OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gaspar Anselmo Méndez Álvarez

Gaspar Anselmo Méndez Álvarez [pseudònims: MA, Modesto (com a escriptor), Burlón] (dècada de 1880 - 1940) va ser un historietista i dibuixant valencià.
Els seus primers treballs apareixen cap a 1905, iniciant-se en revistes com L'Esquella de la Torratxa i Madrid Cómico. Va destacar pels seus dibuixos en TBO, on va estar treballant des de 1917 fins a 1938 o 1929, segons diferents versions. Era àcid, satíric i mordaç i va gaudir, a TBO, d'una llibertat absoluta en les seues creacions, una cosa poc comuna en l'època. En la dècada de 1930 es va traslladar a Barcelona, viatjant ocasionalment a València, on va escriure i va il·lustrar la revista satírica La Traca (coneguda en el moment de la seva incorporació com La Chala), on destaca el seu anticlericalisme i erotisme. També va treballar per a Vida Galante, El Caloyo i KDT. En acabar la Guerra Civil Espanyola va ser afusellat a Paterna.

## Referències

* 1 2 Modest Méndez Álvarez a Grafópata (castellà)
* ↑ CUADRADO, Jesús.: De la historieta y su uso, 1873-2000: J-Z. Ediciones Sinsentido, 2000. ISBN 9788489384231
* ↑ Encierros infantiles, Revista cultural Arxivat 2005-05-04 a Wayback Machine., núm. 65, gener de 2005.
* ↑ Soldevilla, Joan Manuel. Psicalíptics. Erotisme i transgressió a les revistes il·lustrades del principi del s.XX. 2004. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, Juliol 2004, p. 151. ISBN 84-87221-83-1.
* ↑ «Gaspar Anselmo Méndez Álvarez». Tebeosfera.
* ↑ Entrada sobre Modest Méndez Álvarez a Els Dibuixants del TBO 1917-1960
* ↑ Artistas plásticos en la Guerra Civil española, Modesto Méndez Álvarez
# Gaspar Reynés Font

Gaspar Reynés Font (Palma, 20 de març de 1884 -1964) fou un metge i voluntari de la Creu Roja.
Era fill del mestre d'obres Gaspar Reynés Coll, net del cirurgià Guillem Reynés Simonet i germà de l'arquitecte Guillem Reynés Font. La seva família era originària d'Alaró (Can Rata). Obtengué el títol de batxiller a Palma (1900) i estudià medicina a la Universitat de Barcelona, on es llicencià en medicina i cirurgia (1908).
Especialitzat en el tractament de la tuberculosi, treballà (1915-1954) en el “Dispensari Antituberculós Felisa Luisa de Borbón”, de Palma. Va ser (1917-1937) metge forense del Registre Civil del districte de la Llonja (Palma). El 1946 va ser destinat al Jutjat Municipal núm. 1 de Palma, on restà fins a la jubilació. Durant un temps (1920-23) va ser professor de l'Escola de Nàutica de les Balears. Per oposició guanyà plaça de metge de l'Institut d'Higiene a Palma. Va treballar com a traumatòleg a la Clínica Mare Nostrum (1924-1954).
Com a voluntari va prestar (1910-1924) els seus serveis professionals al dispensari de Creu Roja, de la Rambla, dedicat a l'atenció de persones sense recursos. Va ser vocal (1924), tresorer (1919-1924) i vicepresident (1919) de la Junta directiva de Creu Roja a les Balears. Pel serveis prestats a la institució va rebre (1915) el testimoni d'agraïment de la Comissió provincial i el 1920 la medalla de plata de la institució. Va ser secretari (1917-1918), comptador (1920-1930) i tresorer (1935-1936) del Col·legi de Metges.
El 1936 va signar el document “Resposta al missatge dels catalans”, fet que li va ocasionar problemes amb la Comissió de depuració de funcionaris i treballadors de l'Administració pública. Per aquest motiu cessà com a metge forense del Registre Civil el 1937 i tingué alguns altres problemes. Centrà aleshores la seva atenció professional en la consulta privada que tenia a La Rambla. Després del cop d'estat del 1936, tingué amagats els germans Joan i Jaume Matas Salas, de Publicitat Matas, durant un temps en una casa de la seva propietat.
Casat (1912) amb Catalina Ripoll Fargas, varen tenir set fils. Guillem Reynés Ripoll (Palma, 1922-1987) va ser metge i donà continuïtat a la labor del pare. Prestà (1954-1960) serveis de traumatologia al dispensari de Creu Roja i va ser vocal de la Junta directiva de l'entitat. Presidí (1987) l'Associació Balear de Cirurgia Ortopèdica i Traumatologia.

## Referències

* ↑ Gaspar Reynés Font (1884-1964). Miquel Cinema
# Gaspar Villate y Montes

Gaspar Villate y Montes (l'Havana, Cuba, 27 de gener de 1851 - París, França, 8 d'octubre de 1891) fou un compositor cubà.
Des de molt jovenet donà proves de la seva vocació per la música, pel que el seu pare li'n donà per mestre al cèlebre Espadero, sent tanta la seva aplicació que als catorze anys escriví una missa. El 1867 va compondre una òpera en tres actes, que destruí poc temps després, descontent del seu treball.
Més endavant es traslladà als Estats Units, on hi passà dos anys perfeccionant els seus estudis i desenvolupà al mateix temps el càrrec d'organista en una de les principals esglésies de Nova York, donant, a més, una sèrie de concerts públics que foren molt aplaudits. En aquell temps va compondre una nova òpera, Richelieu, i davant els consells de les persones enteses, el seu pare decidí enviar-lo a París (1871), on rebé lliçons de Bazin, Danhauser i Jonciéres, donant-se a conèixer avantatjadament en la capital francesa per algunes inspirades composicions per a cant i piano.
El 1877 estrenà a París la seva òpera Zilia u odio et amore, que cantaren Tamberlick, Pandolfini, Nanete, Elena Sanz i la Litta. L'èxit fou brillant i tots els diaris de París dedicaren calorosos elogis al jove compositor cubà, que als vint-i-sis anys havia aconseguit el que pocs artistes francesos aconseguien: estrenar a París. El 1880 estrena en La Haia l'òpera La Czarine, amb llibret del cèlebre literat francès Armando Silvestre, i l'èxit aconseguit no feu més que confirmar les esperances que Zilia havia fet concebre. Finalment, el 1885, el Teatro Real de Madrid posà en escena una nova òpera de Villate y Montes, Baldassarre, i tota la premsa saludà al compositor cubà com una legítima glòria de la pàtria espanyola, que havia sabut posar molt alt el prestigi de l'art espanyol a l'estranger, quan en realitat Espanya no tenia res a veure, en la seva formació i educació de Villate y Montes.
A banda d'aquestes òperes deixà gran nombre de composicions per a cant i piano, una serenata cubana per a orquestra, una missa solemne per a quatre veus, cor i orquestra, que s'estrenà amb motiu del casament d'Alfons XII, i una marxa fúnebre que va compondre per l'enterrament del mateix monarca.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 1526 ISBN 84-239-4568-5
# Gavarra (Alt Urgell)

Gavarra és un nucli de població del municipi de Coll de Nargó, a l'Alt Urgell. Té una població de 20 habitants (2018), n'havia tingut 40 el 1991. El poble es troba en un turó a 1.123 metres d'altitud en un contrafort de la Serra d'Aubenç. A la part més alta hi ha un casal d'aspecte medieval, hom pensa que podria ser alguna resta de l'antic castell de Gavarra.
El castell de Gavarra, dins el Comtat d'Urgell, és documentat el 1071 en el testament del famós capitost Arnau Mir de Tost, el qual, amb altres béns, el llegava al seu net Guerau Ponç. En el testament d'Arsenda, muller del primer, hi havia una deixa a l'església de Sant Sadurní de Gavarra. El castell confrontava a migdia amb el terme del castell de Peramola. Més endavant el lloc pervingué al capítol de la Catedral d'Urgell, al qual ja pertanyia segons els fogatjaments del segle xiv. Romangué de la dita senyoria fins al segle xix.

## La comanda hospitalera d'Isot

A Gavarra existí des del segle xii el priorat-comanda de Sant Salvador d'Isot, la primera menció del qual data de 1190. Entre les poques notícies que ens han arribat d'aquesta comanda, se sap que el 1202 residia a Isot una comunitat mixta, i que una mica més tard el comanador d'Isot era el mateix que el de les cases hospitaleres de Costoja i Berga.
L'antic convent hospitaler d'Isot restà tradicionalment ignorat pels estudiosos. Joaquim Miret i Sans, a Les cases de templers y hospitalers en Catalunya, sense precisar, el situava pels rodals de Bellfort, a la baronia de Rialb (Noguera). Fa uns anys a partir d'un topònim i una descripció que diu: "antic monestir o convent conegut per la Font d'Issot", podia ésser localitzada la possible ubicació de la seu de la comanda. Efectivament, al lloc conegut com la Font d'Isot, de Gavarra, hi ha restes importants d'un mur de bona carreuada que, segons la tradició del lloc, pertanyen a un antic convent. És un paratge tranquil i frondós poblat de pollancres on els gavarrencs baixen a berenar les tardes d'estiu. Tot i que, més enllà del topònim i les ruïnes no hi ha evidències documentals, la tradició oral i el fet que el lloc sigui molt proper de les principals dependències de la comanda (Carreu, al nord, i Bellfort, al sud) fan que la hipòtesi resulti molt versemblant.

## Referències

* ↑ GGCC, Coll de Nargó: Gavarra.
* ↑ Fuguet, p. 40
* ↑ Miret, p. 192
* ↑ Gavín, Inventari d'esglésies, Alt Urgell, Andorra, 18, Barcelona, 1977, fitxa núm. 173, p. 80.
* ↑ Fuguet, p. 85
* ↑ Fuguet, Ibidem

## Bibliografia

* J. MIRET I SANS, Les cases de Templers y Hospitalers en Catalunya, Barcelona, 1910.
* J. FUGUET SANS, Templers i Hospitalers, III. Guia de les terres de Ponent i de la Franja, Rafael Dalmau, Ed. Barcelona, 2000.
# Antoine Lacroix

Antoine Lacroix (Remberville, 1756 - Lübeck, 1812) fou un violinista i compositor francès del Classicisme. Ja s'havia donat a conèixer avantatjosament a França, quant la Revolució Francesa l'obligà a abandonar el seu país, refugiant-se a Alemanya, on fou molt ben acollit. Després d'haver recorregut les principals ciutats alemanyes fou nomenat, el 1800, director de música de Lübeck. Deixà nombroses composicions per a violí, més apreciades a Alemanya que ha França.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 145 ISBN 84-239-4524-3
# Haworthia regina

'Haworthia regina és una espècie del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia regina és una petita suculenta perennifòlia. Les flors són blanques.

## Distribució

Haworthia regina només creix a un punt concret de la província de sud-africana del Cap Oriental, concretament al nord de Klipplaat.

## Taxonomia

Haworthia regina va ser descrita per M.Hayashi i publicat a Haworthia Study 10: 14, a l'any 2003.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
regina: epítet llatí que vol dir "reina".

### Sinonímia

* Haworthia jansenvillensis var. regina (M.Hayashi) Breuer, Alsterworthia Int. 16(2): 6 (2016).

## Referències

* ↑ «Haworthia regina». National Gardening Association. [Consulta: 20 octubre 2021].
* ↑ «Haworthia regina». International Plant Names Index (IPNI). [Consulta: 20 octubre 2021].
* ↑ «Haworthia regina». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Arxivat de l'original el 2021-10-20. [Consulta: 20 octubre 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets». [Consulta: 20 octubre 2021].
* ↑ «Sinòmims de Haworthia regina ». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Arxivat de l'original el 2021-09-06. [Consulta: 20 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Imatge de Haworthia regina
# David Hermann Engel

David Hermann Engel (Neuruppin, Brandenburg, 1816 - Merseburg, 1877) fou un organista i compositor alemany. Després d'haver estudiat a Dessau i Breslau completà la seva educació musical a Berlín, i es dedicà a l'ensenyança del piano, fins al 1848 en què fou nomenat organista de l'església principal de Merseburg i professor del Gimnàs. Per les seves obres de cant per a l'ús general del poble va merèixer una medalla d'or que l'atorgà el rei de Prússia. Va compondre estudis per a orgue, lieders, salms, un oratori, cors per a veus soles, i va escriure, entre d'altres les obres següents:
* Beirag zur Gechichte des Orgelbanweseus (1855);
* Ueber Chor und instruktive;
* Der Schulgesang (1870).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 1345 ISBN 84-239-4519-7
# Índex intermembral

L'índex intermembral és una ràtio utilitzada per a comparar les proporciones entre les extremitats, expressat com un percentatge. És igual a la suma de mida de les parts (húmer i radi) de les extremitats superiors dividida entre la suma de les parts (fèmur i tíbia) de les extremitats inferiors, i multiplicada per 100. Es representa matemàticament amb la següent formula:
${\frac {({\text{húmer+radi}})}{({\mbox{fèmur+tíbia}})}}\cdot 100$
S'utilitza freqüentment en primatologia a causa del fet que permet predir els patrons de locomoció dels primats. Els resultats inferiors a 100 volen dir que les extremitats superiors són més curtes, el qual és comú en primats grimpadors i homínids bípedes, mentre que els resultats propers a 100 impliquen quadrupedisme. Per acabar, els resultats significativament més elevats de 100, són els que resulten de l'estudi de primats en els que la braquiació és la seva forma de locomoció arborícola. Aquesta informació també pot ser utilitzada per predir patrons de locomoció de primats extints, dels que s'han trobat restes d'extremitats superiors e inferiors completes.

## Referències

* 1 2 Ankel-Simons, F. Primate Anatomy. 3a ed. Academic Press, 2007, p. 49–53. ISBN 0-12-372576-3. (anglès)
* ↑ Conroy, G.C.. Primate Evolution. 1a ed. Nova York: W.W. Norton and Co., 1990. ISBN 978-0393956498. (anglès)
* ↑ «Primate - Locomotion» (en anglès). Encyclopedia Britannica.
# Ístria eslovena

L'Ístria eslovena (Slovenska Istra en eslovè, Istria slovena en italià), també anomenada Obala ("la costa") en eslovè, és una regió del sud-oest d'Eslovènia. Comprèn la part nord de la península d'Ístria, i forma part d'una regió històrico-geogràfica més gran anomenada Primorska o "Litoral eslovè". La seva ciutat més gran és Koper. Altres nuclis de població important són Izola, Piran i Portorož. A tota la regió hi ha prop de 120 nuclis de població. A la zona costanera són cooficials l'eslovè i l'italià.
# Òliba de la Hispaniola

L'òliba de la Hispaniola (Tyto glaucops) és un ocell rapinyaire nocturn de la família dels titònids (Tytonidae). Habita zones obertes de l'illa de la Hispaniola, al mar Càrib. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Òliba de la Hispaniola». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 17 gener 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 247. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Ashy-faced Owl. Tyto glaucops» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
# Òpera de Frankfurt

Òpera de Frankfurt (en alemany Opern und Schauspielhaus Frankfurt) és la seu de la companyia d'òpera de Frankfurt del Main a Alemanya.
El nou teatre d'òpera, que substitueix a l'antic (Alte Oper Frankfurt, on es realitzen ara concerts) està situada a la Willy-Brandt-Platz, fou construït entre 1959-63 i és la seu de l'Städtische Bühnen i de la companyia Oper Frankfurt.
Té capacitat per a 1.369 espectadors i el seu escenari giratori és un dels més garns d'Europa (37.6m Ø).
Fundada en 1880, la companyia ha comptat entre els seus directors generals musicals (Generalmusikdirektor) a Clemens Krauss (1924-29), Franz Konwitschny (1938-44), Georg Solti (1952-61), Christoph von Dohnányi (1967-77), Michael Gielen (1977–1987), Gary Bertini (1987-1991), Sylvain Cambreling (1993–1996) i Paolo Carignani (1999–2008). Actualment el director és Sebatian Weigle. Com a orquestra del teatre actua la Museumsorchester de Frankfurt.
En les seves files s'han format notables cantants com Franz Völker, Edda Moser, Cheryl Studer, Diana Damrau, Piotr Beczala, etc.
Actualment s'hi fan durant l'any vora 200 actuacions i 70 activitats diverses.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2008-09-11 a Wayback Machine. (alemany)
* Construcció del nou teatre (alemany)
* Reconstrucció (alemany)

## Referències

* ↑ F. M. Stockdale, M. R. Dreyer The Opera Guide 1990 342
* ↑ Albert Richard Mohr, Das Frankfurter Opernhaus 1880–1980. Frankfurt am Main, Verlag Waldemar Kramer, 1980, ISBN 3-7829-0232-7. Für die Zeit zwischen 1944 und 2005 sind die betreffenden Daten möglicherweise nicht vollständig. Ab 2006: Aktueller Spielplan.
* ↑ Informació extreta d'aquesta web Arxivat 2012-07-16 a Wayback Machine.
# Lagarder Danciu

Lagarder Danciu (Slatina, 3 de gener de 1981) és un activista sensesostre romanès d'ètnia gitana, radicat a Espanya.

## Biografia

Va néixer el 3 de gener de 1981 a Slatina, a la Romania de Ceaușescu. Criat a un orfenat de Bucarest, Danciu ha agraït al comunisme el rebre una educació; titulat en Sociologia i Treball Social, va abandonar el seu lloc de funcionari, segons Danciu —gitano i homosexual— angoixat per la opressiu de la moralitat ortodoxa i pel pes dels anys de règim comunista sobre la societat, i, previ pas per Portugal, es va traslladar a Espanya amb 25 anys, treballant com a jornaler al camp, jardiner, mediador, cambrer, de traductor de la policia i d'educador a un centre d'educació secundària. Integrant en 2014 del nucli fundador de Podem a Sevilla, posteriorment es va allunyar del partit, criticant unes «pràctiques antidemocràtiques» que segons Danciu es donaven dins del partit.
Autodefinit com a «activista sensesostre en defensa dels drets humans» i com a «gitano, romanès, gai, ateu, anarquista i vegà», és conegut pel seu activisme antidesnonaments, a favor de les persones sense llar i en favor dels drets humans dels refugiats.
El 22 de maig de 2020 va ser detingut i expulsat de la Casa de Cádiz acusat d'abusos sexuals a un jove resident.

## Obres

* Danciu, Lagarder. Sin techo. Caminando en un mundo que prohíbe los sueños. Barcelona: Descontrol Editorial, 2017.

## Referències

* 1 2 Luis, Adrián «Lagarder, el rostro de los invisibles». Zero Grados, 06-02-2017 [Consulta: 21 juny 2019].
* 1 2 Martí, Rafa «Sin techo por elección propia. La lucha de Lagarder Danciu por los pobres». PlaygroundMag, 18-12-2015. Arxivat de l'original el 2019-06-21 [Consulta: 21 juny 2019].
* 1 2 P.F «Lagarder, el activista rumano, gitano, gay y vagabundo por elección propia que increpó al PP». El Español, 24-05-2016 [Consulta: 21 juny 2019].
* ↑ «Así es Lagarder Danciu, el activista que ha llamado "¡ricachona!" a Ana Rosa». Telecinco. [Consulta: 18 abril 2018].
* ↑ Congostrina, Rebeca Carranco, Alfonso L. «Detenido el activista Lagarder Danciu acusado de abusar sexualmente de un joven» (en castellà), 27-05-2020. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ LH, Boro «Lagarder:»Sin Techo», un libro que pretende hacer visible la brutal desigualdad en España». Kaosenlared [Consulta: 21 juny 2019].
# Andrei Prepeliță

Andrei Prepeliţă (Slatina, (Romania) el 8 de desembre de 1985) és un jugador de futbol romanès que juga com migcampista en el PFC Ludogorets Razgrad de Bulgària.

## Enllaços externs

* (romanès) Official FCSB profile Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* Profile at Romaniansoccer.ro
* Profile at National-football-teams.com
* Profile at Soccerway.com
# Andrei Bărbulescu

Andrei Bărbulescu (Slatina, 16 d'octubre de 1909 - 30 de juliol de 1987) fou un futbolista romanès de la dècada de 1930.
Disputà 3 partits amb la selecció de futbol de Romania, amb la qual participà en el Mundial de 1938. Pel que fa a clubs, defensà els colors del Juventus Bucarest, Venus Bucarest i Sportul Studențesc.

## Referències

* ↑ Perfil Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine. a 1938 FIFA World Cup France
* ↑ Perfil Arxivat 2014-04-12 a Wayback Machine. a fifa.com
* ↑ Perfil a national-football-teams.com
# Òxid de mesitil

L'òxid de mesitil o isopropiliden acetona és una cetona α,β-insaturada amb la fórmula CH$_3$C(O)CH=C(CH$_3$)$_2$.
Aquest compost és un líquid incolor i volàtil amb una olor semblant a la mel.

## Síntesi

Es prepara mitjançant la condensació aldòlica de l'acetona per donar diacetona alcohol, que es deshidrata fàcilment per donar aquest compost.
La forona i la isoforona es poden formar en les mateixes condicions. La isoforona s'origina mitjançant una addició de Michael:
La forona es forma per condensació aldòlica contínua:

## Usos

L'òxid de mesitil s'utilitza com a dissolvent i en la producció de metilisobutilcetona per hidrogenació:
La hidrogenació addicional dona 4-metil-2-pentanol (metil isobutil carbinol).
També s'utilitza com a material de partida per a la síntesi de terpens i perfums, així com com a agent d'extracció d'urani i tori en la flotació del mineral.
La dimedona és un altre ús establert de l'òxid de mesitil.

## Referències

* ↑ Índex Merk, 14a edició.
* ↑ Conant, J. B.; Tuttle, N. «Mesityl Oxide» (en anglès). Organic Syntheses, 1, 1921, pàg. 53. DOI: 10.15227/orgsyn.001.0053.
* 1 2 Sifniades, Stylianos; Levy. «Acetone». A: Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry (en anglès), 2000. DOI 10.1002/14356007.a01_079.

## Enllaços externs

* «#0385» (en anglès). NIOSH Pocket Guide to Chemical Hazards. National Institute for Occupational Safety and Health (NIOSH).
* «Mesityl oxide» (en anglès). Immediately Dangerous to Life or Health Concentrations (IDLH). National Institute for Occupational Safety and Health (NIOSH).
* «Description» (en anglès). IPCS INCHEM.
* «Pocket Guide to Chemical Hazards» (en anglès). CDC - NIOSH.
# Òxid de potassi

L'òxid de potassi, K₂O, és un compost inorgànic iònic format per cations potassi, K$^+$, i anions òxid, O$^{2–}$. Es presenta en forma de cristalls grisos. La seva estructura cristal·lina és cúbica, tipus antifluorita, on els cations K$^+$ petits ocupen el lloc dels anions fluorur petits en la fluorita i els anions òxid ocupen el lloc dels cations Ca$^{2+}$. És deliqüescent per la qual cosa absorbeix la humitat de l'aire i s'hi dissol.

## Preparació

* L'òxid de potassi es produeix mitjançant la reacció d'oxidació del potassi metall amb oxigen. En un primer lloc s'obté el peròxid de potassi, K₂O₂, per la qual cosa es tracta amb posterioritat amb potassi metall per aconseguir definitivament l'òxid:
    2K + O₂ → K₂O₂
    K₂O₂ + 2 K → 2 K₂O
* També es pot obtenir mitjançant tractament del nitrat de potassi amb potassi:
    2KNO₃ + 10K → 6K₂O + N₂

## Reaccions

* L'òxid de potassi reacciona ràpidament amb aigua produint l'hidròxid de potassi:
    K₂O + H₂O → 2KOH
* Amb els àcids reacciona de forma molt fàcil, per exemple amb l'àcid clorhídric produeix el clorur de potassi i aigua:
    K₂O + 2HCl → 2KCl + H₂O

## Aplicacions

* L'òxid de potassi s'empra en la producció de diferents tipus de vidres, juntament amb l'òxid de sodi actua com a fundent: en el vidre amb plom substitueix a una part important de l'òxid de sodi, component més habitual dels vidres. En el vidre de borosilicat s'hi mescla en petites quantitats (8%).
* La fórmula K₂O s'empra per a quantificar la quantitat de potassi en els fertilitzants N-P-K. Tanmateix no s'empra òxid de potassi en la producció de fertilitzant essent les fonts de potassi el clorur de potassi, el sulfat de potassi o el carbonat de potassi.

## Referències

* ↑ STEELE, D. Química de los elementos metàlicos. Alhambra. Madrid, 1971
* ↑ ECOSMES http://www.ecosmes.net/cm/navContents?l=ES&navID=lighting&subNavID=2&pagID=4 Arxivat 2011-09-21 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* LIDE D.R. (Ed.) Handbook of Chemistry and Physics. CRC Press. 77th Ed. (1996-1997) New York
* SIGMA-ALDRICH http://www.sigmaaldrich.com/catalog/search/ProductDetail/ALDRICH/310492
* MATA CABRERA, F. Caracterización de las materias primas utilizadas en la fabricación de vidrios Técnica Industrial 252 - Marzo 2004
# Óblast de Volgograd

L'óblast de Volgograd (en rus Волгогра́дская о́бласть, transliterat Volgogràdskaia óblast) és un subjecte federal de Rússia.