OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Fontcoberta

L'escut oficial de Fontcoberta té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una font coberta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 21 de març del 2001 i publicat al DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 3362. La font coberta és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble encara que el sentit original és «font amagada o protegida».

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla de l'Estany

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 21 de març de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Fontcoberta.» (pdf). DOGC núm. 3362. Generalitat de Catalunya, 04-04-2001. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Bofarull i Terrades, Manuel. Origen dels noms geogràfics de Catalunya: Pobles, rius, muntanyes, etc.. Barcelona: Millà, 1991, p.103. ISBN 84-7304-186-0.
# Escut de Gelida

L'escut oficial de Gelida té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'or, un cérvol passant d'atzur; 2n. de gules, un geminat amb banda d'or; el tot gaiat curvilini a la punta i abaixat d'atzur, 2 claus passades en sautor en banda la d'or i per damunt de la d'argent en barra. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 7 de juliol de 1983 i publicat al DOGC el 2 de setembre del mateix any amb el número 360.
Gelida fou el centre d'una baronia (la corona del capdamunt així ho indica), encapçalada des del segle xi pels Cervelló (les armes parlants dels quals, un cérvol d'atzur sobre camper d'or, apareixen a la primera partició) i comprada el 1367 pel ciutadà barceloní Berenguer Bertran (les armes del qual, amb el geminat, són les que figuren a la segona partició). Les claus del peu són l'atribut de sant Pere, el patró de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «DECRET 337/1983, de 7 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Gelida per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 360. Generalitat de Catalunya, 02-09-1983. [Consulta: 7 novembre 2012].
# Escut de Juncosa

L'escut oficial de Juncosa té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una rella de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 de març de 1990 i publicat en el DOGC el 28 de març del mateix any amb el número 1273.
La rella és un senyal tradicional de l'escut de Juncosa, relacionada amb el fet que el poble es dedica essencialment a l'agricultura; en són els conreus principals l'oliva, els cereals i l'ametlla.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Juncosa.» (pdf). DOGC núm. 1273. Generalitat de Catalunya, 28-03-1990. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Maials

L'escut oficial de Maials té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una mà d'or. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 8 de febrer de 1994 i publicat en el DOGC el 21 de febrer del mateix any amb el número 1863.
La mà és un senyal parlant tradicional referent al nom de la població. La vila fou el centre de la baronia de Maials des del 1754, fet simbolitzat per la corona de damunt l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 8 de febrer de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Maials.» (pdf). DOGC núm. 1863. Generalitat de Catalunya, 21-02-1994. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Marçà

L'escut oficial de Marçà té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, una mà d'atzur; el cap de sable. Per timbre, una corona mural de poble

## Història

Va ser aprovat el 31 de gener de 1983.
La mà és un senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble. El camper d'or amb el cap de sable prové de les armes dels barons d'Entença, senyors de Marçà des del segle xii.

## Vegeu també

* Escut d'Entença
* Escuts i banderes del Priorat

## Referències

* ↑ «DECRET 37/1983, de 31 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Marçà perquè adopti el seu escut heràldic municipal. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 308.» (pdf). DOGC num. 331, 31-01-1983. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Masquefa

L'escut oficial de Masquefa té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. de porpra, una mà d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 28 de febrer de 1996 i publicat al DOGC el 18 de març del mateix any amb el número 2183.
La mà és el senyal parlant tradicional referit al nom de la població. Els quatre pals de Catalunya recorden que la vila va estar sota jurisdicció reial des del segle xvi.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 de febrer de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Masquefa.» (pdf). DOGC núm. 2183. Generalitat de Catalunya, 18-03-1996. [Consulta: 13 gener 2013].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Escut de Maçanet de Cabrenys

L'escut oficial de Maçanet de Cabrenys té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una maça de sable posada en pal acostada d'una cabra arrestada de gules, a la destra, i d'un roc d'atzur, a la sinistra. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 25 de juny de 1993 i publicat al DOGC el 7 de juliol del mateix mes amb el número 1767.
La maça és el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom de la vila. El castell de Maçanet va pertànyer a la baronia de Cabrenys, que el 1313 va passar als Rocabertí. Els altres dos elements provenen de les armories d'aquestes dues famílies: la cabra de gules dels Cabrenys i el roc d'atzur dels Rocabertí.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 25 de juny de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Maçanet de Cabrenys.» (pdf). DOGC núm. 1767. Generalitat de Catalunya, 07-07-1993. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Maçanet de la Selva

L'escut oficial de Maçanet de la Selva té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, 3 pomes tijades i fullades de sinople acompanyades al cap d'una cabra arrestada de sable; bordura de 8 peces de sable. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 12 de maig de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.
Les tres pomes, o maçanes, són un senyal parlant referent al nom de la localitat. La cabra de sable sobre camper d'or amb la bordura de sable són les armes parlants del vescomtat de Cabrera, al qual pertanyia el poble de Maçanet.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «DECRET 246/1983, de 12 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Maçanet de la Selva per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 342, 06-07-1983. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Montagut i Oix

L'escut oficial de Montagut i Oix és un dels símbols oficials d'aquest municipi i està descrit mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot un mont d'or movent de la punta somat d'un castell obert de sable sinistrat d'una església també de sable. Per timbre una corona de comte.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color vermell (gules) ple de creus de color gris clar o blanc (sembrat de creuetes d'argent), amb el dibuix heràldic d'un mont de color groc (or) sortint de la part inferior de l'escut (movent de la punta) i a sobre, tocant el mont (somat), una representació heràldica d'un castell merletat, amb les seves tres torres –essent la del mig, també anomenada torre mestra, més alta que la resta–, de color negre (sable), amb les portes i finestres del color del fons de l'escut (obert), amb una església de color negra (sable) a la seva dreta, l'esquerra de l'escut (sinistrat).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona nobiliària, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar els escuts dels municipis que històricament han estat cap o centre d'un principat, ducat, marquesat, comtat, vescomtat o baronia. En aquest cas, es tracta d'una corona de comte, en ser Montagut el cap d'un comtat.

## Història

Va ser aprovat el 6 de novembre de 1986 i publicat al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 342.
S'hi representa el turó de Montagut (597 m), on s'aixeca el castell de Montagut (segle xi) i la seva església, Santa Maria del Cós; el poble actual és a la plana, vora el Fluvià. El castell fou part de la baronia de Castellfollit de la Roca fins al 1599, en què va esdevenir el centre del comtat de Montagut, fet simbolitzat per la corona damunt l'escut. El camper de gules sembrat de creuetes d'argent són les armes dels Cruïlles, els primers comtes de Montagut.
L'antic escut, d'or, mostrava una església d'argent sobre d'un mont de sinople carregat d'un pal zigzagat d'argent unit a l'església. El nou escut es basa en aquest, afegint al fons les armes dels Cruïlles, i el castell de Montagut al costat de l'església.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa

## Referències

* ↑ «DECRET 330/1986, de 6 de novembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Montagut per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 774. Generalitat de Catalunya, 13-12-1986. [Consulta: 30 setembre 2010].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
* ↑ Antic escut de Montagut
# Escut de Montmajor

L'escut oficial de Montmajor té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un món creuat d'or cintrat d'atzur, acompanyat d'un brau de sable al cap, d'una mitra d'argent franjada d'or a la destra i d'un bàcul de bisbe d'or posat en pal a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 5 de juny de 1986 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 739.
El món és un element parlant referent al nom del poble. Els elements del voltant (el toro, la mitra i el bàcul) són els atributs del patró de la localitat, sant Sadurní, bisbe de Tolosa que, segons la tradició, fou objecte de martiri lligant-lo a un bou que el va arrossegar per terra.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «DECRET 198/1986, de 5 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Montmajor per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 739. Generalitat de Catalunya, 12-09-1986. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Montoliu de Lleida

L'escut oficial de Montoliu de Lleida té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un món de sinople creuat i cintrat d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 de desembre de 1988 i publicat al DOGC el 4 de gener de l'any següent amb el número 1089.
El món és un senyal parlant referent al nom del poble.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Montoliu, de Lleida.» (pdf). DOGC núm. 1089. Generalitat de Catalunya, 04-01-1989. [Consulta: 6 juny 2012].
# Escut de Mutxamel

L'escut de Mutxamel és un símbol representatiu oficial de Mutxamel, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alacantí. Té el següent blasonament:
| « | Truncat. Primer, d'or, els quatre pals de gules. Segon, de sinople, tres flors d'ametler, d'argent. Per timbre corona reial, tancada. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat mitjançant el Reial Decret 2.505/1978, de 29 de setembre, publicat en el BOE núm. 257, de 27 d'octubre de 1978.
Mostra les armes del Regne de València, en record de la seua pertinença a la ciutat d'Alacant fins a 1736, i per la seua condició de vila reial durant un període. Les flors són un senyal parlant referent a la mel del topònim de la localitat; etimològicament, però, Mutxamel sembla que podria derivar de l'àrab mujmà, 'mercat', si bé aquesta procedència és força discutida.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alacantí.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 «Real Decreto 2505/1978, de 29 de septiembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Muchamiel, de la provincia de Alicante, para adoptar su escudo heráldico municipal» (tiff) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 257, 27-10-1978, pàg. 24.784 [Consulta: 27 març 2016].
# Escut de Palafolls

L'escut oficial de Palafolls té el següent blasonament:
    Escut caironat: faixat de gules i d'argent de 6 peces; les d'argent sembrades de creuetes d'atzur. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983 i publicat al DOGC el 25 de maig del mateix any amb el número 331.
El castell local fou el centre d'una baronia des del segle ix, comandada pels Palafolls, les armes dels quals són les que ha adoptat el poble.

## Referències

* ↑ «DECRET 174/1983, de 21 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Palafolls perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 331. Generalitat de Catalunya, 25-05-1983. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme
* Bandera de Palafolls
# Malaltia exògena

Les malalties exògenes són aquelles que són provocades per factors externs a l'organisme, independentment dels factors interns.

## Referències

* ↑ «Definició d' exogen, significat d' exogen en català». [Consulta: 24 setembre 2022].
* ↑ Exogenous Medical Dictionary (anglès)

## Enllaços externs

* ENDOGENOUS VERSUS EXOGENOUS ORIGINS OF DISEASES a Journal of Biological Systems.
# Escut de Peralada

L'escut oficial de Peralada té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'argent, una creu plena d'atzur; 2n. de gules, 3 pals d'or carregats cada un de 3 rocs d'atzur. Per timbre una corona de comte.

## Història

Va ser aprovat el 14 de juny de 1988 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any amb el número 1016.
El castell de la vila (del segle ix, reconstruït al xiv i engrandit en estil renaixentista al segle xix), que ara és un famós casino de joc, fou el centre del comtat de Peralada. El comtat, originàriament lligat al d'Empúries (un dels comtats fundadors de Catalunya), fou concedit el 1599 a Francesc Jofre de Rocabertí. L'escut de la població presenta tradicionalment una creu d'atzur sobre camper d'argent i les armes parlants dels Rocabertí: tres pals d'or sobre camper de gules, carregats amb rocs d'atzur. Al capdamunt, la corona recorda els comtes de Peralada.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Peralada.» ( PDF). DOGC núm. 1016. Generalitat de Catalunya, 11-07-1988. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Pineda de Mar

L'escut oficial de Pineda de Mar té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un pi de sinople ixent d'un mar en forma d'un peu d'atzur. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 22 de gener de 1991 i publicat al DOGC l'11 de febrer del mateix any amb el número 1405.
Armes parlants que fan referència al nom de la vila: representen un pi i la mar.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Pineda de Mar.» (pdf). DOGC núm. 1405. Generalitat de Catalunya, 11-02-1991. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme
* Escut de Cabrera de Mar
# Escut de Pontons

L'escut de Pontons representa dos «pontons», o petits ponts, com a senyal parlant referent al nom del poble, i un bàcul d'abat en al·lusió als abats de Santes Creus, senyors del castell local des del 1271. El terme de Pontons fou del monestir de Santes Creus fins a l'abolició de les senyories al segle xix.
Probablement la forma «Pontons», registrada al segle x, és un diminutiu plural de pont, en relació amb els torrents que solquen el terme.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat: d'atzur, un bàcul d'abat d'or posat en pal acompanyat de dos ponts abscissos de 2 ulls d'argent, un a cada costat. Per timbre, una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 3 d'octubre de 1989 i publicat al DOGC el 18 d'octubre del mateix any amb el número 1208.

## Bandera de Pontons

La bandera de Pontons incorpora els símbols heràldics, transformant el bàcul d'abat en un pal. Té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb un pal groc, de gruix 1/9 de l'amplària del drap, al centre, i amb els dos ponts de dos ulls de l'escut, cadascun d'alçària 1/3 de la del drap i llargària 3/11 de la del mateix drap, al centre de cadascuna de les dues parts blaves del camper. | » |
Va ser aprovada el 10 d'octubre de 2013 i publicada al DOGC el 28 d'octubre del mateix any amb el número 6489.

## Referències

* ↑ «Castell Nou de Pontons». Patmapa: Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 març 2014].
* ↑ «Pontons, Alt Penedès». A: Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. 2a ed.. [Barcelona]: Generalitat de Catalunya. Institut d'Estudis Catalans, 01/09/2009. ISBN 978-84-393-8146-4 [Consulta: 17 març 2014].
* ↑ Generalitat de Catalunya «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Pontons (Alt Penedès)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1208, 18-10-1989. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019 [Consulta: 5 desembre 2012].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GRI/2215/2013, de 10 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Pontons». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 6489, 28-10-2013 [Consulta: 17 març 2014].
# Escut de Portbou

L'escut oficial de Portbou té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un mar en forma de peu d'atzur carregat de quatre faixes ondades d'argent i un port amb un espigó d'or i amb un norai de sable. Ressalten sobre el tot dues barques de bou de sable envelades d'or. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 de gener de 2009 i publicat al DOGC el 19 de febrer del mateix any amb el número 5.314.
Es tracta d'unes armes parlants referents al nom del poble, que tradicionalment ha representat en el seu escut municipal un port i unes barques per pescar al bou.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/172/2009, de 22 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Portbou.» ( PDF). DOGC núm. 5314, 19-02-2009. [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Ajuntament de Portbou – Orígens
# Erik Hawkings

Frederick Hawkins Trinidad (Colorado), 23 d'abril de 1909 – Nova York. 23 de novembre de 1994) fou un prolífic líder envers la dansa moderna, corògraf i ballarí estatunidenc.
Estudià cultura hel·lènica en la Universitat Harvard i ballet clàssic en l'escola Americana de Ballet de Nova York, sentint-se molt influenciat per les coreografies expressionistes centreeuropees, que conegué a treves del seu amic el coreògraf Harald Kreutzberg. Entre 1935 i 1939 actuà en les companyies de ballet Caravan i American Ballet, i el 1940 s'incorporà a la companyia formada per Martha Graham, amb la qual va contraure matrimoni el 1948, per a divorciar-se el 1954, encara que ell ja s'havia independitzat artísticament el 1951, al formar la seva pròpia companyia amb la compositora Lucia Dugloszewski amb la que també va estar casat i l'escultor Ralph Dorazió.
Llavors començà a exercir com a coreògraf, introduint el que anomenava <abstracció cerimonial>, en contrast amb el dinamisme de les produccions de Graham. Se sentí influït per les filosofies tao i zen, elaborant peces anomenades haiku, exòtiques, que inspirarien la presència del nu masculí en la dansa moderna, amb la finalitat de crear una puresa o <gènesi> total. El 1994, poc abans de morir, el president Cinton, l'imposà la Medalla Nacional de les Arts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1 (ISBN 84-239-4557-X)
# Bandera de Polinyà

La bandera oficial de Polinyà té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanc a la primera meitat vertical i, a continuació, amb un pal groc de gruix 1/9 de la llargària del drap, i la resta blau clar, i en aquesta última part, una faixa groga de gruix 1/6 de l'alçària del mateix drap, al centre.
Va ser aprovada el 22 de novembre de 2012 i publicada al DOGC el 10 de desembre del mateix any amb el número 6270.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2686/2012, de 22 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Polinyà.» (pdf). DOGC núm. 6270. Generalitat de Catalunya, 10-12-2012. Arxivat de l'original el 16 d’abril 2019. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Gnathophis tritos

Gnathophis tritos és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Nombre de vèrtebres: 136-138.
* Té la bufeta natatòria més curta en comparació amb les altres dues espècies del mateix gènere de l'Atlàntic occidental (Gnathophis bathytopos i Gnathophis bracheatopos).

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 458 i 567 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental central: l'estret de Florida.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1860. Neue aalaehnliche Fische des Hamburger Museums. Abh. Naturwiss. Ver. Hamburg v. 4 (núm. 2). 1-29 + suppl. 1-4.
* ↑ Smith, D. G. & Kanazawa, R. H., 1977. Eight new species and a new genus of congrid eels from the western north Atlantic with redescriptions of Ariosoma analis, Hildebrandia guppyi, and Rhechias vicinalis. Bulletin of Marine Science v. 27 (núm. 3): 530-543.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Franz de la Marche

Franz de la Marche fou un músic alemany de mitjan segle xvii.
Fou mestre de capella del príncep bisbe d'Eichstabt, i a més d'una col·lecció de cançons, deixà una obra titulada Synopsis Musica (Múnic, 1656).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1408 (ISBN 84-239-4532-4)
# Biagio Marini

Biagio Marini (Brèscia, 5 de febrer de 1594 - Venècia, 20 de març de 1663) fou un compositor italià del Barroc primerenc.
En la seva vila natal estudià música sota la tutela del seu oncle, el també compositor Giacinto Bondioli. Després fou mestre de capella de la catedral de Vicenza, i el 1620 ocupà el mateix càrrec en la seva vila nadiua, passant després a Alemanya al servei del comte palatí Wolfgang Guillem I, el qual li donà títols de noblesa i el nomenà conseller seu. De retorn a Itàlia, fou músic del duc de Parma Ranuccio II.
Aquest compositor fou un dels primers que va compondre música de cambra, també es distingí com a violinista, i va compondre:
* Arie, madrigali e corrente a 1, 2 3 voci (Venècia, 1620)
* L'ordine quarto delle musiche (Venècia, 1622)
* Salmi a cinquè voci, Le lagrime d'Erminia, òpera (Parma, 1623)
* Musiche da càmera a 2, 3 e 4 voci (Parma, 1623)
* Miserere a 2, 3 e 4 voci e violini (Parma, 1623)
* Composixione varie, Madrigali e simfonie, Arie e musiche, Lagrime de Davide sparce nel Miserere, Sonata de chiesa e da càmera, Sonate, canzoni, passamessi, balletti, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 202’’ (ISBN 84-239-4533-2)
# Erinosi

L'erinosi és una malaltia dels ceps produïda per la picadura de l'Eriophyes vitis, un àcar de cos allargat que pica els pàmpols.
En el lloc de la picada apareix una inflamació rugosa.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 104.