OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Melanostomias pollicifer

Melanostomias pollicifer és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.
És un peix marí i d'aigües profundes. Es troba a les regions tropicals i subtropicals de l'Índic i de l'oest del Pacífic.

## Referències

* ↑ Parin, N. V. i G. N. Pokhil'Skaya, 1978: On the taxonomy and distribution of the mesopelagic fish genus Melanostomias Brauer (Melanostomiatidae, Osteichthyes). Trudy Instituta okeanologii im. P.P. Shirshova v. 111: 61-86. (En rus, amb resum en anglès).
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.

## Bibliografia

* Gibbs, R. H., Jr., 1960: The stomiatoid fish genera Eustomias and Melanostomias in the Pacific, with descriptions of two new species. Copeia 1960 (núm. 3): 200-203.
# Johannes Messchaert

Johannes Messchaert (Hoorn, Holanda Septentrional, 22 d'agost de 1857 - Küssnacht, Suïssa, 9 de setembre de 1922) fou un cantant dels Països Baixos. Primer estudià el violí, però no tardà a dedicar-se al cant i assistí als conservatoris de Colònia (Alemanya), Frankfurt del Main i Múnic. Es donà conèixer principalment com a cantant de concert, i també fou professor de l'Escola Reial de Música de Berlín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 1083 ISBN 84 239-4534-0
# Joan Giné i Partagàs

Joan Giné i Partagàs (el Pla de Santa Maria, Cabra del Camp i Barcelona, 18 de novembre de 1836 - Barcelona, 27 de febrer de 1903) va ser un metge i escriptor català. Era cosí de Joaquim Partagàs i Jaquet.

## Biografia

Es va llicenciar en medicina a la Universitat de Barcelona el 1858, i el 1862 va obtenir el doctorat en la Universitat de Madrid. Va iniciar la seva activitat professional com a metge rural, però el 1863, en obtenir una plaça de professor ajudant a la facultat de medicina de la Universitat de Barcelona, es va establir a la capital catalana. El 1866 es va traslladar a Santiago de Compostel·la i va ser catedràtic a la seva universitat durant un curs. De retorn a la Universitat de Barcelona va ocupar la càtedra d'higiene el 1868 i, des de 1871, la de clínica quirúrgica. Des de 1892 fins al moment de la seva mort va exercir el càrrec de rector de la Universitat de Barcelona. Va compaginar les seves tasques docents amb la direcció del manicomi Nova Betlem, primer a Gràcia i després a Sant Gervasi de Cassoles, escenari principal de la seva activitat investigadora, des de 1864.
Introductor de la psiquiatria organicista, va ser qui va preparar el primer congrés espanyol de psiquiatria (Barcelona, 1883), on es van donar cita especialistes nacionals i internacionals. Una sèrie de deixebles i col·laboradors seus van integrar la primera escola psiquiàtrica d'Espanya. Va ser també pioner a l'exercici de l'ensenyament, de manera científica i autònoma, de la dermatologia, fins llavors lligada a la patologia quirúrgica. Les seves teories dermatològiques, derivades de les de l'escola francesa, van quedar reflectides en un tractat editat el 1880.
La seva contribució a la difusió, a través del periodisme mèdic, de diferents corrents científics va ser de gran importància. Va figurar entre els fundadors de l'Institut Mèdic de Barcelona (1866), primer assaig d'escola lliure de medicina, va participar en la redacció d'El Compilador Médico i va dirigir La Independencia Médica, a més de fundar, el 1881, la Revista Frenopática Barcelonesa.
Entre la seva vasta producció escrita destaquen les obres de caràcter mèdic: Tratado de higiene rural (1860), Curso elemental de higiene privada y pública (1871-72), Tratado teórico-práctico de freno-patologia (1876), Ensayo teórico-práctico sobre la homología y heterología frenopáticas (1878), entre d'altres, i les novel·les de ciència-ficció: Un viaje a Cerebrópolis (1884), La familia de los onkos (1888) i Misterios de la locura (1890).

## Vegeu també

* Artur Galceran i Granés

## Referències

* ↑ «Joan Giné i Partagàs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Dr. Joan Giné i Partagàs - Galeria de Metges Catalans del COMB
* Manicomi de Nova Betlem a HistòriadeBarcelona.org Arxivat 2013-11-14 a Wayback Machine.
# Giuseppe Busi

Giuseppe Busi (Bolonya, 1808 - Bolonya, 14 de març de 1871) fou un compositor i musicògraf italià.
Deixeble de Luigi Palmerini i de Tommaso Marchesi; va escriure algunes òperes, si bé destacà més com a compositor de música sagrada i per a orgue, instrument que dominava a la perfecció. Com a musicògraf se li deu una recopilació d'obres de musics bolonyesos, a partir del 1500.
Durant molts anys fou professor del Liceu Musical de Bolonya, on entre d'altres alumnes tingué a Guglielmo Zuelli.
Publicà Guida allò studio del contrapunto fugate.
El seu fill Alessandro Busi (1833-1895) també fou compositor.

## Referències

* ↑ http://www.partituras.com/clasica/search_csm_d.asp?aut=Busi%2C+Giuseppe%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1599. (ISBN 84-7291-226-4

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 9, pàg. 1490 (ISBN 84-239-4509-X)
# Panaque cochliodon

Panaque cochliodon és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1879. Ichthyologische Beiträge (VIII). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 16 (núm. 18): 194-195.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Johannes Verhulst

Johannes Verhulst (La Haia, Països Baixos, 15 de març de 1816 - 17 de gener de 1891) fou un compositor i director d'orquestra holandès.
Feu els seus estudis en el Conservatori de la seva ciutat natal i al conservatori de Leipzig, va ser alumne de Mendelssohn i amic de Schumann. El 1864 es va convertir en director de la secció d'Amsterdam de la Society for the Promotion of Music. I després ingressà en l'orquestra de C. Haussen. Començà a compondre i les seves primeres obres. Més tard passà a Colònia i treballà algun temps amb Bernhard Klein i el 1838 viatjà a Leipzig, on, per la recomanació de Mendelssohn, fou nomenta director dels concerts d'Euterpe.
Al seu retorn a la Haia ocupà la plaça de director reial de música on tingué entre altres alumnes en Daniel de Lange, i ho fou, successivament, de la Maatschappit tot bevordering van Toonkut de Rotterdam; de la societat Félix Meritis; dels concerts a Santa Cecília, etc.,. Se li deuen simfonies, obertures, quartets per a instruments de corda, lieder, cors i bon nombre d'obres de música religiosa, entre elles un Rèquiem per a cor d'homes, etc.
Verhuist, se celebrat com un dels més grans músics del seu temps, però va caure en l'oblit poc després de la seva mort. Ara no se'n recorda de res més que la menció del seu nom entre els "immortals" del Concertgebouw i un carrer que li porta el nom. Va tenir un paper important en el creixement del Toonkunst. Es va donar a conèixer al públic de la capital amb les obres de Schumann, Beethoven, Brahms i Mendelssohn i com a compositor de cançons holandeses també va tenir una gran reputació. Va obtenir molta resistència, perquè es va tancar a les noves tendències de la música, que es van trencar cap al 1880. Odiava a Wagner, Liszt, Berlioz i Franck i es va negar a dirigir les seves obres. El 1886, es va retirar una mica amargament de la vida musical pública.
La seva filla Anna es distingí com a pianista.

## Bibliografia

Enciclopèdia Espasa volum. 67. pàg. 1527 (ISBN 84-239-4567-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 627 (ISBN 84-239-4529-4)
* ↑ LIT. Leo Samama, Compositors a Amsterdam, O.A. 1980, 60.
# Joan Granés i Noguer

Joan Granés Noguer (Palafrugell, 1905 - 1928) fou un escriptor de Palafrugell i un gran admirador de Valéry. Destacà aviat pel seu talent amb la pluma, escrivint per La Nau, però una malaltia respiratòria li va impedir continuar escrivint, ja que morí a l'edat de 22 anys. Va néixer a Palafrugell el 3 de setembre de 1905 fill de Pelai Granés Cruanyes i Dolors Noguer Parés. Va estudiar al col·legi dels Maristes, i pel seu compte va aprendre anglès, francès, alemany i italià. Als 14 o 15 anys anà a viure una temporada a casa els seus oncles a Barcelona; allà una pleura li atacà el pulmó que li quedà definitivament afectat. La malaltia l'obligà a passar llargues estades a Palafrugell, dedicat a la lectura, a l'escriptura de dietaris i cartes. Admirava Paul Valéry de qui en copiava poemes.
Era una persona molt observadora, concentrada i crítica, sistemàtica en els estudis i rigorosa en el treball i lector voraç. Fou introduït en els ambients culturals barcelonins per part de Joan Estelrich, Josep Pla i Àngel Ferran. Pla i Ferran el varen presentar a l'Ateneu Barcelonès el novembre de 1927 i possiblement va ser Estelrich qui li va obrir les portes de La Nau, de Rovira i Virgili. A La Nau hi va publicar diversos articles, entre entrevistes, comentaris literaris, artístics i d'actualitat.
Va morir el 22 de gener de 1928 als 22 anys a conseqüència d'una grip que li agreujà els problemes respiratoris que patia des de feia anys. El seu fons documental es conserva a l'Arxiu Municipal de Palafrugell.
El 2010 es publicà el seu dietari amb el títol El mirall inhumà.

## Referències

* 1 2 Granés 2010: p 12. 67
* 1 2 3 «Fons documentals de l'Arxiu Municipal de Palafrugell». Ajuntament de Palafrugell. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 6 agost 2014].
* ↑ Javier, Cercas «Un silenci de Josep Pla». El País, 02-07-1998 [Consulta: 13 agost 2012].

## Bibliografia

* GRANÉS, Joan. El mirall inhumà. Barcelona: Acontravent, 2010.
* PROHIES, Gerard. “Joan Granés, la planificació de ser escriptor”, dins Revista de Palafrugell Arxivat 2012-08-31 a Wayback Machine., núm. 14. juliol-agost 1994.
* SEPÚLVEDA, Eduard. Dins el mirall. Estudi sobre la vida de Joan Granés i la seva obra. Treball inèdit. 2011-2012. AMP.
* XARGAY OLIVA, Xavier. Escriptors a Palafrugell. Quaderns de Palafrugell, núm. 7. Ajuntament de Palafrugell. Diputació de Girona. 1999.
# Giuseppe Torelli

Giuseppe Torelli (Verona, 22 d'abril de 1658 - Bolonya, 8 de febrer de 1709) fou un violinista i compositor italià. Era germà del pintor Felice Torelli i recordat especialment per la seva contribució al desenvolupament del concerto grosso i per la seva música per a instruments d'arc i trompeta.
De 1685 a 1695 formà part de la capella de l'església de Sant Petronil de Bolonya on entre d'altres alumnes tingué a Girolamo Nicolò Laurenti; després passà a Bolonya; més tard a Viena, i de 1698 a 1701 fou mestre de capella del margrave d'Ansbach. Malgrat no ser el creador del Concert grossi, com s'ha suposat, ja que aquest honor pertany probablement a Corelli, que ja el 1682 cridava l'atenció dels músics de Roma per obres d'aquest gènere, o tal vegada Stradella, és indubtablement el creador del Concert per a violí i contribuí, a més, al desenvolupament i difusió del Concert grossi.
Obres principals:
* Sonate a 3 stromenti, (1686);
* Concerto da camera a due violini e basso, (1686);
* Sinfonie a 2-4 stromenti, (1687);
* Concertino per camera a violino e violoncello;
* 6 sinfonie a 3, e 6 concerti a 4 (1692);
* Concerti musicali a 4 (1698);
* Capricci musicali per camera a violino e viola ovvero arcilento;
* Concerto grossi con una pastorale per il Santissimo Natale, (1709).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 968 (ISBN 84-239-4562-6)
# Pandaka rouxi

Pandaka rouxi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Indonèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1927. Gobies of the Philippines and the China Sea. Monogr. Bur. Sci. Manila Monogr. 23. 1-352.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Weber, M., 1911. Die Fische der Aru- und Kei-Inseln. Ein Beitrag zur Zoolographie dieser Inseln. Abhandlungen der Senckenbergischen Naturforschenden Gesellschaft Frankfurt-a.-M. v. 34 (núm. 1): 1-49, Pls. 1-2.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Larson, H.K., 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Peter Prelleur

Peter Prelleur (Londres, 1705 - Londres, 25 de juny de 1741), conegut també amb la forma francesa Pierre Prelleur, fou un tractadista, compositor i clavicordista anglès d'origen francès.
Algunes dades sobre aquest compositor són molt confuses. Amb seguretat se sap que l'any 1728 aconseguí la plaça d'organista de l'església St. Albans a Wood Street de la capital anglesa. Al mateix temps acudia totes les tardes a la taverna Angel and Crow Concert on tocava el clavicordi, amb la intenció de donar a conèixer a la gent més humil la música dels autors clàssics. Quasi per la mateixa època també assolí la plaça de pianista del Goodmann Fields Theatre, pel qual va compondre nombrós balls, òperes i pantomimes. Fou un dels subscriptors-fundadors de la Royal Society of Musicians el28 d'agost de 1739. A més publicà, The modern music maste (Londres, 1731), obra que avui (2016 encara està vigent al Regne Unit).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 47, pàg. 93 (ISBN 84-239-4547-2)
# Meneceu (fill de Penteu)

D'acord amb la mitologia grega, Meneceu (en grec antic Μενοικεύς), va ser un heroi tebà, fill de Penteu. De vegades se'l fa net de Penteu i fill d'Oclas.
Va ser el pare de Creont i de Iocasta.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 355. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 147. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Joan Guillamí

Joan Guillamí o Juan Guillamí (Barcelona, 1702 — 1769) va ser un dels constructors d'instruments musicals de més prestigi a la Barcelona del segle xviii. Els seus instruments estan inspirats en els models del cèlebre constructor italià Antonio Stradivari i en l'escola napolitana de luteria barroca. Actualment és considerat un dels lutiers catalans més importants i les seves obres són molt valorades.

## Biografia

Nascut a Barcelona, va establir el seu taller al carrer d'Escudellers de Ciutat Vella, on va construir un bon nombre d'instruments de corda fets amb fustes i vernissos de molt bona qualitat i amb una gran perfecció en els acabats.
Membre destacat d'una família de violers de gran tradició, el seu treball aprofitava l'impuls del notable creixement social, cultural i econòmic que, al llarg de tot el segle xviii, va experimentar la ciutat comtal. En aquest context, els seus instruments van assolir una excel·lent reputació, amb una qualitat comparable a la dels mestres italians.
El seu fill, també anomenat Joan Guillamí, va continuar l'ofici patern.

## El Violoncel Guillamí

Al Museu de la Música de Barcelona es conserva un exemplar de Violoncel Guillamí, construït l'any 1756. A inicis del segle xx, el violoncel Guillamí va passar per successives restauracions i l'any 2009 va ser dipositat al Museu de la Música de Barcelona per l'Orfeó Català, on va ser objecte d'un treball de preparació evitant qualsevol intervenció en profunditat que pogués afectar l'originalitat i la història de l'instrument.

## Referències

* ↑ Al Grove Dictionary of Music and Musicians, editat per Stanley Sadie, apareix com a Juan Guillamí, en canvi a l'Enciclopèdia Catalana apareix com a Joan Guillamí.
* ↑ «El violoncel a la Barcelona del segle xviii. IV Cicle La música del Museu». TRESC. Arxivat de l'original el 2014-12-22. [Consulta: 30 abril 2012].
* ↑ PINTO, Ramon, Noves aportacions dels Luthiers catalans del segle XVIII
* ↑ Fitxa de registre núm. MDMB 10488

## Bibliografia

* The Golden Age of Violin Making in Spain, 2014. ISBN 978-84-92852-13-0

## Enllaços externs

* Two Spanish instruments from the Guillami family
# Gladioglanis anacanthus

Gladioglanis anacanthus és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Lago do Mamão a la conca del riu Aripuanã (Amazonas, Brasil).

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Ferraris C. J., Jr. & Mago-Leccia F., 1989. A new genus and species of pimelodid catfish from the Río Negro and Río Orinoco drainages of Venezuela (Siluriformes: Pimelodidae). Copeia 1989 (núm. 1). 166-171.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Rocha, M.S., de Oliveira, R.R. & Rapp Py-Daniel, L.H., 2008. A new species of Gladioglanis Ferraris & Mago-Leccia from rio Aripuanã, Amazonas, Brazil (Siluriformes: Heptapteridae). Neotropical Ichthyology, 6 (3): 433-438.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Peter Winter

Peter Winter (Mannheim, 1754 – Múnic, 17 d'octubre, 1825) fou un compositor alemany.
Dotat de felices disposicions per a la música, que ja mostrà en la infància, tingué per mestres en Cramer i l'abat Vogler, i el 1766 entrà com a violinista a la capella electoral de Mannheim, sent anomenat deu anys més tard director d'orquestra del teatre de la mateixa cort, on tingué entre altres alumnes a Mautey, baró de Dittmer, Boherer.
El 1788 seguí la cort a Múnic, i des d'aquest any fins a la seva mort desenvolupà aquest càrrec en la capital bavaresa, càrrec en el qual fou succeït per Joseph Stuntz Hartmann.
Va passar un temps a Itàlia (1791-1794), on va escriure òperes per a Venècia i Nàpols. Els estudiosos designen la seva Das unterbrochene Opferfest (1796) com el més reeixit treball operístic alemany entre La flauta màgica de Mozart (1792) i Der Freischütz de Weber (1821).

## Òperes

Compositor fecund i inspirat, malgrat que no gaire original, cultivà tots els gèneres i produí gran quantitat d'obres, entre les que cal mencionar:
* Leonardo und Blandine
* Car und Alonzo
* Rinaldo und Armida
* Antigona
* Catone in Utica
* I Fratelli rivali
* Il sacrificio di Creta
* Belisa
* I due vedovi
* Das Labyrinth, amb col·laboració amb Emanuel Schikaneder,
* Die Pyramiden von Babylon, en col·laboració amb Johann Anton Mederitsch,
* Das Unterbrochene Opferfest, la millor de les seves produccions. (1796)
* Die Thomasnacht
* Il trionfo del bel sesso
* Tamerlan
* La grotta di Calypso
* Castore e Polluce
* Il ratto di Proserpina
* Zaira
* Die Pantoffeln
* Maometto, escrita expressament per a la cantant Caroline Bassi-Manna.
* I due Valdomiri
* Etelinda
* Helena und Paris
* Bellerophon
* Das Hirtenmachden
* Die Bettelstudent
* Circe
* Medea und Jason
* Scherz
* Jery und Bätely
* List und Rache
* Psyche
* Der Sturm
* Marie von Montalban
* Colmal
* Schneider und Saenger
Aquestes òperes foren representades a Viena, Múnic, Nàpols, Venècia, Bayreuth, Praga, París, Londres, Hamburg i Milà. A més, va compondre: ballets, Cantates, Oratoris, 26 Misses, dos Rèquiem, tres Te Deum, tres Stabat Mater, Magnificat, Salms, Motets, Ofertoris, Graduals, Lieder, Himnes, Cants militars 9 Simfonies, una amb cors, Obertures, i gran quantitat de música di camera.
També fou notable el seu Vollstaendige Singschule, que va servir durant molts anys de text per a l'estudi del cant a Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàgs. 329-30 (ISBN 84-239-4570-7)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 329. (ISBN 84-7291-227-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1352. (ISBN 84-239-4508-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1375 (ISBN 84 239-4557-X)
* ↑ Alianza Editorial El Libro de Bolsillo, text d'Erich Valentin, pàg. 184/85. (ISBN 84-206-0362-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 24 (ISBN 84 239-4534-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1092 (ISBN 84-239-4507-3)