OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dasyatis margaritella

Dasyatis margaritella és una espècie de peix de la família dels dasiàtids i de l'ordre dels myliobatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total i 1.000 g de pes.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Hàbitat

És un peix de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic oriental central: davant les costes de Cap Blanc (Angola).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. (anglès)
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001. (anglès)
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units. (anglès)
* Albaret, J.-J., M. Simier, F.S. Darboe, J-M. Ecoutin, J. Raffray i L.T. de Morais, 2004. Fish diversity and distribution in the Gambia Estuary, West Africa, in relation to environmental variables Aquat. Living Resour. 17:35-46 (anglès)
* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966. (anglès)
* Compagno, L.J.V. i T.R. Roberts, 1984. Marine and freshwater stingrays (Dasyatidae) of West Africa, with description of a new species. Proc. Calif. Acad. Sci. 43(18):283-300. (anglès)
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units. (anglès)
* Diouf, P.S., 1996. Les peuplements de poissons des milieux estuariens de l'Afrique de l'Ouest: L'exemple de l'estuaire hyperhalin du Sine-Saloum. Université de Montpellier II. Thèses et Documents Microfiches Núm .156. ORSTOM, París. 267 p. (francès)
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999. (suec)
* Pandaré, D., S. Niang, H. Diadhiou i B. Capdeville, 1997. Ichtyofauna of Casamance: reproduction and distribution according to the salinity gradient. Bull. Inst. Fondam. Afr. Noire (A. Sci. Nat) 49(1):167-190. (anglès)
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. (llatí)(xinès)

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Séret, B., 1990. Dasyatidae. p. 62-75. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.). Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 1. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França, 384 p. (francès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315. (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
# Dave Arneson

David Lance "Dave" Arneson (Hennepin County, Minnesota, 1 d'octubre de 1947 - St. Paul, Minnesota, 7 d'abril de 2009) fou un autor de jocs estatunidenc, conegut per codesenvolupar el primer joc de rol publicat a la història, Dungeons & Dragons, juntament amb Gary Gygax a principis dels anys 70. La feina primerenca d'Arneson va resultar fonamental pel desenvolupament del gènere, en què hi creà aspectes arquetípics dels jocs de rol tals com les masmorres ("dungeons"), l'ús d'un jutge neutral i les converses amb personatges imaginaris per avançar en la història.
Arneson va descobrir els jocs de guerra els anys 60, quan era un adolescent, i va començar a combinar-los amb el concepte de joc de rol. Era un estudiant de la Universitat de Minnesota quan va conèixer Gygax a la convenció Gen Con a finals dels 60. El 1970 Arneson va crear el joc i món fictici que esdevindria Blackmoor, pel qual hi escrigué les seves pròpies regles i l'ambientà amb elements de la fantasia medieval. L'any següent, Arneson va ensenyar el joc a Gygax, i junts van co-desenvolupar un conjunt de regles que es convertiren en Dungeons & Dragons (D&D). Tot seguit, Gygax fundà TSR, Inc. per publicar el joc el 1974. Arneson va treballar per la companyia durant un breu període.
El 1976 Arneson va abandonar TSR i mogué plet tres anys després per mantenir els crèdits i les regalies del joc. Va continuar treballant com un dissenyador de jocs independent, va tornar a treballar a TSR per poc temps i va continuar jugant a jocs la resta de la seva vida. Arneson també va fer algunes aportacions en la programació informàtica i va ensenyar el disseny de jocs amb ordinadors i disseny de reglament de jocs a Full Sail University des dels 90 fins poc abans de la seva mort el 2009.

## Referències

* ↑ Cook, Monte; Tweet, Jonathan; Williams, Skip. Dungeons & Dragons Player's Handbook. Renton (Washington): Wizards of the Coast, 2000, p. 2. «Based on the original Dungeons & Dragons rules created by E. Gary Gygax and Dave Arneson»
* ↑ La Farge, Paul «Destroy All Monsters: A journey deep into the cavern of Dungeons & Dragons, a utopian, profoundly dorky and influential game that, lacking clear winners or an end, may not be a game at all». The Believer, vol. IV, núm. 7, 9-2006 [Consulta: 22 juliol 2014].
* ↑ Arneson, D.; Gygax, G.; Carr, M. Don't Give Up the Ship!. 1a ed.. Evansville, IN: Guidon Games, 1972, p. ii.
* ↑ «Role-playing games pioneer dies». BBC News, 11-04-2009 [Consulta: 22 juliol 2014].
# Oxynoemacheilus chomanicus

Oxynoemacheilus chomanicus és una espècie de peix pertanyent a la família dels balitòrids i a l'ordre dels cipriniformes.

## Etimologia

El seu epítet, chomanicus, fa referència al seu lloc d'origen: el riu Choman al Kurdistan.

## Descripció

El cos, allargat, fa 6,7 cm de llargària màxima. 9-11 radis tous a l'aleta dorsal, 7-8 a l'anal, 10-12 a les pectorals i 7-8 a les pelvianes. No hi ha diferències significatives en la longitud de les aletes parelles entre mascles i femelles, però les dels mascles són força més arrodonides. Els mascles tenen uns pocs tubercles escampats a la major part del cap i del tronc, els quals esdevenen més densos al terç basal dels radis de les aletes pectorals, al quart basal dels radis de les aletes pelvianes, a una franja entre les bases de les aletes pelvianes, a les bases dels radis de l'única aleta dorsal, a les membranes branquiòstegues i a l'istme. Línia lateral contínua. Absència d'aleta adiposa. Aleta caudal més o menys truncada. És similar a Oxynoemacheilus zagrosesis, però amb el cos més esvelt dorsiventralment, sense gep i amb franges transversals corporals ben delimitades. Es diferencia dels seus congèneres per tindre, entre altres característiques, la línia lateral completa i l'aleta caudal feblement emarginada.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual viu a Àsia: és un endemisme de la conca del riu Choman al Kurdistan.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (17 de 100).

## Referències

* ↑ Bănărescu, P. & T. T. Nalbant, 1966. The 3rd Danish Expedition to central Asia. Zoological results 34. Cobitidae (Pisces) from Afghanistan and Iran. Vidensk. Medd. Dansk Naturh. Foren. Kjøbenhavn, vol. 129: 149-186, Pls. 19-21.
* 1 2 3 Kamangar, B. B., Prokofiev, A. M., Ghaderi, E. & Nalbant, T. T., 2014. Stone loaches of Choman River system, Kurdistan, Iran (Teleostei: Cypriniformes: Nemacheilidae). Zootaxa 3755 (núm. 1): 33-61. Pàg. 46.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ The ETYFish Project Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Morphology Data of Oxynoemacheilus chomanicus - FishBase (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Iran - FishBase (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Ghaderi, E., 2012. Identification of loaches in Choman River basin based on DNA barcoding. M.Sc. Thesis, Universitat de Teheran, Karaj, 83 pp. (En persa).
# Lepidotrigla microptera

Lepidotrigla microptera és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 30 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat que viu entre 40-340 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: des del sud del Japó i el mar Groc fins al mar de la Xina Meridional.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1860. Catalogue of the Acanthopterygian fishes in the collection of the British Museum. 2. Squamipinnes, Cirrhitidae, Triglidae, Trachinidae, Sciaenidae, Polynemidae, Sphyraenidae, Trichiuridae, Scombridae, Carangidae, Xiphiidae. Londres. Cat. Fishes v. 2. i-xxi + 1-548.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1873. Report on a collection of fishes from China. Annals and Magazine of Natural History (Series 4) v. 12 (núm. 69): 239-250.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* ↑ Yamada, U., S. Shirai, T. Irie, M. Tokimura, S. Deng, Y. Zheng, C. Li, Y.U. Kim i Y.S. Kim, 1995. Names and Illustrations of fishes from the East China Sea and the Yellow Sea. Overseas Fishery Cooperation Foundation, Tòquio (Japó).
* ↑ Chang, C.I. i S. Kim, 1999. Living marine resources of the Yellow sea ecosystem in Korean waters: status and perspectives. p. 163-178. A: Q. Tang i K. Sherman (eds.), Large marine ecosystems of the world. Blackwell Science, Inc., Malden, MA.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.
* ↑ Nakabo, T., 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species. Tokai University Press, Japó, pp v-866.
* ↑ Ni, I.-H. i K.-Y. Kwok, 1999 Marine fish fauna in Hong Kong waters. Zool. Stud. 38(2):130-152.
* ↑ Sokolovskaya, T.G., A.S. Sokolovskii i E.I. Sobolevskii, 1998. A list of fishes of Peter the Great Bay (the Sea of Japan). J. Ichthyol. 38(1):1-11.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Richards, W.J., 1992. Comments on the genus Lepidotrigla (Pisces: Triglidae) with descriptions of two new species from the Indian and Pacific oceans. Bull. Mar. Sci. 51(1):45-65.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Marc Constantin

Marc Constantin (Bordeus, 31 de desembre de 1810 - París, 27 de gener de 1888) fou un chansonier i publicista francès.
Col·laborador del Petit Journal, va escriure la lletra i la música d'innumerables cançons que alguns dels seus biògrafs afirmen que passen de les 2.000, algunes de les quals es feren famoses molt de pressa arreu de França, com la titulada Jeanne Jeanette et Jeanneton, també va escriure la lletra i la música de diversos valsos i polques celebres entre ells La valse des roses i publicà els llibres: Physicologie de l'amant de coeur (1842), Histoire de cafés de Paris (1857), Manuel du savoir-vivre (1857), Le nouveau Décaméron des folies femmes (1859), Les Bijoux de Jeannette (1878), òpera còmica en un acte, amb música del mestre Benjamin Godard.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14, pàg. 1469. (ISBN 84-239-4514-6)
# David Popper

David Popper (Praga, Txèquia, 16 de juny de 1843 – Baden bei Wien, Imperi Austrohongarès, 7 d'agost de 1913) fou un violoncel·lista i compositor txec.
Estudià en el Conservatori de Praga, on es dedicà preferentment al violoncel, i on tingué entre els seus professors a Julius Goltermann, i en el qual va fer sorprenents progressos; el 1870 entrà com a primer violoncel i mestre de concerts en la capella de l'Òpera Imperial de Viena, on hi va romandre fins al 1873, any en què deixà la plaça per emprendre viatges artístics per Europa amb gran èxit, sent nomenat al seu retorn professor de violoncel del Conservatori de Budapest, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort i, on va tenir alumnes molt avantatjats entre d'altres en Imree Hartman, el qual seria un dels puntals del famós Léner Quartet.
El 1872 es va casar amb la pianista Sophie Menter, de la que se'n separà el 1886.
Les seves composicions per a violoncel, curtes en nombre, són molt apreciades pels concertistes a causa de la seva correcta escriptura.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 447 (ISBN 84-239-4546-4)
# Miquel de Palol i Felip

Miquel de Palol i Felip (Girona, 1885 - Girona, 1965) fou un escriptor català, fill del poeta i periodista Pere de Palol i Poch, pare de l'arqueòleg Pere de Palol i Salellas i avi de l'arquitecte, poeta i narrador Miquel de Palol i Muntanyola.
Fou membre del grup d'escriptors modernistes de Girona i amb ells adoptà actituds bohèmies i rebels. Va intervindre en la creació dels Jocs Florals de Girona, el 1903, i col·laborà a L'Enderroc, a Lletres i a la Catalanitat, que dirigí, i a d'altres, així com a la premsa barcelonina (El Poble Català, L'Esquella de la Torratxa, La Campana de Gràcia). Seguidor com a poeta dels corrents simbolistes, publicà Roses (1905), Sonetos galantes (1912) i Poemes de tarda (1914). És autor també de la novel·la Camí de llum (1909), una de les obres més significatives del decadentisme català, i de l'aplec de narracions Llegendes d'amor i de tortura (1910). Marginat per l'ascensió del noucentisme, escriví encara algunes peces teatrals dins els esquemes simbolistes: Senyoreta Enigma (1920), entre d'altres. Afiliat a Acció Catalana, durant la Segona República Espanyola intervingué en la política local i fou membre del Comitè de teatre de la Generalitat. Part de la seva obra literària ha romàs inèdita. El 1972 li fou publicada l'autobiografia Girona i jo.

## Referències

* ↑ Nadal i farreras, Joaquim «Els Palol. Pere, Miquel, Pere, Miquel». Diari de Girona, 13-03-2009 [Consulta: 18 juny 2018].
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, pàg. 241, Tom núm. 11 ISBN 84-85194-05-5

## Enllaços externs

* «Miquel de Palol i Felip». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Francisco Pérez Guarner

Francisco Pérez Guarner (Manuel, (Ribera Alta), 1787 - Madrid, 11 d'octubre, 1822) fou un músic germà gran de Calixto Pérez Guarner, també músic.
A Xàtiva, i sota la direcció del mestre de capella de la seva Col·legiata, Morata García, va fer els estudis musicals, i als divuit anys dominava l'orgue i la composició. Llavors el 1805 es presentà a oposicions per al magisteri de capella de l'església de Sant Nicolau d'Alacant. No aconseguí el primer lloc de la terna, més malgrat això, per la popularitat de què gaudia, fou nomenat per la mestressa; protestà davant l'Ajuntament d'Alacant el contrincant José Alexandre, que anava proposat pel primer lloc, apel·lant al Consell de Castella, previ dictamen, el Consell anul·là el nomenament de Francisco i disposà que es donés possessió de la plaça a Alexandre (1807).
De moment Francisco callà, però utilitzant més endavant els esdeveniments polítics aconseguí del Govern de la regència que se li restituís del càrrec del que se l'havia tret (1811). Llavors es dedicà a regir el seu ministeri, fins que morí a la capital d'Espanya, substituint-lo de manera interina el seu germà Calixto, i ja de manera oficial el 1824 agafà el càrrec José Vasco. Francisco fou el primer que tingué una Acadèmia de música gratuïta per als pobres de la ciutat.
A l'Arxiu de Sant Nicolau d'Alacant, s'hi conserven les obres següents: Miserere (1806), Te Deum (1812), tres Misses, dues Lamentacions, dos salms, Dixit Dominus i Beatus vir, i una missa de Rèquiem.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 745/46. (ISBN 84-239-4543-X)
# Marc Parés Franzi

Marc Parés Franzi (Barcelona, 24 de febrer de 1979) és un polític i geògraf català establert a Vic, ha estat professor de la Universitat Autònoma de Barcelona, i des de l'abril de 2019, diputat de la XII legislatura del Parlament de Catalunya dins del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú-Podem.
Professor del Departament de Geografia a la Universitat Autònoma de Barcelona. Des de l'any 2014, es també coordinador del grup d'investigació Urban Governance, Commons, Internet and Social Innovation (URGOCIS) de l'Institut de Govern i Polítiques Públiques, pertanyent a la UAB. Parés té més de 70 publicacions destacades, com llibres i articles de diversa índole. De 2014 a 2016 va obtenir una beca Marie Curie com a investigador visitant a la Robert F. Wagner Graduate School of Public Service de la Universitat de Nova York i a la Unitat de Planificació i Desenvolupament de la KULeuven. També ha estat a la Universitat de Manchester i a la Universitat de Sussex.
Entre 2003 i 2007 va ser conseller delegat de Medi Ambient i Participació a l'Ajuntament de Figaró-Montmany, municipi de la província de Barcelona, dins de la llista municipalista Candidatura Activa del Figaró. Al novembre de 2017 es van donar a conèixer les llistes de la coalició Catalunya en Comú-Podem a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2017. Parés ocupava el número 9 per la circumscripció de Barcelona i, a la vegada, formava part de la Comissió Executiva del seu partit. La candidatura va obtenir 8 escons en aquesta província, i no va obtenir acta de diputat.
El març de 2019, el diputat Joan Josep Nuet va anunciar la seva intenció de concórrer a les eleccions generals de 2019 a la candidatura d'Esquerra Republicana de Catalunya, motiu per qual va renunciar a la seva acta de diputat al Parlament. Parés va ser el substitut de Nuet. Actualment és membre de la executiva nacional de Catalunya en Comú.

## Referències

* ↑ «URGOCIS - Research Group on Urban Governance, Commons, Internet and Social Innovation.». [Consulta: 23 febrer 2021].
* ↑ «CV - Marc Parés Franzi». Arxivat de l'original el 11 d'abril de 2019. [Consulta: 23 febrer 2021].
* ↑ «About» (en anglès), 07-02-2015. [Consulta: 23 febrer 2021].
* ↑ «Butlletí Oficial de la Província de Barcelona nº 102». 29 d'abril de 2003 [Consulta: 23 febrer 2021].
* ↑ «Aquesta és la llista de Catalunya en Comú a les eleccions del 21-D», 11-11-2017. [Consulta: 23 febrer 2021].
* ↑ «Candidaturas presentadas para las elecciones al Parlamento de Cataluña, convocadas por Real Decreto 946/2017, de 27 de octubre (BOE núm. 281, de 19 de noviembre de 2017).». 19 de novembre de 2017 [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ «Marc Parés, vinculat amb Figaró, substituirà Joan Josep Nuet com a diputat dels Comuns al Parlament». [Consulta: 23 febrer 2021].
* ↑ Catalunya, Parlament de. «Fitxa del diputat/ada». [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ «Comissió Executiva Nacional | Catalunya En Comú». Arxivat de l'original el 2021-05-03. [Consulta: 23 febrer 2021].
# Marcel Quinet

Marcel Quinet (Binche, 6 de juliol de 1915 - Woluwe-Saint-Lambert, 16 de desembre de 1986) va ser un compositor i pianista belga.
Va estudiar breument al Conservatori de Mons i després al Conservatori de Brussel·les, on va obtenir premis per a l'harmonia el 1936, contrapunt el 1937, la fuga el 1938 i el diploma de piano superior el 1943. Entre els seus professors al Conservatori hi havia Raymond Moulaert i Léon Jongen. Va continuar els seus estudis amb Jean Absil i va guanyar el Prix de Rome de Bèlgica el 1945 per la seva cantata La vague et le sillon. El 1946 va ser guardonat amb el premi Agniez pel seu Divertissement orquestral. El 1943 es va convertir en el cap de la facultat de piano al Conservatori de Brussel·les, on també va ensenyar harmonia i fuga. Entre els seus alumnes hi havia Paul Danblon. El 1956 va ser nomenat professor a la "Chapelle Musicale Reine Elisabeth". El 1957 va guanyar el segon premi del concurs de música "Queen Elisabeth" i el seu Concert per a piano núm. 1 va ser utilitzat com a prova en la sessió de 1964 del mateix concurs. El 1976 va ser elegit membre de la "Royal Academy of Belgium".
La música de Quinet és molt similar a la de Paul Hindemith i es distingeix per la claredat formal i l'absència de vessament líric. Les seves obres anteriors estaven més relacionades amb la influència d'Absil, però a principis dels anys cinquanta el seu treball va començar a mostrar un estil més individualitzat a Three Orchestral Pieces (1951), que recorda més a la música francesa amb orquestració similar a Béla Bartók. Marcel Quinet sovint utilitzava models establerts, com ara els passacalles o velles formes de dansa. Per exemple, les seves variacions orquestrals es distribueixen com una suite barroca i el ballet La nef des fous, es construeix com una simfonia, amb un tema principal ràpid alternant passatges lents i expressius. La seva música va créixer des de la politonalitat a l'atonalitat, però sempre va quedar clara en el timbre i la textura. A més de nombroses obres orquestrals, música de cambra, dos ballets i algunes obres corals, Quinet va escriure una òpera, Les Deux bavards, que es va estrenar el 1966.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20120210043220/http://www.cebedem.be/fr/compositeurs/q/117-quinet-marcel

## Fonts

* * Henri Vanhulst. The New Grove Dictionary of Opera, edited by Stanley Sadie (1992), ISBN 0-333-73432-7 and ISBN 1-56159-228-5
* Koninklijk Conservatorium Brussel now houses most works and manuscripts of Quinet, after the bankruptcy of CeBeDeM in 2015.

## Enllaços externs

* Llista d'obres de Quinet, al web del CeBeDe/(neerlandès)
# Marcelle Soulage

Marcelle Fanny Henriette Soulage, de pseudònim Marc Sauval (Lima, Perú, 12 de desembre de 1894 - París, França, 17 de desembre de 1970) fou una pianista i compositora francesa.
Va fer uns brillants estudis al Conservatori de París amb els mestres Georges Caussade, Paul Vidal, Vincent d'Indy i Nadia Boulanger. El 1818 aconseguí el Premi Lepaulé, amb una Suite per a piano, violí i viola. Va escriure molta música de cambra i orquestral, i publicà variacions per a piano; destacant Choral et Danse, música per a arpa; una obra de concert per a dues arpes; diverses melodies per a cant i piano, un cor per a veus de dones, etc. També va escriure diversos treballs pedagògics vers la música.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 682 (ISBN 84-239-4557-X)