OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Raymond Foulché-Delbosc

Raymond Foulché-Delbosc (Tolosa de Llenguadoc 1864 - París 1929) fou un lingüista i hispanista occità.
Amic de Pompeu Fabra, fou aquest qui el portà a Barcelona. Posteriorment va ser un dels més destacats congressistes del Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana, celebrat a Barcelona el 1906, on intervingué en la sessió inaugural, junt amb Pier Enea Guarnerio i Adolfo Bonilla San Martín, com a representant d'un dels estats on es parla català.
Fou fundador i director de la Revue Hispanique, en la qual publicà la major part dels seus estudis i investigacions. Creà, així mateix, una col·lecció annexa a aquesta revista, dedicada a crítiques sobre la literatura espanyola. Ramon Casas li va dedicar un retrat, avui conservat al MNAC.
A partir del 1902 fou membre corresponent estranger de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Referències

* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 72

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
# Incident Pinnacle-Nucflash

Un Incident Pinnacle-Nucflash és una paraula codi, utilitzada pel "United States National Military Command Center" (NMCC), per a descriure una situació caracteritzada per la detonació, o possible detonació accidental, o no autoritzada, d'una arma nuclear que creï un risc de guerra atòmica.
Un Pinnacle-Nucflash té la màxima prioritat en l'estructura de comunicació militar dels EUA.
Altres conceptes importants de la terminologia sobre incidents militars nuclears dels EUA són: l'Incident Pinnacle-Broken Arrow, per a referir-se a un incident nuclear accidental sense risc de guerra atòmica, o l'Incident Pinnacle-Empty Quiver, per a designar un cas de robatori, segrest o pèrdua d'una arma nuclear activa.

## Cultura popular

La pel·lícula Dr. Strangelove dirigida per Stanley Kubrick descriu, en clau de comèdia, un incident Pinnacle-Nucflash.

## Referències

* ↑ "Reference Air Force Instruction" núm. 10-206,4 d'octubre de 2004.
# Neoplecostomus espiritosantensis

Neoplecostomus espiritosantensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Langeani, F. 1990: Revisão do gênero Neoplecostomus, com a descricão de quatro espécies novas do sudeste brasileiro (Ostariophysi, Siluriformes, Loricariidae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 3 (núm. 1): 3-31.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
# Mabel Palacín Lahoz

Mabel Palacín Lahoz (Barcelona, 1965) és una artista catalana multidisciplinària. Es va llicenciar en Història de l'Art i Belles Arts a la Universitat de Barcelona, especialitzant-se en Cinema, Fotografia i Vídeo, i és coneguda per haver realitzat tota mena de fotografies, vídeos i instal·lacions. Va completar la seva formació a l'ENSBA de París. El 2011 fou la representant de Catalunya i les Illes Balears a la Biennal de Venècia.

## Obra

Palacín analitza la relació que mantenen les persones amb les imatges i com aquestes interaccionen amb la realitat, mediatitzada.

### Obres destacades

* Projecte 180° 2011
* Una nit sense fi 2006 - 2008
* La distància correcta 2002 - 2003
* Un/Balanced 2001 - 2005
* Sur l'Autoroute 1998 - 1999

### Exposicions rellevants

Palacín ha exposat els seus treballs a diversos museus del món, com:
* Salvador Dalí Museum, Florida
* Museu col·lecció Berardo, Lisboa
* Museu de l'Empordà, Figueres (Alt Empordà)
* Casino Luxembourg Fòrum d'Art Contemporain, Luxemburg
* OK Center, Linz
* MACBA, Barcelona
* Museu Patio Herreriano, Valladolid
* Künstlerhaus Palais Thurn und Taxis, Bregenz
* Reykjavik Art Museum
* Kunstbunker Tumulka de Múnic
* Kwangju Biennale, Norwich Gallery, Norwich
* Centre d'Art Santa Mònica, Barcelona
* MUA d'Alacant
* Lothar Albrecht Galerie a Frankfurt

## Referències

* 1 2 Badia, Montse. Sessió contínua [exposició col·lectiva]. 1a ed.. Barcelona: Diputació de Barcelona, 2005. ISBN 8498030773 [Consulta: 23 desembre 2013].
* ↑ Alsina, Mercè «Mabel Palacín». Bonart [Girona], núm. 142, 8-2011, p.26-27. ISSN: 1885-4389.
* ↑ Clot, M. Mabel Palacín. La distancia correcta. Alacant. Universitat d'Alacant, 2004
* ↑ «Projecte a la Biennal de Venècia». Arxivat de l'original el 2011-09-02. [Consulta: 15 agost 2011].
* ↑ Fitxa d'autor a Hamaca videoarte
* ↑ Mabel Palacín. Museo Colecção Berardo (Portugal). Fins al 26 de juliol de 2009

## Enllaços externs

* http://angelsbarcelona.com/en/artists/mabel-palacin
* Entrevista a BTV arran de la seva presència a la Biennal de Venècia
* Entrevista a El Punt Avui: "El meu projecte per a la Biennal no s'ha acabat"
# Pietro Aldobrandini

Pietro Aldobrandini (Ravenna, Emília-Romanya, 31 de març de 1571 - Roma, Estats Pontificis, 10 de febrer de 1621) fou un cardenal de la Cúria Romana.
El papa Climent VIII el nomenà protó-notari apostòlic, advocat consistorial, prefecte del castell de Sant'Angelo, cardenal i arquebisbe de Ravenna. El 1601 prengué part en La Pau de Lió com a legat pontifici; concertà el matrimoni d'Enric IV de França, amb Maria de Mèdici.
Protector dels artistes, menà construir sumptuosos edificis, entre ells, la cèlebre Vila Aldobrandini, a Frascati; l'església de Sant Pau, en l'abadia de Tre-Fontane; l'església i convent dels Reformats a Sant Francesc el Fuster, una capella de l'església metropolitana de Ravenna, un monestir de dones a Sant Orest i diversos altres. També menà construir un violí al lutier Gaspar de Saló, instrument que passà la història, restant com el més famós construït per aquell lutier, i pel que pagà el prelat 3.000 ducats napolitans. Es diu que la figura que remata el pal d'aquest instrument de luxe, conservat en el Museu d'Innsbruck, fou tallada per Benvenuto Cellini.
Escriví:

## Referències

* ↑ "Cardinal Pietro Aldobrandini", The British Museum
* ↑ Attlee, Helena. Italian Gardens - A Cultural History. Londres: Frances Lincoln, 2006, p. 91. ISBN 978-0-7112-3392-8.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 771 ISBN 84-239-4579-0

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 356 (ISBN 84-239-4504-9)
* Pietro Aldobrandini a www.catholic-hierarchy.org
# Passaport per a l'eternitat

Passaport per a l'eternitat és una comèdia dramàtica en tres actes, original de Josep C. Tàpies i Santiago Vendrell i Fontanillas, estrenada al teatre Romea de Barcelona, la nit del 27 de febrer de 1957, per la Companyia Maragall, titular catalana del teatre. Va ser un obra d'èxit que va quedar més de tres mesos al cartell. El contingut edificant cuadrava perfectament amb la moral imperant del nacionalcatolicisme, única possibilitat per jugar en català de tota manera en aquesta època.

## Repartiment de l'estrena

* Pere: Rafael Anglada
* Esteve: Josep Castillo Escalona
* Laura: Mercè Bruquetas
* Maurici: Lluís Nonell
* Lluís: Ramon Duran
* Sílvia: Maria Vila
* Lídia: Teresa Cunillé

## Referències

* ↑ «Galeria històrica de fotos d'espectacles del Teatre Romea». Teatre Romea. [Consulta: desembre 2016].
* ↑ Passaport per a l'Eternitat. Barcelona: Editorial Millà, 1957 (Catalunya Teatral núm 46).
* ↑ «Passaport per a l'eternitat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Passaport per a l'eternitat». Índex d'Obres dramàtiques. www.lletrescatalanes.cat, 18-08-2013. [Consulta: 6 desembre 2016].
* 1 2 Puig i Tàrrech, Roser. Casal Selvatà: església i resistència cultural durant el segon franquisme a una vila del Camp de Tarragona, 1954-1978. Valls: Cossetània Edicions, 2001, p. 38 (Col·lecció El Tinter núm. 25). ISBN 9788495684240.
* ↑ González Monge, Ferran. El teatre en català a TVE (1964-2005). Barcelona: Editorial UOC, 2015. ISBN 9788490646489.
* ↑ Fàbregas, Xavier «El Teatre edificant dels anys 50. El melodrama religiós pre-conciliar». Serra d'Or. Barcelona, Any XVIII, Núm. 199 (1976, Abril), p. 95-98, Any XVIII, Núm. 199, 4-1976, pàg. 95-98.
# Nepenthes pudica

Nepenthes pudica és una planta de gerra tropical coneguda en nombroses localitats del districte de Mentarang Hulu, a Kalimantan del Nord, Borneo, on sorgeix entre 1.100 i 1.300 metres per sobre el nivell del mar. Se la coneix per produir tiges subterrànies achlorophyllous que suporten gerres subterrànies funcionals, mentre que molt poques gerres són produïdes sobre el terra.
La planta pot haver evolucionat les seves gerres subterrànies a conseqüència de les estacions seques d'on habita. Apareix per a capturar, predominantment, formigues, com fan la majoria d'espècies estudiades del gènere Nepenthes, si bé també s'alimenta de cucs, larves i escarabats. Aquesta és la primera espècie de planta de gerra, de qualsevol gènere, que utilitza trampes concretes en el medi subterrani. Morfològicament, és més proper a la Nepenthes hirsuta i a la Nepenthes hispida.
L'epítet concret pudica és el mot en llatí per «tímid» o «modest» i es refereix a la tendència de l'espècie per a encobrir les seves gerres.

## Descripció

Els brots d'escalada són fins al voltant de 20 metres de llarg amb una tija d'un diàmetre d'entre 4 i 6 mil·límetres. Els entrenusos són fins a 4 centímetres de llarg i els brots basals subterranis són curts, amb fulles achlorophyllous, reduïdes parcialment o completament, que suporten gerres més baixes correctament desenvolupades. No s'ha percebut que aquests brots subterranis es bifurquin o desenvolupin arrels.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Dančák, Martin; Majeský, Ľuboš; Čermák, Václav; Golos, Michal R.; Płachno, Bartosz J.; Tjiasmanto, Wewin «First record of functional underground traps in a pitcher plant: Nepenthes pudica (Nepenthaceae), a new species from North Kalimantan, Borneo» (en anglès). PhytoKeys, núm. 201, 23-06-2022, pàg. 77-97. DOI: 10.3897/phytokeys.201.82872. ISSN: 1314-2003.
* ↑ «Meet Nepenthes pudica, Carnivorous Plant that Produces Underground Traps» (en anglès). Sci-News.com. [Consulta: 2 juliol 2022].
* ↑ Salvans, Aleix. «Descoberta una espècie de planta carnívora subterrània única al món». MónPlaneta.cat, 04-07-2022. [Consulta: 7 juliol 2022].
* ↑ «Nepenthes pudica Dančák & Majeský». Índex Internacional de Noms de Plantes (IPNI.com). [Consulta: 7 juliol 2022].
# Macari Golferichs i Losada

Macari Golferichs i Losada (Barcelona, 8 de maig de 1866 - Barcelona, 16 de febrer de 1938)fou un enginyer, empresari, comerciant, dibuixant i col·leccionista català.

## Biografia

Fill de Macari Golferichs i Coma, metge natural de Barcelona, i Carolina Losada i Blanco, natural de Toledo. Es va casar amb Maria Mercè Santmartí i Vidal.
Especialitzat en el comerç de fusta exòtica, en el seu temps d'oci va actuar com un dels promotors culturals de l'època, molt interessat en la recuperació del patrimoni cultural català. Destaca la seva col·laboració en la restauració de Santa Maria de Ripoll.
Ferm defensor del modernisme català, el 1900 va encarregar la construcció de la seva residència a l'arquitecte Joan Rubió i Bellver.
Reuní una important col·lecció de teixits coptes que fou adquirida el 1904 per la Junta de Museus (Barcelona, Museu Tèxtil). Creà a la Biblioteca de Catalunya un important repertori iconogràfic d'Espanya (1915). Escriví dues monumentals obres arqueològiques (El Islam i Cartago-Hispania), que han romàs inèdites, i col·laborà a diverses publicacions sobre temes arqueològics. Va publicar diversos articles sobre història de l'art, entre els quals destaquen La Alhambra i Colonización de España: proyecto de colonización de 10.000 hectáreas de terreno regable en el término judicial de Baza, provincia de Granada, aplicado al sistema catalán de aparcería.
Personatge polifacètic, fou soci actiu del Centre Excursionista de Catalunya.
Part del fons de la Família Golferichs es conserva a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Naixements 1866. Llibre 2 (Registres núms. 1577 al 3176)». AMCB.
* ↑ «Registre de Defuncions. Any 1938. Registre núm. 229. Jutjat 4. (pdf pàg.91)», 16-02-1938.
* ↑ La Vanguardia, 21-03-1917, p. 2.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors: ruta del modernisme, Barcelona. 1a. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 105. ISBN 978-84-96696-02-0.
* ↑ «Macari Golferichs i Losada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Golferichs i Losada, 1916.
* ↑ Golferichs i Losada, Macari; Gonzaga i Manegat, Lluís. La Alhambra. David, 1930.
* ↑ Golferichs i Losada, Macari. Colonización de España: proyecto de colonización de 10.000 hectáreas de terreno regable en el término judicial de Baza, provincia de Granada, aplicado al sistema catalán de aparcería. Impr. y Librería de Montserrat, 1909.
* ↑ «Família Golferichs». AHCB3-379/5D36. AHCB, 1694-1867.

## Bibliografia

* Golferichs i Losada, Macari «Santa Eulalia mártir barcelonesa». Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, Vol. 8, 60, 1916, pàg. 233-238.
# František Sušil

František Sušil, de vegades conegut amb la forma germanitzada de Franz Susil (Neuraussnitz, prop d'Austerlitz, 1804 - Bistritz am Hostein, (Moràvia) 1 de juny de 1868) fou un teòleg i poeta moravià.
Susil va ser un dels teòlegs més prominents i poetes de Moràvia. El 1827 va rebre les ordres sagrades, i en 1837 va ser professor de teologia a Brno. A més d'una sèrie d'obres líriques i didàctiques, paràfrasis de cants religiosos, traduccions d'autors clàssic i estudis folklòrics, se li deu una monumental col·lecció de Cants nacionals de Moràvia, amb melodies intercalades (1858-60), que conté més de 1.000 peces i un valuós material etnogràfic i folklòric.
A més se li deu una traducció del Nou Testament (1864-71), basada en les investigacions de la bibliologia moderna. El 1849 fundà en periòdic catòlic Hlas (La Veu) i el 1848 una societat per la publicació dels seus llibres religiosos en idioma txec.
També col·labora amb els seus poemes en diverses obres del músic Förchtgott.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 58, pàg. 1082 (ISBN 84-239-4558-8)
# Pietro Paolo Sabbatini

Pietro Paolo Sabbatino o Sabbatini (Roma, 1600 - 1657) fou un compositor italià del Barroc.
Fou mestre de capella de l'Arxiconfraria de la Mort i Oració i de San Luigi dei Francesi, en aquella capital, i entre els seus alimnes tingué en Antonio di Miari. Fecund compositor i molt docte, produí nombroses obres religioses i profanes, a una i diverses veus, amb acompanyament instrumental i a solo. Foren publicats diversos quaderns de madrigals, villanesques, intermigs, arietes i cançons espirituals, capricis, salms, lletanies i un tractat que porta per títol Toni ecclesiastici colle sue intonazioni all'uso romano; Modo per sonare il basso continuo (Roma, 1650).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1064-65 (ISBN 84 239-4552-9)
# Re bemoll major

Re bemoll major (també Re♭M en la notació europea i D♭ en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota re♭. Així, la seva escala està constituïda per les notes re♭, mi♭, fa, sol♭, la♭, si♭ i do. La seva armadura té cinc bemolls (la, si, re, mi, sol). El seu relatiu menor és la tonalitat de si bemoll menor, i la tonalitat homònima és re bemoll menor. El seu equivalent enharmònic és do sostingut major.
En la música per a arpa, la tonalitat de re bemoll major és preferible a la seva enharmònica, en do sostingut major, no només perquè les cordes de l'arpa són més ressonants en les posicions amb bemolls, sinó perquè la modulació a la dominant és més fàcil de realitzar, posant el pedal de sol bemoll en posició normal quan no hi ha posició de doble sostingut per al pedal de fa en sol sostingut major.
Hector Berlioz, en el seu Grand Traité d'Instrumentation et d'Orchestration modernes (1856) va definir aquesta tonalitat com a "majestuosa", mentre que tenia una opinió molt diferent de la seva tonalitat enharmònica. En sinestèsia és utilitzada per representar el color malva.
El Concert per a piano núm. 1 de Piotr Ilitx Txaikovski està en si bemoll menor, tot i que el famós tema inicial està en re bemoll major.

## Referències

* ↑ «Escala mayor de Re bemol (Reb) - AcordesPIANO.com» (en castellà). [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ «Las 12 escalas mayores explicadas de forma sencilla - Wood and Fire» (en espanyol europeu). [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ «¡Todo lo que debes saber sobre la nota musical: ¡Re!». [Consulta: 14 març 2023].
# Macron (pintor)

Macron (grec antic: Μάρκων', Makron) fou un ceramista atenés actiu entre el 500 i el 475 abans de la nostra era.
Juntament amb Duris, Onèsim i el Pintor de Brigos, és un dels pintors d'atuells més importants de l'època. Sembla haver treballat exclusivament per al terrissaire Hieró, autor de l'única obra —l'escif del Museu de Belles Arts de Boston (13186), amb la història d'Helena— amb la signatura de Macron com a ceramista.
La relació estilística amb el Pintor de Brigos és evident en algunes de les seues millors produccions, com ara la copa del Museu del Louvre (G153), amb el simpòsium d'Aquil·les després de la mort d'Hèctor; i en general els dos ceramistes comparteixen el gust per les escenes dionisíaques i per temes mitològics seleccionats. L'escif que és a Boston mostra la propensió de Macron per les escenes de multituds amb moltes figures superposades, en què l'element més personal s'indica en l'ampla vestidura derivada de l'escultura contemporània, i no és prou per a trencar l'estructura corpòria de les figures.
Entre l'abundant producció de Macron, destaquen, a més a més de les obres esmentades, l'escif que és ara al Museu Britànic (E140)  i la copa que es troba a Berlín (F2291).

## Referències

* ↑ The Museum of Fine Arts. «Drinking cup (skyphos) with the departure and recovery of Helen» (en anglés). [Consulta: 21 novembre 2013].
* ↑ The British Museum. «Skyphos» (en anglés). [Consulta: 21 novembre 2013].
* ↑ The Beazley Archive. «204685, Berlin, Antikensammlung, Berlin, Schloss Charlottenburg, F2291» (en anglés). [Consulta: 21 novembre 2013].
# František Zdeněk Skuherský

František Zdeněk Xavier Alois Skuherský (Opočno, 31 de juliol de 1830 - České Budějovice, 19 d'agost de 1892) va ser un compositor, pedagog i teòric txec.
Nascut a Opočno, el seu pare era František Alois Skuherský, metge del duc Colloredo-Mansfeld i fundador de l'hospital d'Opočno. Es va graduar al gimnàs Hradec Králové i va estudiar filosofia i medicina a la Universitat Charles. També a Praga, es va graduar en l'escola d'orgue. Va signar les seves primeres obres amb el pseudònim Opocensky. Després dels estudis, es va guanyar la vida ensenyant música a la gent a casa seva. Entre els anys 1854 i 1866 va ser mestre de capella de teatre a Innsbruck i director del cor de la ciutat, i més tard director de la catedral de la Universitat. Durant aquest temps va compondre sis òperes, algunes de les quals es van estrenar a Innsbruck. Després de la mort de la seva dona, amb qui va tenir tres fills, va tornar a Praga on el 1866 va esdevenir el director d'una destacada escola d'orgue fins que es va jubilar el 1890. A aquesta escola van assistir compositors tan famosos com Leoš Janáček i Josef Bohuslav Foerster. Va morir a České Budějovice, on el recorda un carrer que porta el seu nom.

## Obres seleccionades

Òperes
* Samo, 1854
* Vladimir, Lora
* General
Piano
* Pensées du soir, op. 10 (1854)
* Preghiera (1881)
* Vzpomínka na Zákupy, op. 19
Orgue
* Estudis, Op. 13, 14 (1867); Op 16, 17

## Referències

* 1 2 3 4 Černušák. Československý hudební slovník II. M-Ž (en txec). Prague: Státní hudební vydavatelství, 1963, p. 509–510.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 995 (ISBN 84-239-4556-1
# Pimm's

Pimm's és una beguda alcohòlica molt popular a Anglaterra, sobretot al sud. És un licor amb diferents bases alcohòliques segons la seva numeració de l'1 al 6. No són comercialitzades totes les numeracions i una variant del Pimm's N ° 3 es distribueix des de 2005 sota el nom de Pimm's Winter Cup, que se serveix calent amb suc de poma, a l'hivern. Va ser produït per primera vegada en 1823 per James Pimm i és propietat de Diageo des de 1997. El seu producte més popular és de Pimm's No. 1 Cup

## Productes

* La beguda núm. 1 de Pimm's és la versió més popular. La seva base és amb ginebra, 25% d'alcohol per volum.
També es pot adquirir com una llimonada fortificada (Pimm's & Lemonade) pre-barrejada en llaunes de 250 ml o ampolles d'1 litre, en un 5,4%.
* La núm. 2 de Pimm's es amb la base de whisky escocès. Actualment eliminat.
* La núm. 3 de Pimm's es amb la base d'aiguardent. Amb acabament d'infusió d'espècies i pell de taronja. Es comercialitza com una beguda de Pimm's d'hivern i està disponible només en aquella temporada.
* La núm. 4 de Pimm's és amb la base de rom. Actualment eliminat.
* La núm. 5 de Pimm's és amb la base de whisky de sègol. Actualment eliminat.
* La núm. 6 de Pimm's és amb la base de vodka. Encara es produeix, però en petites quantitats.
* La beguda Pimm's núm. 1 també s'ha venut amb aromatitzants de maduixes i també s'ha produït un especial a base de Pimms No. 6 amb aromes de mora i aroma.
Hi ha molts còctels amb la base Pimm's, un dels que es va popularitzar és a base de cava: Pimm's Royale.

## Referències

* ↑ Staff. «It's Pimm's O'Clock». Pimm's. Arxivat de l'original el 30 de juny 2012. [Consulta: 20 juny 2012].
* ↑ Staff. «Vodka Pimm’s – The Mystery of Pimm’s No. 6 Vodka Cup». Summer Fruit Cup (blog), 30-05-2011. [Consulta: 20 juny 2012].
* ↑ «La sangria britànica». Diari Ara, 29-06-2014 [Consulta: 4 juliol 2014].
* ↑ «Pimm's. It's Pimm's o'Clock» (en anglès). DIAGEO, 2016. Arxivat de l'original el 2018-08-09. [Consulta: 2018].
* ↑ «Summer Fruit Cup» (en anglès), 2016. [Consulta: 2016].
* ↑ «L'endemà del dissabte. De Matthew Tree». El Punt Avui, 04-09-2011. [Consulta: 2018].
# Reagrupament de crèdits

El reagrupament de crèdits és una operació financera que permet reunificar els deutes que hom té en un sol crèdit de llarga durada i amb unes quotes mensuals més baixes.
Normalment consisteix a contractar un nou préstec hipotecari o bé ampliar el préstec hipotecari que hom ja tenia contractat. Aquest nou préstec hipotecari permet cancel·lar anticipadament els altres préstecs que hom té i, per tant, deixar de pagar-ne cadascuna de les quotes mensuals, per començar a pagar una única quota mensual durant un termini de temps molt superior al termini dels altres crèdits que hom tenia.
Aquesta opció financera la poden oferir una empresa (que actua com a intermediària financera entre les persones consumidores i les entitats de crèdit), o bé, directament, una entitat de crèdit (banc, caixa d'estalvis, etc.).

## Referències

* Revista "Funció Publicació", núm. 55, tardor del 2007. Secretaria d'Administració i Funció Pública de la Generalitat de Catalunya, plana 44.

## Enllaços externs

* Informació sobre aquest tema del Federal Trade Commission dels Estats Units. Arxivat 2007-11-14 a Wayback Machine. (anglès)
* Àmplia informació sobre els reagrupaments de crèdits de la Federal Student Aid dels Estats Units. (anglès)