OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ferran de Mèdici, Gran Príncep de Toscana

Ferran de Mèdici, Gran Príncep de Toscana, també conegut amb el nom de Ferran III de Mèdici o el Gran Príncep, (Florència, Gran Ducat de Toscana 1663 - íd. 1713) fou un príncep de Toscana i hereu de la dinastia familiar dels Mèdici.

## Orígens familiars

Va néixer el 9 d'agost de 1663 a la ciutat de Florència sent el fill primogènit del Gran Duc Cosme III de Mèdici i Margarida Lluïsa d'Orleans. Fou net per línia paterna de Ferran II de Mèdici i Victòria della Rovere, i per línia materna de Gastó d'Orleans i Margarida de Lorena.
Fou germà d'Anna Maria Lluïsa de Mèdici, casada amb Johann Wilhelm von der Pfalz; i Joan Gastó I de Mèdici.

## Mecenatge

Els forts contrastos existents entre els seus progenitors, que van provocar la ruptura del matrimoni, el van dur a acostar-se més a la seva mare: com ella, Ferran estimava els plaers mundans, l'art i la música (ell mateix era músic), mentre que amb el seu pare Cosme, home profundament religiós, les relacions van ser sempre tibants.
A la seva residència de Pratolino va fer construir un teatre, projectat per Antonio Maria Ferri. A Villa di Poggio a Caiano reunió en una sola sala anomenada "Gabinetto delle operi in piccolo di tutti i più celebri pittori", una extraordinària col·lecció de 174 pintures de petites dimensions d'artistes com Albrecht Dürer, Leonardo da Vinci, Raffaello Sanzio o Rubens. Entre els compositors que va introduir a la cort destaquen Alessandro Scarlatti i Georg Friedrich Händel. A més en va protegir d'altres encarregant-los obres, com els músics; el sicilià Francesco Antonio Mamiliano Pistocchi, o el llombard Giovanni Alberto Lorandi al qual encarregà un oratori (1701 i un Te Deum (1709).
El 1688, en una visita a Pàdua, va contractar, en qualitat de custodi dels seus instruments musicals, a Bartolomeo Cristofori, inventor del fortepiano, precursor del piano.

## Núpcies i descendents

El 21 de novembre de 1689 es casà a la ciutat de Múnic amb Violant Beatriu de Baviera, filla de l'elector Ferran I Maria de Baviera i Enriqueta Adelaida de Savoia. El matrimoni, que fou del tot infeliç, no tingué fills.

## Mort

Conegut llibertí, durant una visita al carnaval de Venècia l'any 1696 Ferran va contreure la sífilis, malaltia que el va dur a la bogeria i finalment a la mort el 31 d'octubre de 1713, abans d'haver pogut pujar al tron.
A la mort de Cosme III va pujar al tron el germà petit de Ferran, Joan Gastó I de Mèdici, l'últim Mèdici que va ocupar el tron de Toscana. A la seva mort sense descendència el Gran Ducat de Toscana va passar a Francesc de Lorena.

## Bibliografia

* Harold Acton, Gli ultimi Medici, Torí 1963, ISBN 88-06-59870-8
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 1097. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 191 (ISBN 84-239-4531-6)

## Enllaços externs

* (anglès) http://genealogy.euweb.cz/italy/medici3.html Arxivat 2015-09-21 a Wayback Machine.
# Festa de l'Arbre i Ball del Cornut de Cornellà del Terri

Festa de l'Arbre i ball del Cornut de Cornellà del Terri és una festa tradicional d'interès nacional característica de Cornellà del Terri on se celebra la Plantada de l'Arbre de Maig i del carismàtic, enigmàtic i satíric ball de Cornuts.

## Festa de l'Arbre

Cada Dilluns de Pasqua al migdia, la gent del poble va a buscar el tronc del pollancre més alt que han trobat al municipi, i que el Divendres Sant ha estat tallat. El tronc és guarnit amb un plomall de pi al capdamunt i amb moltes banyes i corns. Tot seguit, els vilatans porten el tronc fins a la plaça. Arribat a la plaça, els veïns a força de braços, amb cordes i escales, aixequen el magnífic arbre de Maig que oneja la senyera catalana. L'arbre restarà de tal manera fins al Divendres Sant de l'any vinent.
Diversos personatges rememoren èpoques passades, la fi dels mals usos a la vila de Cornellà de Terri, l'any 1337, el cornut i les parelles de ball amb música inclosa.

## El ball del Cornut

Aquest ball, que ve de temps immemorial, té la coreografia i música extreta del Costumari de Joan Amades. Consta d'un ball rodó a l'entorn d'un petit arbre amb banyes que ha estat plantat al mig de la plaça.
Un ballador que fa de cornut (porta al cap dues monumentals banyes) va saltant tot voltant per dins i per fora del cercle format per les sis parelles balladores.
Acabada la dansa, pren una balladora per la mà, i trencant la rotllana ballen per la plaça fins a sortir-ne.

## Influència

Sembla que aquesta festa podria recordar cerimònies del culte a divinitats romanes, relacionades amb manifestacions de petició per obtenir bones collites i, posteriorment, s'afegiria la joia del poble per la mort del feudal i la fi dels mals usos.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 23 de juny de 1999, per la qual es dona publicitat a l'Acord del Govern de 18 de maig de 1999, de declaració de festa tradicional d'interès nacional de la Festa de l'Arbre de Maig i el Ball del Cornut, de Cornellà del Terri.». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2929, 23-06-1999, pàg. 9470 [Consulta: 12 abril 2020].

## Bibliografia

* Costums i tradicions catalanes, Aureli Capmany, Barcelona 1982.
* Costumari català, de Joan Amades, 1952 i 1982.
# Festes Populars de Cultura Pompeu Fabra

Festa literària que es gestà en la celebració de l'any Fabra de 1968, realitzat amb motiu del centenari del naixement de Pompeu Fabra, i molt especialment en el curs del XXV Concurs Parroquial de Poesia de Cantonigròs. Joan Ballester i Canals proposà donar continuïtat a l'any Fabra sota una nova forma i Joan Triadú i Font, Avel·lí Ibàñez i Sensarrich i Josep Oriol Panyella i Cortès assumiren el repte, amb el suport d'Òmnium Cultural, de transformar l'esmentat Concurs en un nou esdeveniment cultural itinerant per estendre l'esforç de recuperació de la llengua i la cultura catalanes a tots els Països Catalans.
Les festes realitzades foren:
* 1969 - Ripoll
* 1970 - Montblanc
* 1971 - Granollers
* 1972 - Ponts
* 1973 - Tortosa
* 1974 - Figueres
* 1975 - Andorra
* 1976 - Castelló de la Plana
* 1977 - Vic
* 1978 - Prada del Conflent
* 1979 - Mallorca
* 1980 - Montserrat
* 1981 - Barcelona/Cantonigròs
* 1982 - Gràcia, Barcelona
* 1983 - Lleida
* 1984 - L'Alguer
* 1985 - Badalona
* 1986 - Menorca
* 1987 - Valls
* 1988 - Catalunya Nord
* 1989 - Paris
* 1990 - Eivissa
* 1991 - Cassà de la Selva
* 1992 - Tarragona
* 1993 - Barcelona
La festa de Barcelona de 1993 fou la vint-i-cinquena edició que, tal com ja havia passat amb el Concurs de Poesia de Cantonigròs, marcava una fita que exigia un canvi. El Secretariat Permanent de les Festes finí la seva tasca amb l'esperança
| « | "que la cessació d'una activitat no fos un lloc d'arribada sinó de rellevament per a una partença més de les que, ara com ara, acordades als temps que vivim, la nostra llengua i la nostra cultura, de cap manera no s'haurien d'estalviar". | » |
(Joan Triadú i Font: Les Festes Fabra i allò que poden tenir d'incerta glòria. Dins Cultura, núm. 50, novembre 1993, p. 46-47)

## Bibliografia

* Susanna Àlvarez i Rodolés, Joan Josep Isern. 25 anys de Festes Fabra. Barcelona: Proa, 1996. 268p.
# Filoctetes

Filoctetes (en grec antic Φιλοκτήτης) va ser un heroi grec, fill de Peant i de Demonassa (o de Metone).
Company d'Hèracles, aquest li confià l'arc i les sagetes abans de morir i li feu jurar que no revelaria a ningú el lloc on descansarien les seues cendres. Tot seguit, Filoctetes encengué la pira de l'heroi. Tanmateix, davant la insistència amb què li ho pregaren, al final s'encaminà al cim de l'Eta i amb un senyal deixà entendre que allà hi havia la tomba i les armes d'Hèracles. Més endavant s'embarcà al front de set naus, segons el catàleg de les naus, com a antic pretendent d'Hèlena, i va prendre aquestes armes per anar a la guerra de Troia, però a Tènedos es clavà al peu una de les sagetes enverinades, o també s'explica que li picà una serp verinosa, (diuen que com a càstig per haver faltat a la paraula donada) i els companys el van abandonar a l'illa de Lemnos mentre es curava. Hi ha diverses versions sobre el fet que abandonessin Filoctetes a l'illa de Lemnos. Una diu que la ferida li feia tanta pudor que era insuportable. O bé que els crits que donava l'heroi i que no podia reprimir, torbaven el silenci necessari per oferir els sacrificis, i per això el van deixar sol. L'instigador de l'abandó acostuma a ser Odisseu. Una altra tradició deia que els grecs havien deixat Filoctetes a l'illa perquè pogués curar-se la ferida, ja que a Lemnos hi havia un culte a Hefest, els sacerdots del qual podien guarir les picades de serp. Aquesta versió diu que Filoctetes s'hauria curat i així s'hauria incorporat als exèrcits grecs contra Troia.
Al cap de deu anys, com que l'endeví Helen, fill de Príam, que havia marxat de Troia i havia estat fet presoner dels grecs, havia dit que Troia no podia ser presa sense les sagetes d'Hèracles, varen anar Odisseu amb Diomedes, segons Eurípides, o amb Neoptòlem, segons Sòfocles, a cercar-lo i el portaren a la Tròada, on fou guarit per Macàon (o pel seu germà Podaliri) i pogué participar en els combats. La més destacada de les seues víctimes fou Paris.
Una vegada caiguda Troia, Filoctetes va tornar a la seva terra. A l'Odissea es troba a la llista d'herois privilegiats que havien tornat fàcilment a la seva pàtria. però hi ha llegendes posteriors que expliquen altres aventures de Filoctetes, en les quals hauria anat a parar al sud d'Itàlia, a la regió de Crotona, on hauria fundat nombroses ciutats, com ara Petèlia o Macal·la, on va consagrar a Apol·lo les sagetes d'Hèracles. Va morir lluitant a favor dels rodis que havien vingut guiats per Tlepòlem i eren atacats pels habitants del lloc. La seva tomba s'ensenyava a molts llocs, i també a Macal·la.

## Música

El compositor alemany Hugo Ruter (1859-1949) posa música d'escena a aquesta obra de Sòfocles.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 201-202. ISBN 9788496061972.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 988 (ISBN 84 239-4552-9)

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 95-96 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Flautista de Keros

El Flautista de Keros és una estatueta de marbre elaborada per artesans de la civilització ciclàdica, una cultura arqueològica de l'edat del coure i del bronze situada en les Cíclades, a la mar Egea, que abasta del 3000 ae al 2000 ae.

## Simbologia

L'estatueta mostra un músic amb doble flauta; se'n desconeix la utilitat: podria ser un exvot o una representació d'un ritual funerari acompanyat de música, probablement d'influència assíria.

## Característiques

Forma: flautista.
* Material: marbre.
* Context cultural: ciclàdic inicial II, Keros-Siros.

## Conservació

La peça s'exhibeix de manera permanent al Museu Arqueològic d'Atenes (Grècia), amb el núm. d'inventari 3910.

## Vegeu també

* Arpista de Keros.
* Edat del coure.
* Flauta.
* Keros.
* Art ciclàdic.
* Museu Arqueològic Nacional d'Atenes.

## Referències

* Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. "L'Art ciclàdic", María Isabel Rodríguez López, 2005, ISBN 84-9822-112-9.
# Flodoard Geyer

Flodoard Geyer (Berlín, 1811 - 1872) fou un compositor i musicògraf alemany.
Estudià composició amb Marx, i el 1842 fundà l'Akademischer Männergesangverein, que dirigí per espai de molts anys. Fou crític musical de la Spenersche Zeitung, Neue Berliner Musikzeitung i Deutscher Reichsanzeiger, nomenant-se'l el 1851 professor del Conservatori Kullak-Stern, on tingué entre altres alumnes a Friedrich Zelle i Ernst Flügel.
A més d'un important tractat, Kompositionslehre, va compondre diverses òperes, el drama líric Maria Stuart, simfonies i música religiosa.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 188 (ISBN 84-239-4524-3)
# Florimond van Duyse

Florimond van Duyse (Gant, Bèlgica, 4 d'agost de 1843 - 18 de maig de 1910) fou un musicògraf i compositor belga.
Aconseguí una pensió a Roma. Se li deuen diverses òperes, estrenades a Gant i a Anvers, la cantata Torcuato Tasso, premiada pel Conservatori de Gant, i l'erudit treball Velles cançons d'Holanda (Anvers, 1900-08).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2668 (ISBN 84-239-4581-2)
# Font de Cerverisses

La Font de Cerverisses, o de Cerverissa, és una font del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada a 633 metres d'altitud, en el sector meridional del terme. A l'esquerra del torrent de Cerverisses, és al sud-oest de la masia del Vilardell i al nord-est del Mas Torroella. És al sud-est del Camp de Cerverisses i al nord de l'Obaga de Torroella.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Font de Cerverisses en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font de l'Oreneta

La Font de l'Oreneta és una font prop del Mas Rosquelles, al terme municipal de Viladrau. La font fou arranjada el 1936, en memòria de Guerau de Liost. Joan Mirambell i Ferran, mestre de jardins, ordenà l'aspecte del paratge i l'escultor Joan Rebull hi esculpí dues esteles. En la primera s'hi llegeix un poema de Guerau de Liost que acaba:
Vora la teva font, fes, oreneta, niu: faràs, demà, companyia al poeta.
En la segona estela hi ha un dístic del poeta Josep Carner:
Filla del cel jo so la Font de l'Oreneta, em descobrí l'ocell i em coronà un poeta.
Es creu que era un dels llocs de pas d'en Joan Serrallonga.

## Referències

* ↑ Vulart, 2005
* ↑ Marimon, Sílvia «Seguint els passos d'en Serrallonga». Sàpiens [Barcelona], núm. 74, 12-2008, p. 68-69. ISSN: 1695-2014.

## Bibliografia

* Vulart, Agustí. Guerau de Liost: Sant Marçal i Viladrau. Diputació de Barcelona, 2005, p. 177-179 (VI Trobada d'Estudiosos del Montseny).
# Forbant (fill d'Argos)

Forbant (en grec antic Φόρβας, genitiu Φόρβαντος) segons la mitologia grega, va ser un heroi, fill d'Argos, però algunes fonts el fan fill de Crias. Succeí el seu pare en el tron de l'Argòlida. Casat amb Eubea, va ser pare de Tríopas i també de Messene, que molt sovint passa per ser la seva neta.

## Referències

* ↑ «Phorbas». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. núm. 209.. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 98 (El Cangur / Diccionaris). ISBN 84-297-4146-1.
# Formosania

Formosania és un gènere de peixos de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Formosania chenyiyui (Zheng, 1991)
* Formosania davidi (Sauvage, 1878)
* Formosania fascicauda (Nichols, 1926)
* Formosania fasciolata (Wang, Fan & Chen, 2006)
* Formosania fasciolatus (Wang, H., Zhong-Yong, F. & Ch. Ying, 2006)
* Formosania lacustre (Steindachner, 1908)
* Formosania paucisquama (Zheng, 1981)
* Formosania stigmata (Nichols, 1926)
* Formosania tinkhami (Herre, 1934)

## Referències

* ↑ Wang Huo-Gen, Fan Zhong-Yong, Chen Ying. 2006. A new species of the genus Crossostoma from Zheijang, China (Cypriniformes, Homalopteride, Gastromyzoninae) Acta Zootaxonomica sinica vol.31(4) : 902-905.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Novák, J., L. Hanel i O. Rícan 2006: Formosania a replacement name for Crossostoma Sauvage, 1878 (Teleostei), a junior synonym of Crossostoma Morris & Lycett, 1851 (Gastropoda). Cybium v. 30 (núm. 1): 92.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Formosania chenyiyui

Formosania chenyiyui és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Oshima, M. 1919. Contributions to the study of the fresh water fishes of the island of Formosa. Ann. Carnegie Mus. v. 12 (núms. 2-4): 169-328, Pls. 48-53.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, Y. i W. Tang 2000. Homalopteridae: Gastromyzoninae, Homalopterinae. p. 438-567. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Novák, J., L. Hanel i O. Rícan 2006: Formosania a replacement name for Crossostoma Sauvage, 1878 (Teleostei), a junior synonym of Crossostoma Morris & Lycett, 1851 (Gastropoda). Cybium v. 30 (núm. 1): 92.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Formosania fasciolata

Formosania fasciolata és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Referències

* ↑ Oshima, M. 1919. Contributions to the study of the fresh water fishes of the island of Formosa. Ann. Carnegie Mus. v. 12 (núms. 2-4): 169-328, Pls. 48-53.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Chen, Y. i W. Tang 2000. Homalopteridae: Gastromyzoninae, Homalopterinae. p. 438-567. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Novák, J., L. Hanel i O. Rícan 2006: Formosania a replacement name for Crossostoma Sauvage, 1878 (Teleostei), a junior synonym of Crossostoma Morris & Lycett, 1851 (Gastropoda). Cybium v. 30 (núm. 1): 92.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Guillermina Suggia

Guilhermina Augusta Xavier de Medin Suggia (Porto, 27 de juny del 1885 - 30 de juliol del 1950) fou una violoncel·lista portuguesa.
Els primers estudis, els va fer a Lisboa amb David de Sousa i més tard fou deixebla de Klengel en el Conservatori de Leipzig, i feu la seva presentació en públic, amb gran èxit, el 1906, en un concert de la Gewandhaus dirigit per Nikisch. Després d'una extensa gira per Europa, treballà a París entre el 1906 i el 1912 algun temps sota la direcció de Casals, de qui en fou parella sentimental. Malgrat no estar casats per moralitat de l'època se'ls presentava com marit i muller. En separar-se el 1912 emprengué de nou una gira per Europa, en acabar la qual s'establí definitivament a Londres.
Le seva bellesa d'estil i la perfecció del seu fraseig no va restar superada, segons la crítica anglesa, per cap dels concertistes de violoncel durant molts anys.

## Retrat

Probablement, la imatge més famosa de Guilhermina Suggia és el retrat a l'oli realitzat per l'artista anglès Augustus John. Aquest retrat fou iniciat el 1920 i no s'acabà fins al 1923. Aparentment, Guilhermina està executant una Suite per a violoncel sol de Bach. El retrat fou exhibit en l'Institut Carnegie de Pittsburgh el 1924, comprat per un estatunidenc, però després fou retornat a Anglaterra i presentat en la Tate Gallery. Les mides del retrat són 186 x 185 cms.

## Llegat

L'Escola de Música Guilhermina Suggia, a la ciutat de Porto, és una escola d'Educació Artística Especialitzada en Música fundada el 2002.
Guilhermina Suggia va crear un premi anual que porta el seu nom per a estimular la carrera del millor violoncel·lista menor de 21 anys, a criteri del jurat.

## Referències

* ↑ Mercier, Anita. Guilhermina Suggia: Cellist (en anglès). Routledge, 2017-07-05. ISBN 978-1-351-56476-2.
* ↑ Cruz, Silvia «Guilhermina Suggia, pionera del violonchelo y un amor maldito en la vida de Pau Casals» (en castellà). El País [Madrid], 18-10-2017. ISSN: 1134-6582.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1562 (ISBN 84-239-4579-0).
# Amalie Joachim

Amalie Joachim (de soltera Schneeweiss, Maribor, 10 de maig de 1839 - Berlín, 3 de febrer de 1899) va ser una cantant austríaca, activa en la segona meitat del segle xix.
Son pare, músic distingit i compositor vienès, educà la seva filla en la música i el cant, essent tal les disposicions de la deixebla, que ben aviat arribà a ocupar el distingit càrrec de primera cantant-actriu del Teatre Reial de Hannover. El 1863 es casà amb el cèlebre violinista Joseph Joachim, qui llavors ocupava el càrrec de mestre de la Reial Capella d'aquella ciutat. Quan el seu espòs deixà el 1866 la seva plaça amb motiu de l'ocupació de Hannover per Prússia, Amalie es dedicà exclusivament als concerts i oratoris.

## Bibliografia

* Tom núm. 70 pàg. 41 de l'Enciclopèdia Espasa
# Ecsenius opsifrontalis

Ecsenius opsifrontalis és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes present a Micronèsia, Wallis i Futuna i Filipines. És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall. Els mascles poden assolir 5 cm de longitud total. És ovípar.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R., 1923. Fishes from Australia and Lord Howe Island. Núm. 2. Rec. Aust. Mus. v. 14 (núm. 2). 113-125.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Springer, V.G., 2002 Ecsenius niue, new species of blenniid fish, and new distribution records for other species in the Opsifrontalis species group. Zootaxa 72: 1-6.
* ↑ Murdy, E.O., C.J. Ferraris, Jr., D.I. Hoese i R.C. Steene, 1981 Preliminary list of fishes from Sombrero Island, Philippines, with fifteen new records. Proc. Biol. Soc. Wash. 94(4):1163-1173.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Lieske, E. i R. Myers, Collins Pocket Guide. Coral reef fishes. Indo-Pacific & Caribbean including the Red Sea. Harper Collins Publishers, 1994, 400 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966 Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey, Estats Units 941 p.