptor, llibreter i arxiver català, fill del llibreter i dramaturg Àngel Millà i Navarro i de Maria Reig Garcia. A més, era net de Lluís Millà i Gàcio, germà del tipògraf Francesc Millà i Gàcio i besnet del llibreter i prestidigitador Melcior Millà i Castellnou. Va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla el 1992.

## Biografia

El seu avi, Lluís Millà i Gàcio, molt lligat a la faràndula, va fundar la Llibreria Editorial Millà al carrer Sant Pau de Barcelona el 1900, especialitzada en texts teatrals a la que ell mateix es va incorporar el 1934 i que dirigirà després de la Guerra Civil Espanyola. És conegut per editar el calendari de sobretaula conegut com a Bloc Millà i sobretot per conservar i aplegar del més complet Arxiu Teatral de Catalunya que anava cedint a les companyies de teatre catalanes de la postguerra. També fou un dels fundadores del Gremi de Llibreters de Vell de Catalunya i de l'Associació d'Editors en Llengua Catalana.
En 1981 va rebre el Premi Crítica Serra d'Or de Teatre per la seva tasca editorial, en 1986 el Premi Nacional d'Activitats Teatrals, en 1992 un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla, el 1998 el Premi Trajectòria de la Setmana del Llibre en Català i en 1999 el guardó Butaca.
El 2015, el seu fill, llibreter, editor i arxiver teatral, Lluís Millà Salinas, gestiona l'entrega i venda de tota la documentació i Arxiu Teatral Millà a mans de la Biblioteca de Catalunya https://www.bnc.cat/Fons-i-col-leccions/Cerca-Fons-i-col-leccions/Llibreria-Editorial-Milla

## Obres

* Sant Jordi patró de Catalunya. Barcelona: Millà, 1972 (narrativa)
* El Barça; història d'en Bieló que arriba a ser campió. Barcelona: Millà, 1957 (teatre)
* El titella enamorat. Barcelona: Millà, 1951
* L'hostal del fantasma. Barcelona: Millà, 1951

## Bibliografia

* Josep Maria Cadena i Catalán Lluís Millà, editor i llibreter al servei de Catalunya A: Serra d'Or. Barcelona, núm. 553 (2006, Gener), p. 33-34

## Referències

* ↑ Fallece el librero Lluís Millà, punto de referencia del mundo del teatro, ABC. 28 d'octubre de 2005
* ↑ Lluís Millà Reig Arxivat 2018-10-02 a Wayback Machine. a la Fundació Lluís Carulla
* ↑ S'ha mort el llibreter i editor Lluís Millà, propietari de la Llibreria Millà, VilaWeb, 27 d'octubre de 2005
* ↑ Un segle venent teatre, El Periódico, 7 de setembre de 2011
* ↑ Lluís Millà Reig a lletrescatalanes.cat

## Enllaços externs

* Ceràmica commemorativa al carrer Petritxol Arxivat 2022-01-21 a Wayback Machine.