OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel de León

Manuel de León (Segòvia, finals del segle XVI - El Escorial, 23 d'agost de 1632) fou un músic espanyol del Renaixement molt versat en l'art del contrapunt, i artista completament format abans de vestir l'hàbit religiós.
Fou nomenat mestre de capella del Reial Monestir, deixant el seu nom a gran fama. A l'època del seu ingrés en l'orde un seu germà era mestre de capella de la catedral de Segòvia. De les seves composicions, les que assoliren més fama, i de les que en fa mèrit l'historiador del Monestir d'El Escorial, fra Francisco de los Santos, fou els Motets que va compondre per a Setmana Santa. D'aquests un, Domine Jesuchriste, a quatre veus, es divulgà en la part de València, on se'l troba atribuït als més grans dels mestres del segle d'or espanyol, entre ells el de Vitòria. Manuel de León és un excellent contrapuntista, de tècnica molt sòlida, però destaca per sobre de tot la unció rústica de les seves obres. Aquestes estan compostes a quatre i vuit veus, i es conserven a l'Arxiu de Música del reial Monestir de San Lorenzo d'El Escorial. En algunes de les obres se li dona el nom de Pedro, el que podria donar origen a creure que es tracta d'una altra compositor. És error de copista.

## Referències

* ↑ «Leon, Manuel de». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). núm. 29, p. 1680. ISBN 84 239-4529-4.
# La Rectoria Vella (Castellcir)

La Rectoria Vella és l'antiga rectoria, que també feia de masoveria, del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada al costat de ponent de l'antiga església parroquial de Sant Andreu de Castellcir, a l'esquerra de la riera de Castellcir, a llevant del Carrer de l'Amargura i al nord de Cal Tomàs. La construcció d'aquesta masia, antiga rectoria i actualment casa de pagès, coincideix amb la remodelació del temple al segle xviii.
És una masia del segle xviii, amb façana a migdia. Està coberta a doble vessant, tot i que el vessant que aiguavessa cap al nord correspon a la part més vella del conjunt, el que és pròpiament la Rectoria Vella. Aquesta part de la casa posseeix una llinda amb la data de 1731 i una pedra angular amb la de 1718.
S'hi accedeix des de l'extrem de ponent del Carrer de l'Amargura, des d'on una pista rural en bon estat, el Camí de Sant Andreu, mena a la masia de Mont-ras i des d'ella va baixant cap a la vall de la riera de Castellcir, fins que arriba a Cal Tomàs, a la Rectoria Vella i a l'església de Sant Andreu de Castellcir en quasi dos quilòmetres.
Se'n té constància des del 1666.

## Referències

* 1 2 «La Rectoria Vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2013].
* ↑ Rodríguez, 2009.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# La Revancha

La Revancha va ser una publicació periòdica apareguda a Reus el 4 de setembre de l'any 1893 d'ideologia anarquista. Portava per subtítol Periódico comunista anárquico.
A la capçalera portava dues petites frases: «Vive de la Solidaridad» i «Saldrá cuando pueda». No indicava el preu de venda i s'acollia a la voluntat del que lector en volgués pagar. La periodicitat era irregular. Només se'n coneixen tres números, i el tercer es va publicar el 4 d'octubre del mateix any 1893.
Va ser una publicació doctrinal en un moment en què l'anarquisme a Reus va tenir una certa pujança. El va impulsar Joan Montseny, i va ser el primer periòdic obrerista reusenc que es va identificar plenament amb l'anarquisme.
Hi escrivien, a més de Joan Montseny, Joan Colom i A. Barceló. Reproduïa articles de Kropotkin i de l'escriptor francès Tristan Bernard i donava informació sobre les activitats locals i comarcals dels sectors anarquistes, i dels mítings que celebraven. Van dedicar una part important del número 2 al procés contra Paulí Pallàs, que va ser detingut i acusat per l'intent d'assassinat al comandant general (governador militar) de Catalunya, el general Arsenio Martínez Campos, durant una desfilada militar, el 24 de setembre. Va ser executat per un escamot d'afusellament el 6 d'octubre de 1893. Parla també de la agrupació anarquista local anomenada Centre d'Amics.
La redacció era al carrer de sant Benet núm. 14, tenia quatre pàgines i l'imprimia Celestí Ferrando. Els exemplars coneguts es conserven a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus dese 1813 hasta nuestros dias. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 44.
* ↑ Anguera, Pere; Amorós, Xavier; Arnavat, Albert. Història gràfica del Reus contemporani I: 1803/1939. Reus: l'Ajuntament, 1986, p. 28. ISBN 8439870027.
* ↑ Madrid Santos, Francisco. La prensa anarquista y anarcosindicalista en España desde la I Internacional hasta el final de la guerra civil: vol. II, tomo 1. [Tesi doctoral]. Barcelona: Universitat de Barcelona, 1989, p. 413.
* ↑ "No, no lloramos". La Revancha, núm. 2, p. 2-3
* ↑ Romero Maura, J «Terrorism in Barcelona and Its Impact on Spanish Politics 1904-1909». Past & Present, 130, 1968, pàg. 145-146.
* ↑ La Revancha, núm. 3, p. 2
* ↑ «La Revancha». Catàleg Argus. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 gener 2022].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# La Revue du cinéma (1969-1992)

La Revue du cinéma és una revista francesa de cinema publicada amb aquest títol des del març de 1969.
Fundada el 1946 sota el títol Informations UFOCEL'' i publicada per la Union française des offices de cinéma éducation laïques, passa a anomenar-se Image et Son el 1953. Després del canvi de títol el 1969, la revisió va mantenir Image et son com a subtítol fins al desembre de 1982.
Als seus inicis és d'inspiració humanista i esquerrana, propera a la xarxa de cineclubs. A principis de la dècada de 1980, La Revue du Cinéma va absorbir la revista Écran. Va ser durant la dècada següent que La Revue du Cinéma va tenir la seva màxima circulació. Sota l'impuls de Jacques Zimmer, es va crear una cooperativa de crítics per continuar la publicació als anys noranta.
El seu darrer número (núm. 486) es va publicar l'octubre de 1992. Va renéixer dos mesos després sota el títol Le Mensuel du cinema. Llavors la ressenya vol ser luxosa; aquest nou mitjà va deixar d'aparèixer el juny de 1994 (núm. 18).

## Notes i referències

* ↑ Creada el 1933 i dependent de la Lliga Francesa d'Educació i Formació Continuada, l'any 1953 es va convertir en la Unió Francesa d'Obres Seculars d'Educació a través de la Imatge i el So (UFOLEIS).
* ↑ Hubert Desrues, La Revue du cinéma, n° 306, mai 1976, p. 7.
* ↑ Index de la revue Écran de janvier 1972 à décembre 1979 sur calindex.eu.

## Enllaços externs

* Index complet de La Revue du cinéma a calindex.eu
* La Revue du cinéma a Ciné-ressources de la Cinémathèque Française
# La Roca (Castellcir)

La Roca és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a prop i a llevant de l'extrem nord del poble de Castellcir, a la Roureda, a ponent del Turó de Vilacís i al sud de la masia del Prat. Per sota seu, a llevant, discorre el torrent de la Roca
Es té constància d'aquesta masia des del 1107.
S'hi accedeix per un curt camí que arrenca cap a llevant del Camí de Santa Coloma Sasserra poc després de deixar enrere les cases més septentrionals de les urbanitzacions de la Roureda i el Prat.

## Referències

* ↑ Rodríguez, 2009.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# La Roca Grossa

La Roca Grossa, és una enorme roca, de 2163,2 tones i un volum de 832 m³, situada al carrer La Font de Vilafamés, a la comarca de la Plana Alta, presenta una inclinació de 34° sobre l'estrat. Es troba catalogada com a Monument d'interès local segons consta en l'ANNEX III Béns de rellevància local compresos en el conjunt històric, del Decret 80/2005, de 22 d'abril, pel qual es declara Bé d'interès cultural el Conjunt històric de Vilafamés; amb codi 12.05.128-0010 de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* ↑ Decreto 80/2005 «BOE» núm. 202, de 24 d'agost del 2005, pàgines 29459 a 29464 (6 pàgs.) Consulta 6 de desembre del 2016
* ↑ Ficha BRL. Generalitat Valenciana. Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport Consulta 5 de desembre del 2016
# La Torre (Calaf)

La Torre o la Torre d'en Caselles és una masia del municipi de Calaf (Anoia) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta quadrangular construïda en pedra saulonenca ben escairada i ben treballada. A l'origen, tots els murs eren arrebossats et se'n poden encara veure restes a la façana principal. L'estructura és la de la típica casa de pagès catalana. La façana principal està dividida en dos pisos, definits cadascun per sis arcades de mig punt. Al voltant de la casa s'hi han anat construint diverses edificacions auxiliars al llarg del temps, sense cap valor arquitectonic.

## Història

La Torre d'en Caselles és anterior al segle xviii però no hi ha cap document que permeti precisar la data de construcció. Hi ha elements que indiquen que hauria sigut un quarter curant la Tercera Guerra Carlina. Sabem però que fou reformada a la fi del segle xix, i cal lamentar-hi alguna reforma recent no gaire encertada,. nogensmenys «conserva encara una noble fesomia de típica casa de pagès catalana». El 1904, hi vivia Lluís de Casellas i Solsona, el besnet del Cassellas que l'hauria construïda —o reformada—.

## Referències

* 1 2 3 Seró i Ferrer, Jordi. «La Torre d'en Caselles. Calaf». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputáció de Barcelona, 20-11-2015. [Consulta: 10 febrer 2025].
* 1 2 «La Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
* ↑ «Calaf». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ C.C. «Torra d'en Casellas». Catalunya Artística, núm. 3 (segona època), 1904, pàg. 45.
# La Traca (llibre)

La Traca: trapelleries seculars d'un seminari pre-conciliar és un llibre de Guillem del Món, pseudònim del sacerdot i periodista Joan Subirà i Rocamora, publicat per l'Editorial Claret l'any 1983.
En el llibre s'hi recullen 35 petites històries de seminaristes, a tall d'anècdotes i en clau humorística, compreses entre el 1904 i el 1975, i que abasten bona part del segle XX, abans i després del Concili Vaticà II a què fa referència el títol. Segons explica el mateix Subirà en el pròleg, va realitzar entrevistes amb més de dues dotzenes d'antics seminaristes, per tal de garantir que de cada període històric hi hagués com a mínim dos testimonis directes.
El llibre el cita Jesús Alturo i Perucho respecte l'ús ja decadent que encara es feia del llatí: "Fins i tot en temps més recents, i ja inicialment decadents en el conreu del llatí, els espectacles col·legials coneguts amb el nom d’«acadèmies» no deixaven de fer ús del llatí, ni que fos un «llatí macarrònic de secà», com se’ns diu respecte del Seminari de Barcelona a l’amè i ben escrit llibre de Guillem del Món...".

## Referències

* ↑ Manent, Albert «Memorias de eclesiásticos catalanes del siglo XX» (en castellà). Anuario de Historia de la Iglesia, núm. 8, 1999, pàg. 251.
* 1 2 Llopis, Joan «Panorama de literatura religiosa». Serra d'or, 303, 12-1984, pàg. 96.
* ↑ «Índice Histórico Española» (en castellà). Centro de Estudios Históricos Internacionales. [Consulta: 23 juny 2023].
* ↑ Alturo i Perucho, Jesús «La primera versió original del poema llatí «In Bolscevikum Hodiernum» del doctor Josep Fonts i Surinyach (1877-1930)». Analecta Sacra Tarraconensia, vol. 86, pàg. 232.
# La Xarxa d’Amazones

La Xarxa d'Amazones va ser fundada al 1986 per Gretel Ammann a Barcelona. Al 1987 va organitzar la Primera Setmana de Lesbianes de Barcelona amb participació europea. Des d'aquell moment i fins ben entrats els anys 90 la Xarxa Amazones va publicar la revista Laberint, en què es va un vertader esforç per recuperar memòries, teixir xarxes i plasmar la història del moviment. Varen impulsar la revista Laberint fins a l’any 1991, i treballar amb grups com el Grup de Lesbianes Feministes de Barcelona (1987), la comissió de Lesbianes de l’Eix Violeta, el grup Lesbos (nascut de la coordinadora Gai i Lesbiana de Barcelona), o Les Noies del Casal (grup de lesbianes format al Casal Lambda) i participa en la Coordinadora de Grups de Dones de Catalunya, malgrat que “rebutja la doble militància i la preponderància de les dones de partit dins de la Coordinadora i tot sovint no assumeix certes reivindicacions ni se suma a campanyes”.
«La Xarxa d'Amazones no és ni un grup ni un col·lectiu. La Xarxa d'Amazones és una connexió de lesbianes de tot l'Estat Espanyol que es comunica també amb altres països […] Des de la creació de la idea, a Barcelona, s'ha celebrat ja una festa de lesbianes i s'ha decidit un divendres, final de mes, regular, de contacte, coneixement i informació per totes les lesbianes als locals del Centre de Dones, c/ Roselló […] També s'ha creat aquí un grup regular d'estudi i debat de lesbianes. Es faran traduccions d'escrits lesbians d'altres països i es disposa d'un arxiu connectat amb els europeus.” creada a l'octubre del 86: “La nostra illa”. Tots el projectes de la Xarxa d'Amazones són només per dones. […]. Redacció de Barcelona. Revista Laberint núm. 2, 1986

## Referències

* ↑ «Pensadoras lesbianas, visibles y libres» (en espanyol europeu). [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ Gil, Silvia L. Nuevos feminismos. Sentidos comunes en la dispersión. Una historia de trayectorias y rupturas en el Estado español, 2011, pp. 344.
* ↑ Palmares Arenas, María i García Grenzner Sabers i Pràctiques Feministes: una aproximació al moviment feminista català, 2013, pàg. 101.
* ↑ Pérez, Carmela Pérez VVAA. Reflexiones sobre el Movimiento Feminista de los años 80-90. Revista Mientras Tanto, núm. 48, gener-febrer 1992, 1992.
* ↑ Martínez, María «Gil, Silvia L. (2011), Nuevos feminismos. Sentidos comunes en la dispersión. Una historia de trayectorias y rupturas en el Estado español». e-cadernos CES, 18, 01-12-2012. DOI: 10.4000/eces.1541. ISSN: 1647-0737.
# La bella Angèle

La bella Angèle (en francès La belle Angèle) és un quadre pintat per Paul Gauguin l'estiu del 1889 a Pont-Aven (Bretanya), on retrata a Madame Satre. Es coneix per la referència núm. 315 del catàleg de Wildenstein.

## Context

Marie-Angélique Satre (1868-1932) era la filla d'Yves Cannevet, propietari d'un cafè a Pont-Aven, i la dona de Frédéric-Joseph Satre, futur alcalde del poble. Tenia la fama de ser una de les dones més belles de la comarca. En gratitud per donar-li crèdit, Gauguin va decidir regalar-li un retrat. Anys més tard, el 1920, Madame Satre en va relatar les circumstàncies:
    «Gauguin era ben dolç i ben miserable [...]. Sempre deia al meu marit que volia fer el meu retrat, de manera que un dia, el va començar [...] Però quan me'l va mostrar, li vaig dir: "Quin horror!" i que ja se'l podia emportar [...]. Gauguin es va quedar molt trist i deia, tot decebut, que mai havia aconseguit un retrat tant bo com aquest».

## Descripció

Gauguin infringeix les regles tradicionals de la perspectiva i de la composició espacial. Seguint l'estil de les estampes japoneses, retalla el retrat amb un cercle sobre un fons decoratiu, fent un joc de plans interposats. El vestit tradicional de gala de la jove, el posat rígid i la inscripció en majúscules la belle angele, intensifiquen l'aspecte solemne. A l'esquerra representa una ceràmica del Perú, lloc on tenia arrels familiars i hi havia passat la infantesa.
Theo van Gogh, el germà de Vincent van Gogh i marxant de Gauguin, va apreciar el quadre i el descriu en una carta al seu germà:
    «L'expressió de la cara i l'actitud estan molt ben trobades. La dona és una mica com una vedella, però té alguna cosa tant fresca, i a més també alguna cosa tant rústica, que és molt agradable de veure.»

## Historial

Després del rebuig de la família Satre, va ser comprat per Edgar Degas, per 450 francs, en la subhasta de l'Hôtel Drouot de 1891. Posteriorment, el 1918, va ser adquirit per Ambroise Vollard per 3.200 francs (equivalent a uns 4.800 euros del 2009). El 1927 el va donar a l'estat francès, assignat primer al Museu del Luxembourg, després al Museu del Louvre i des del 1986 al Museu d'Orsay.
L'obra està publicada en el catàleg de Wildenstein de 1964 amb el número 315, i en el catàleg de Gabriele Sugana de 1972 amb el número 156.
Actualment, a Pont-Aven hi ha un carrer dedicat al quadre: Rue de la Belle Angèle.

## Referències

* ↑ Chassé, Charles. Gauguin et le groupe de Pont-Aven: Documents inédits (en francès). París: Floury, 1921, pàg. 24 [Consulta: 2 novembre 2009].
* ↑ Carta de Theo van Gogh a Vincent van Gogh, 5 de setembre de 1889
* ↑ «Pouvoir d'achat de l'euro et du franc» (en francès). París: Insee, 01-01-2010. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ Fitxa de l'obra del Museu d'Orsay
* ↑ «Història dels carrers, per l'Ajuntament de Pont-Aven». Arxivat de l'original el 2004-10-30. [Consulta: 10 gener 2008].
# La dama de l’amor feréstec

La dama de l'amor feréstec és un drama en tres actes de Joan Puig i Ferreter, estrenat amb el nom de Dama Isaura al Teatre Goya de Barcelona, el dia 19 de març de 1921 per la Companyia Vila-Daví. Aquesta seria reestrenada en diverses ocasions, entre elles, el 1930 al mateix teatre Goya sota la direcció de Enric Lluelles. En format radiofònic, la peça fou narrada el 28 de gener del 1968 en el programa de «Radioteatro» de Ràdio Barcelona.
El personatge d'Isaura va ser esbossat prèviament d'alguna manera de Lluïsa de Moran a La dama enamorada (1908), obra del mateix autor, i al seu torn, aquesta de la construcció de Marta a La dama alegre (1904).

## Repartiment de l'estrena

* Dama Isaura: Maria Vila
* Llorenç: Gastón A. Mantua
* Abdon: Pius Daví
* Maria: Sra. Valentí
* L'Ermità: Enric Lluelles
* Eugeni: Pere Ventanyols
* Director artístic: Pius Daví

## Referències

* ↑ La Escena Catalana, Segona època, núm. 112 (1922)
* 1 2 «La obra más característica de Puig y Ferrater, en «Radioteatro»» (en castellà) p. 28. La Vanguardia, 26-01-1968. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Notas regionales» (en castellà) p. 24. La Vanguardia, 27-01-1925. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Espectaculos» (en castellà) p. 4. La Vanguardia, 13-04-1930. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ Graells, Guillem-Jordi. «Lluïsa de Moran». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: 22 octubre 2022].
# La festa de Belssazar (Sibelius)

La festa de Belssazar (en suec Belsazars gästabud), JS 48, és una música incidental de Jean Sibelius per a una obra de teatre del mateix nom del periodista, poeta i dramaturg Hjalmar Fredrik Eugen Procopé (1868−1927).

## Història

Sibelius va compondre l'any 1906 vuit moviments, amb partitura per a orquestra, i també es requerien cantants en alguns números. La primera representació de l'obra i la seva música incidental va ser al Teatre Suec d'⁣Hèlsinki el 7 de novembre de 1906, dirigida pel compositor. Va tenir 21 representacions fins al gener de 1907.
El 1907 Sibelius va extreure una suite purament orquestral de quatre números, molt més coneguda que la partitura original. La suite té l'opus número 51. Va tenir la primera actuació a Hèlsinki el 25 de setembre de 1907, en el mateix concert que l'estrena de la Tercera Simfonia; l'Orquestra de la Societat Filharmònica de Hèlsinki va tornar a ser dirigida pel compositor. També va fer un arranjament per a piano de la suite el 1907.
La cançó de la noia jueva (Den judiska flickans sång), el número 2b de la partitura original, existia en diverses versions. Va ser escrit originalment per a flauta i orquestra. El 1907 esdevé el segon moviment, Solitud, de la suite orquestral. El mateix any Sibelius la va arranjar com a cançó per a veu i piano. El 1939, el va arranjar per a veu i orquestra per a la contralt nord-americana Marian Anderson, sota el títol "Solitude".
La suite ha tingut una sèrie d'enregistraments, dirigits per Sir Thomas Beecham, Guennadi Rojdéstvenski, Neeme Järvi, Pietari Inkinen i altres.
La partitura original completa va tenir l'estrena mundial de l'⁣Orquestra Simfònica de Lahti, Lilli Paasikivi (mezzosoprano), Petri Lehto (tenor), Sauli Tiilikainen (baríton), Lahti Chamber Choir, dirigida per Osmo Vänskä, com a part de l'edició completa de Sibelius publicada per BIS Records.

## Estructura
### Música incidental

    1. Alla marcia (Acte I)
    2a. Nocturn (preludi de l'acte II)
    2b. La cançó de la noia jueva (acte II)
    3. Allegretto (Acte III)
    4. Dansa de la vida (Acte III)
    5. Dansa de la mort (Acte III)
    6. (part del número 4)
    7. Tempo sostenuto (Acte IV)
    8. Allegro (Acte IV)
    9. (Repetició del número 4)
    10. (Repetició del número 5)

### Suite

La suite va ser escrita per a dues flautes (2a doblant amb flautí), 1 oboè, 2 clarinets, 2 trompes, percussió (bombo, plats, pandereta, triangle) i cordes.
* Marxa Oriental (originalment Alla marcia)
* Solitud (originalment La cançó de la nena jueva)
* Nocturn (originalment Preludi: Notturno)
* La Dansa de Khadra (originalment Dansa de la vida i Dansa de la mort).

## Referències

* ↑ Jean Sibelius: The music
* ↑ Jean Sibelius: The music
* ↑ Jean Sibelius: The music
* ↑ Jean Sibelius: The music
* ↑ Jean Sibelius: The music
* ↑ Levas, Santeri. Jean Sibelius: Muistelma suuresta ihmisestä (en finnish). 2nd. Helsinki: WSOY, 1986, p. 466–467. ISBN 951-0-13306-X.
* ↑ La festa de Belssazar (Sibelius) a Allmusic. Consulta el 2019-06-03.
* ↑ The Flying Inkpot Arxivat May 15, 2011, a Wayback Machine.
* ↑ The Flying Inkpot Arxivat May 15, 2011, a Wayback Machine.
# La taula

La taula (La Table) és un oli sobre tela de 81 × 100 cm realitzat per Chaïm Soutine vers els anys 1919-1927 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Els primers anys de Soutine a París foren de pobresa extrema. Nombroses teles punyents inspirades per la fam en són testimoni, si bé aquest quadre no tindria aquest caràcter, segons Michèle Bundorf, que el situa dins de la segona sèrie de natures mortes realitzades per l'artista, entre el 1922 i el 1927. Maurice Tuchman, al seu catàleg raonat, el data en canvi cap al 1919.

## Descripció

Aquesta natura morta composta d'objectes tradicionals -la cafetera, les ampolles, la fruitera, les peces de carn- està sotmesa al mateix tractament expressiu que els paisatges o les figures de Soutine: la taula s'arqueja i s'allarga pel costat dret; els objectes suren per damunt seu; la fruitera sembla ballar damunt del peu; pinzellades nervioses en forma d'arabesc animen les dues peces de carn. Tot i que són objectes comuns i corrents, el seu tractament és sorprenent: la composició és una veritable dansa d'objectes que pertorba totalment la nostra percepció.
A més, el verd de la taula (la qual presenta la seua part esquerra buida) i el verd més apagat del fons fan que els tons vermells de la carn destaquin encara més.

## Referències

* 1 2 3 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 190-191.
* ↑ Orangerie des Tuileries. Collection Jean Walter-Paul Guillaume, París, Ministère des Affaires Culturelles / Réunion des Musées Nationaux, 1966, núm. 136.
* ↑ Maurice Tuchman et al., Chaïm Soutine (1893-1943). Catalogue raisonné, vol. I, Colònia, Benedikt Taschen, 1993, pàg. 367.
* 1 2 Museu de l'Orangerie Arxivat 2021-03-07 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Flickr
* Pinterest