OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Carbonell

L'edifici Carbonell o Casa de Carbonell és una construcció residencial situada al passeig de l'Esplanada n. 2 d'Alacant (l'Alacantí, País Valencià), data de 1924, i va ser dissenyada el 1920 per l'arquitecte Juan Vidal i Ramos. És un dels edificis més emblemàtics de la ciutat, tant pel seu volum com per la seua privilegiada situació davant del front marítim de la ciutat.

## Història

El promotor de l'edifici fou l'empresari tèxtil alcoià Enrique Carbonell, enriquit pels guanys obtinguts en la I Guerra Mundial en subministrar uniformes a l'exèrcit francés, amb la intenció de gaudir de prolongades estades a la ciutat.
L'any de la seua inauguració un hidroavió de correus procedent d'Alger es va estavellar contra l'edifici, amb el resultat de la mort dels dos ocupants i greus destrosses en una de les últimes plantes.

## Descripció

La planta baixa i l'entresol de l'edifici es destinaren a locals comercials i oficines, mentre que la resta fou ocupat per habitatges de lloguer. Les distribucions s'organitzen al voltant dels desllunats i dels nuclis d'escala adossats, existint un nucli principal i un altre secundari per a l'accés independent a l'àrea de servei. Al voltant dels desllunats es localitzen els corredors de distribució, i en tot el perímetre exterior la resta de les estances.
Hi ha quatre habitatges a cada planta, amb un ampli programa en cadascun, consistent en: menjador, gabinet, sala, tres dormitoris, dormitori per al servei, cuina, bany, servei, rebedor i vestíbul. L'àrea de servei ocupa la façana de darrere preferentment, i les estances principals donen a la façana que dona a l'Esplanada. A més, la sala i el menjador es fan notar formalment a l'exterior amb sengles miradors.
La composició de la façana s'ajusta a les convencions acadèmiques, amb una distinció tripartida de les parts, simetria, jerarquia, etc. L'ornamentació és del gust francés, recarregada d'elements clàssics.

## Referències

* ↑ Milord Quico, Añ I (época segona), núm. 4, 09-04-1927.
* ↑ Martínez Medina, Andrés. Arquitectura de la ciudad de Alicante 1923-1943: la aventura de la Modernidad (PDF) (en castellà). Alacant: Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2015, p. 61-72 [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ García Antón, Irene. La arquitectura de principios de siglo en Alicante y provincia (en castellà). Alacant: Diputació Provincial d'Alacant, 1980, p. 105-109. ISBN 84-500-3858-8.
* VV. AA. (María Dolores Martínez Soto), Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana, ISBN 84-87233-38-4.

## Enllaços externs

* Informació sobre l'edifici Arxivat 2010-12-30 a Wayback Machine.
* La llegenda de la Casa carbonell
# Casa Catalana de Saragossa

La Casa Catalana de Saragossa té el seu origen l'any 1963, amb motiu de les inundacions del Vallès. Al costat d'altres poblacions, Saragossa es va mobilitzar per tal d'ajudar els damnificats. A través de Radio Zaragoza es va organitzar una recollida de diners. D'aquella iniciativa un grup de catalans a Saragossa es va plantejar unir-se per fundar un Casal (uns anys abans Saragossa ja havia tingut una seu dels catalans residents, que per motius diversos havia tancat).
La Casa han tingut diferents seus: al Passeig Fernando el Católico, al carrer Panamá i al carrer Escosura, on la Casa ha assolit una certa estabilitat. Cada any s'hi celebren la Diada Nacional de Catalunya i la Diada de Sant Jordi. A més, la Casa organitza conferències, concerts, exposicions i altres activitats.
El dia 13 d'abril de 2010, el Govern va fer públic el decret mitjançant el qual distingia amb la Creu de Sant Jordi a 32 personalitats i 13 entitats, entre les quals la Casa Catalana de Saragossa.

## Referències

* ↑ Decret 52/2010, de 13 d'abril, de concessió de la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya al DOGC núm. 5611 del 20 d'abril de 2010

## Vegeu també

* Casal català
# Casa Deixona

La Casa Deixona és la casa del número 4 - 4 bis del Carrer de Sant Jaume de la vila de Vilafranca de Conflent, de la comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situada al començament del Carrer de Sant Jaume, a prop a llevant de l'església de Sant Jaume, a les parcel·les cadastrals 163 i 164. És la segona casa cap a llevant a partir de l'església (la primera és molt estreta).
És una casa del segle xii, posteriorment dividida horitzontalment i cadastralment en dos habitatges; un ràfec comú de 10,5 m de llargària és el testimoni de la unitat de l'edifici. Consta de planta baixa, pis i golfes; la façana de pedra només és visible a la planta baixa, ja que la resta està coberta per un arrebossat antic. Algunes de les pedres, d'un aparell mitjà irregular, estan posades de cantell. Els dos arcs son de punt rodó, sense xamfrà d'enquadrament. A la dreta s'obre un ample portal amb una llinda de pedra recta. L'edifici fa 11,86 d'amplada, amb el portal d'1,86. La superfície construïda a penes ateny els 80 m².
A l'interior conserva els arcs de les diferents estances de la planta baixa, alguns d'ells afectats pels usos a què es destinen les diferents parts d'aquest edifici (per exemple, són visibles a l'establiment de restauració que ocupa l'espai més oriental, corresponent al núm. 4 bis).

## Vegeu també

* Llista de monuments del Conflent

## Referències

* ↑ La Casa Deixona en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Garrigou Grandchamp 2002.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Garrigou Grandchamp, Pierre. «Inventaire des édifices domestiques des XIIe, XIIIe et XIVe siècles à Villefranche de Conflent». A: La maison au Moyen Age. Toulouse: Société archéologique du Midi, 2002.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vilafranca de Conflent». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* La casa a Monumentum. Carte des monuments historiques français
# Franz Gläser

Franz Gläser (Ober-Georgenthal, Bohèmia, 19 d'abril de 1798 - Copenhaguen, Dinamarca, 29 d'agost de 1861) fou un compositor bohemi-danès. El seu fill Joseph August Gläser (1835-1891) també fou un bon compositor. Estudià al Conservatori de Praga i després passà a dirigir l'orquestra del teatre Josephstadt i d'altres teatres de Viena; també desenvolupà les mateixes funcions a Berlín. Més tard fou cridat a Copenhaguen per assumir la direcció de la capella de la cort, i el 1842 se l'anomenà director del Conservatori d'aquesta capital. Va compondre més de 120 operetes i peces burlesques. Les seves òperes Des Adlers Horst (182) i Ratten faenger aus Hameln estrenades a Berlín, li donaren fama europea. Entre les altres produccions escèniques cal citar:
* Zrini
* Peter Stiglitz
* Aurora
* Das Auge des Teufels
* Die Brautschau aus Kronstein
* Andrea
* Das Koenigretsch der Weiber, etc.
A Copenhaguen va compondre:
* La Creació (1843)
* Les noces en el llac de Como (1849)
* L'Ondina (1853)
* El cigne daurat (1854)
Cantates, obertures, un final per la Claudina de Goethe, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 251 ISBN 84-239-4526-X
# Escut i bandera de la Font de la Reina

L'escut i la bandera de la Font de la Reina són els símbols representatius de la Font de la Reina, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars.

## Escut heràldic

L'escut oficial de la Font de la Reina té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, una font d'or, amb sortidor d'atzur. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de la Font de la Reina té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3 de roig, al centre una font d'or o groga, amb brollador blau. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 17 de gener de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.192, de 18 de febrer de 2002.
La font és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble.
En l'Arxiu Històric Nacional es conserva un segell en tinta de la Font de la Reina de 1877 on hi apareix l'escut de la població però amb una font de doble cos amb quatre dolls.
En «Historia, Geografía y Estadística de la Provincia de Castellón» de Bernardo Mundina, 1873, quan parla de l'escut de la Font de la Reina, hi apareix la següent descripció:
| « | (castellà) Su escudo consiste en una fuente de dos cuerpos. | (català) El seu escut consisteix en una font de dos cossos. | » |
La bandera s'aprovà per Resolució de 4 de maig de 2010, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, publicada en el DOCV núm. 6.266, de 13 de maig de 2010.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Millars
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 126 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 4 de maig de 2010, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Fuente la Reina» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.266, 13-05-2010, pàg. 19.732 [Consulta: 17 juny 2016].
* ↑ «Resolució de 17 de gener de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Fuente la Reina (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.192, 18-02-2002, pàg. 4.353 [Consulta: 17 juny 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía Constitucional de Fuente la Reina, Castellón, 1877 (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 18 setembre 2017].
* ↑ Mundina Milallave, Bernardo. Imprenta y librería de Rovira Hermanos. Historia, Geografía y Estadística de la Provincia de Castellón (pdf) (en castellà), 1873, p. 308 [Consulta: 17 setembre 2017].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Fuente la Reina» (en castellà). Vexilologia C. Valenciana, 04-08-2013. [Consulta: 17 setembre 2017].
# Apogon mydrus

Apogon mydrus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És una espècie marina.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Jordan, D. S. & A. Seale. 1905. List of fishes collected by Dr. Bashford Dean on the island of Negros, Philippines. Proceedings of the United States National Museum v. 28 (núm. 1407): 769-803.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Apogon parvulus

Apogon parvulus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Japó fins a les Filipines.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Radcliffe, L. 1912. Descriptions of fifteen new fishes of the family Cheilodipteridae, from the Philippine Islands and contiguous waters. [Scientific results of the Philippine cruise of the Fisheries steamer "Albatross," 1907-1910.--Núm. 13.]. Proceedings of the United States National Museum v. 41 (núm. 1868): 431-446, Pls. 34-38.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Apogon rufus

Apogon rufus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Illes Ryukyu fins a Fidji.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J. E. & T. H. Fraser. 1999. Clarification of the western Pacific cardinalfish species Apogon trimaculatus and A. rhodopterus, with decription of a similar new species. Raffles Bull. Zool. v. 47 (núm. 2): 617-633.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Apogon striatus

Apogon striatus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea i les Filipines.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Radcliffe, L. 1912. Descriptions of fifteen new fishes of the family Cheilodipteridae, from the Philippine Islands and contiguous waters. [Scientific results of the Philippine cruise of the Fisheries steamer "Albatross," 1907-1910.--No. 13.]. Proceedings of the United States National Museum v. 41 (núm. 1868): 431-446, Pls. 34-38.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Apogon susanae

Apogon susanae és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Palau fins a Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Greenfield, D. W. 2001. Revision of the Apogon erythrinus complex (Teleostei: Apogonidae). Copeia 2001 (núm. 2): 459-472.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Hacht-Behecht

El Palau Hacht-Behecht (en persa: هشت‌بهشت, Hašt-Behešt, 'els vuit jardins del paradís'), és un palau iranià de l'època de la dinastia safàvida, situat a Isfahan, Iran. Només en resten dos d'aquesta època en aquesta ciutat. Va ser construït per ordre de Sulayman I de Pèrsia, el vuitè shah de l'Imperi safàvida i va funcionar principalment com un pavelló privat. És situat al famós Charbagh Street. També va ser la primera escola moderna a Isfahan que es va anomenar Escola de Sa Majestat (Madrese Homayouni).

## Història

Construït l'any 1669 pel Xa Sulayman I de Pèrsia en un jardí conegut com «el Jardí del Rossinyol» (Bâgh-é bolbol), hui el gestiona l'Organització del Patrimoni Cultural iranià. Es va restaurar a la dècada dels 1970 i es va completar l'any 1977 per l'Institut Italià per al Mitjà i Extrem Orient en nom de NOCHMI. Tres anys més tard, el projecte acabat va rebre el Premi d'Arquitectura Fundació Aga Khan. L'edifici principal i les grans sales cantoneres estan construïts amb planta octogonal, una planta afavorida pels timúrides que es troba també al Taj-Mahal. Quatre portes donen accés al palau: la del nord té un notable iwan.
* Façana posterior, perspectiva (dibuix de Charles Heath, 1815)
* Façana posterior, perspectiva (dibuix de Pascal Coste, 1848)
* Interior del palau (dibuix de Jean Chardin, 1670)
* Cúpula encaixada i òcul
* Detall de la cúpula amb òcul (dibuix de Pascal Coste, 1848)
* Sostre d'una altra habitació del palau
* Sostre d'una altra habitació del palau
* Vista del palau des del costat del jardí
* Façana posterior
* Porxo d'entrada
* Enteixinat del porxo d'entrada, fusta tallada amb incrustacions de pedra
* Palau i piscina
* Palau i piscina, il·luminació nocturna

## Referències

* ↑ «Isfahan x. Monuments (2) Palaus». A: Encyclopaedia Iranica. XIV, 5 d'abril de 2012, p. 14–20.
* ↑ «آنچه باید درباره مدارس نوین شهر اصفهان بدانیم - ایسنا», 13-10-2019. Arxivat de l'original el 2019-10-13. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «مدارس نوين در اصفهان از آغاز تا امروز (1)». rasekhoon.net. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ Vint anys després del Tchehel-Sotoun.
* ↑ National Organization for Conservation of Historic Monuments of Iran.
* ↑ (anglés) Archnet.com Arxivat 2006-02-10 a Wayback Machine..

## Bibliografia

* Mario Ferrante, «Le Pavillon de Hast Bihist, ou des Huit Paradis, à Ispahan: Relevés et problèmes s'y rattachant», dans Giuseppe Zander (Dir.), Travaux de Restauration de Monuments Historiques en Iran: Rapports et études préliminaires, Rome, Instituto Italiano per il Medio Ed Estremo Oriente, 1968, 507 p. (ISBN 978-0-718-92062-3), p. 399-420.
* Sussan Babaie with Robert Haug. «Isfahan x. Monuments (2) Palaces» (en anglès). iranicaonline.org, 5 avril 2012. [Consulta: 10 décembre 2020].
# Apteronotus milesi

Apteronotus milesi és una espècie de peix pertanyent a la família dels apteronòtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 22,1 cm de llargària màxima.
* És de color marró clar amb petites taques de pigment negre distribuïdes sobre el tegument.
* Es diferencia d'Apteronotus mariae pel menor nombre de radis a l'aleta anal (130-165 contra 162-180).

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el riu Cauca (Colòmbia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632. Pls. 1-20.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ De Santana, C. D. & J. A. Maldonado-Ocampo, 2005. Apteronotus milesi, new species of ghost knifefish (Gymnotiformes: Apteronotidae) from the Cauca River, with a key to apteronotids from the Magdalena-Cauca basin, Colombia. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 16 (núm. 3): 223-230.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ De Santana, C. D. & J. A. Maldonado-Ocampo, 2005.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Aquiló

Aquiló o Aquilo (en llatí, Aquilo ), a la mitologia romana, és el déu dels vents septentrionals (del nord), freds i tempestuosos. D'acord amb la mitologia romana, Aquiló fou el nom llatí del vent del nord, el seu homòleg grec és Bòreas, amb el qual s'assimilà en els mites.
Un nom alternatiu, utilitzat més rarament per al vent del nord és el de Septentrio, un mot derivat de septem triones ("set bous"), per referir-se a les set estrelles que es destaquen al nord, a la constel·lació de l'Ossa Major.

## Representació

Sovint és representat sota la figura d'un ancià amb el pèl blanc desordenat.

## Mitologia

És un dels quatre Ventus Venti (vents provinents dels quatre punts cardinals), fill d'Èol i l'Aurora, amb Favoni, Volturn i Auster.
Ovidi, en la Metamorfosi escriu:
    "A l'acte tanca en les coves d'Èol a Aquiló i a tots vents que fan fugir als núvols acumulats, i deixa anar al Noto."
Plini l'associa amb Circi i Aparctias.
Per Maurice de La Porte, "Aquiló és un vent del nord que els grecs anomenaven Boreas."

## Vegeu també

* Déus del vent grecs

## Referències

* ↑ Ovidi. Metamorfosi. Lib. I-V.
* ↑ Plini, Històries naturals , 2.51.
* ↑ Maurice de La Porte, Els epítets , f. 20 r°.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 24.
# Aracànids

Els aracànids (Aracanidae) són una família de peixos teleostis marins de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Gèneres i espècies

* Anoplocapros (Kaup, 1855)
** Anoplocapros amygdaloides (Fraser-Brunner, 1941)
** Anoplocapros inermis (Fraser-Brunner, 1935)
** Anoplocapros lenticularis (Richardson, 1841)
** Anoplocapros robustus (Fraser-Brunner, 1941)
* Aracana (Gray, 1838)
** Aracana aurita (Shaw, 1798)
** Aracana ornata (Gray, 1838)
* Caprichthys (McCulloch & Waite, 1915)
** Caprichthys gymnura (McCulloch & Waite, 1915)
* Capropygia (Kaup, 1855)
** Capropygia unistriata (Kaup, 1855)
* Kentrocapros (Kaup, 1855)
** Kentrocapros aculeatus (Houttuyn, 1782)
** Kentrocapros eco (Phillipps, 1932)
** Kentrocapros flavofasciatus (Kamohara, 1938)
** Kentrocapros rosapinto (Smith, 1949)
* Polyplacapros (Fujii & Uyeno, 1979)
** Polyplacapros tyleri (Fujii & Uyeno, 1979)

## Referències

* ↑ Kaup, J. J., 1855. Uebersicht über die Species einiger Familien der Sclerodermen. Arch. Naturgeschichte v. 21 (núm. 1): 215-233.
* ↑ Gray J. E., 1838. Notes on the fish. (Remarks accompanying: Notices accompanying a collection of quadrupeds and fishes from Van Diemen's Land. With Notes and descriptions of the new species). Ann. Mag. Nat. Hist. (N. S.) v. 1 (núm. 2). 109-111.
* ↑ McCulloch A. R. & Waite E. R., 1915. A revision of the genus Aracana and its allies. Trans. R. Soc. S. Aust. v. 39. 477-493.
* 1 2 Kaup J. J., 1855. Uebersicht über die Species einiger Familien der Sclerodermen. Arch. Naturgeschichte v. 21 (núm. 1). 215-233.
* ↑ Fujii E. & Uyeno T., 1979. Polyplacapros tyleri, a new genus and species of ostraciid trunkfish from off eastern Australia and Norfolk Ridge. Jpn. J. Ichthyol. v. 26 (núm. 1). 1-10.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
# Aragonès ansotà

L'Aragonès ansotà és el dialecte de l'aragonès que es parla a la vall d'Ansó inclosos els municipis d'Ansó, Biniés i Fago. Ansó figura a l'ALEANR amb les sigles Hu 101.

## Fonètica

La -r final no es pronuncia a Ansó però sí a Fago.
Es manté la -d- intervocàlica en casos que no són gaire comuns en aragonès occidental: odir ("oyir", "sentir").

## Morfologia

El sistema d'articles més comú i millor documentat en ansotà és el de l'aragonès general o, os, a, as no obstant això fa poc que se n'ha documentat l'ús del sistema més antic lo, los, la, las, com a l'Aragonès Jaquès en determinats contexts:
* fendo lo fatuo
* le'n diremos a la ermana
El verb haver com impersonal en (b) i ha, (b) i heba de l'aragonès general ja substituït per estar:
* bi está agua
* bi estaba agua
Existeix una desinència personal de primera persona -n'en els passats imperfectes d'indicatiu, passats imperfectes de subjuntiu i condicionals:
* yo febai.
* yo tenebai.
És l'única varietat de l'aragonès actual que conserva aquesta característica, (es creu que el gistaví febe, tenebe n'és una evolució, AI > e), però el més notable és que ho trobem en el castellà de substrat aragonès de Embún, Salvatierra d'Esca, Longars, Uncastiello, Luesia i Malpica d'Arba i en el castellà del nord-est navarrès (al voltant d'Eslava) s'emprava també (teníai), per això podria ser una característica del romanç navarrès medieval, perdut de tot.

## Lèxic

La paraula monín, monina és diminutiu de mono i significa polit, bell, i coincideix amb el vocatiu que es fa servir en el Baix Martín coexistint amb aragonès, sobre tot en l'afirmació si monín.

## Referències

* ↑ (es) Manuel Alvar: Atlas lingüístico y etnográfico de Aragón, Navarra y Rioja. Institución Fernando El Católico. Departamento de Geografía Lingüística, Institución Fernando el Católico de la Excma. Diputació Provincial de Saragossa, 1983. Tomo I, Lamina 3, Mapa núm. 3.
* ↑ (es) KUHN, Alwin, El Dialecto Altoaragonés (traducción de l'orichinal de 1935); Xordica Editorial. Zaragoza, 2008. ISBN 978-84-96457-41-6

## Enllaços externs

* CharrandoTB.com - Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine. Gravació sobre l'ansotano de l'Arxiu Audiovisual de l'Aragonès Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine..