OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# English Chamber Orchestra

La English Chamber Orchestra (ECO) és una orquestra de cambra britànica amb seu a Londres. L'orquestra completa toca regularment concerts al Cadogan Hall, i el seu conjunt actua al Wigmore Hall. L'orquestra fa gires regulars pel Regne Unit i internacionalment, i té la distinció no només de tenir la discografia més extensa de qualsevol orquestra de cambra, sinó també de ser l'orquestra més viatjada del món; cap altra orquestra ha tocat concerts (a partir del 2013, segons la seva pròpia publicitat) a tants països com l'Orquestra de Cambra Anglesa.
L'orquestra de cambra anglesa té les seves arrels a la Goldsbrough Orchestra, fundada el 1948 per Lawrence Leonard i Arnold Goldsbrough. El grup va prendre el seu nom actual l'any 1960, quan va ampliar el seu repertori més enllà del període de la Barroc per primera vegada. El seu repertori va romandre limitat per la mida del grup, que s'ha mantingut de manera bastant constant al voltant de la mida d'una orquestra de l'època de Mozart.
Poc després, es va relacionar estretament amb el Festival d'Aldeburgh, tocant a les estrenes de A Midsummer Night's Dream de Benjamin Britten (1960), Owen Wingrave (1970), Curlew River i diverses altres de les seves obres. Les ocasions en què Britten va dirigir l'orquestra incloïen els concerts d'obertura del Queen Elizabeth Hall i Snape Maltings el 1967. També va fer una sèrie de discos amb el grup.
L'orquestra no tenia en aquest moment cap director principal, però va treballar estretament amb una successió de directors convidats com Raymond Leppard, Colin Davis i Daniel Barenboim. El 1985 Jeffrey Tate va ser nomenat primer director principal del conjunt. L'any 2000, Ralf Gothóni va ser nomenat segon director principal.
El juny de 2009, l'Orquestra de Cambra Anglesa va nomenar Paul Watkins el seu nou director musical, efectiu amb la temporada 2009–2010, per un contracte inicial de tres anys.

## Enregistraments

El primer gran projecte de gravació de Murray Perahia va ser el Concert per a piano núm. 27 de Mozart, dirigint des del teclat l'Orquestra de Cambra Anglesa.
* Mozart i Myslivecek Concerts per a flauta. Ana de la Vega. "Pentatone (segell discogràfic)|PENTATONE" PTC 5186723 (2018).

## Referències

* ↑ Arxivat 18 de maig de 2013 a Wayback Machine.
* ↑ Plantilla:Es necessita una millor font
* ↑ «History: Britten and the ECO».
* ↑ Martin. Cullingford, "Paul Watkins nomenat director musical d'ECO". Gramòfon, 19 de juny de 2009.

## Enllaços externs

* English Chamber Orchestra - Lloc web oficial
# Falla de les Highlands

La falla de les Highlands, o línia de falla de les Highlands (en anglès: Highland Boundary Fault), és una falla geològica que travessa Escòcia diagonalment des d'Arran i Helensburgh a la costa oest fins a Stonehaven a l'est. Separa dues regions diferents: les Highlands (terres altes) de les Lowlands (terres baixes).
Els dos esdeveniments geològics principals que han afectat Escòcia foren primer la formació del supercontinent Pangea i després el trencament de Pangea i la formació dels continents actuals.
Aquesta falla és la del mig de tres grans falles que discorren del sud-est al nord-oest a través d'Escòcia. Al nord, hi ha la falla Great Glen Fault, i al sud la Southern Uplands Fault. Més cap al sud, just a la frontera amb Anglaterra, hi ha la Iapetus Suture, on es va tancar el paleoocea Iapetus.
La línia de falles de les Highland va estar activa durant l'orogènesi caledoniana.

## Referències

* 1 2 «Loch Lomond–Highland Boundary Fault». Scottish geology. Hunterian Museum and others, 20-07-2006. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 13 desembre 2006].
* ↑ Worsley, Harry Loch Lomond: the loch, the lairds and the legends, ISBN 978-1-898169-34-5. Lindsay Publications (Glasgow) 1988.
# Fama (mitologia)

Segons la mitologia romana, Fama va ser una divinitat al·legòrica romana.
Virgili explica que la Fama, és a dir la "veu pública", va ser engendrada per Gea, la Terra després de Ceu i Encèlad. La descriu com una donzella amb unes ales cobertes d'ulls i de boques i que es desplaça volant amb gran rapidesa.
Ovidi s'imagina que aquesta divinitat viu al centre del món, allà on s'ajunten el cel, la terra i el mar, en un palau sonor de bronze, amb mil obertures per on hi entren totes les veus, incloses les més febles. Aquest palau sempre està obert i retorna amplificades les paraules que li arriben. La Fama tot ho veia i tot ho sentia, i des d'allà escampava les notícies que li venien, fossin certes o falses. Vivia envoltada per la Credulitat, l'Error, la Falsa Alegria, el Terror, la Sedició i els Falsos Rumors, i vigilava el món sencer des del seu palau.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 193. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 92. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1.
Viccionari
# Fannie Bloomfield Zeisler

Fannie Bloomfield Zeisler (nascuda Fannie Blumenfeld a Bielsko, Silèsia, 16 de juliol de 1863 – Chicago, EUA, 20 d'agost de 1927) fou una pianista austríaca naturalitzada estatunidenca.
Encara molt nena, amb el seu germà Maurice (1855-1928), el futur filòleg, foren portades pels seus pares als Estats Units. A Chicago estudià amb Ziehn i Wolfsohn, i posteriorment a Viena perfeccionà el piano amb Leschetitzky. A partir de 1883 donà nombrosos concerts a Alemanya, Anglaterra i els Estats Units, establint-se més tard a Chicago, on va contraure matrimoni amb un advocat d'aquella ciutat nord-americana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1311 (ISBN 84-239-4580-4)
# Farmàcia Mascort-Llach-Cid

La farmàcia Mascort-Llach-Cid fou fundada el 1789 i ha anat passant de generació en generació, fins als nostres dies, convertint-se en una de les més significatives de Palafrugell pel que fa a la seva història i els fons documentals que en van sorgir.

## Història

La farmàcia de Can Mascort fou fundada el 1789 per Francesc Mascort Plana (1766-1840) al carrer Raval Inferior núm. 23 i 25. El succeí el seu fill Pere Mascort Riera (1798-1876), aquest el 1857 deixà la farmàcia al seu germà Rafael Mascort Riera (1800-1884).
Pere Mascort Fina (1844-1916) va succeir el seu pare Rafael Mascort Riera a la farmàcia; en morir Pere Mascort deixà en herència tots els seus béns a la seva única filla. Pere Mascort fou substituït pel farmacèutic regent Joan Rigau Vila (1877- ?) el 1917.
Carles Llach Puig (1896- ?) adquireix la farmàcia de Joan Rigau el 1918. Carles Llach estava casat amb la filla de Pere Mascort Fina, Caterina. Aquest pertanyia a una família de farmacèutics, el seu pare Josep Llach Coll tenia farmàcia a La Bisbal i tres germans més també eren farmacèutics: Josep Mª amb farmàcia a Olot, Albert a Sant Joan les Fonts i Salvador a Port-Bou. El mes d'abril de 1936 ven la farmàcia a Ferran Cid Matabosch i es trasllada a viure a Girona, on obre una altra farmàcia.
Ferran Cid Matabosch va néixer el 1913 a Sant Hilari Sacalm. Adquirí la farmàcia de Carles Llach Puig el 1936 i la regentà fins a 1980. Actualment és la farmàcia de Mercè Cid Alsius, filla de Ferran Cid.

## Fons documental

El fons conté la documentació de gestió i explotació de la farmàcia. De la documentació de gestió es conserva bàsicament els llibres de comptabilitat, que permeten veure els moviments a la farmàcia sobretot entre els anys 30 i 60 del segle xx. Podríem destacar també els llibres on s'anotaven els comptes dels clients, el que devien a la farmàcia; tot i que no és una documentació gaire contínua ens permet tenir les dades d'una dècada, des de 1926 al 1938.
Pel que fa a la documentació referent a l'activitat pròpia de la farmàcia hi trobem els llibres copiadors de receptes, llibres referents al moviment i control de les substàncies estupefaents, anotacions de les fórmules farmacèutiques, catàlegs de productes, etc. En destaquem els llibres copiadors de receptes a on s'anoten totes les prescripcions de les receptes i quin doctor la fa, el preu, etc. És la documentació de la farmàcia que té més continuïtat, tot i que hi manca algun any, i que ens permet veure l'evolució des de 1899 fins al 1978.
Actualment es conserva aquest fons documental a l'Arxiu Municipal de Palafrugell.

## Referències

* ↑ MASSANA MASGRAU, Lluís, Can Mascort. Palafrugell. 1997.
* 1 2 «Fons documentals de l'Arxiu Municipal de Palafrugell». Ajuntament de Palafrugell. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 6 agost 2014].
# Federació Democràtica Nacionalista

La Federació Democràtica Nacionalista (FDN) fou una organització política nacionalista catalana creada per Francesc Macià com a successora de l'Associació Nacionalista Catalana el 2 de febrer de 1919.
En el seu manifest fundacional defensava els drets d'associació, reunió, manifestació i propaganda, reclamava millores socials (sou mínim, assegurança obligatòria, foment del cooperativisme, nacionalització de les vies de comunicació, municipalització dels serveis públics) i defensava les actuacions del Comitè Pro Catalunya i del Comitè Nacional Català de cara a obtenir representació catalana a la Societat de Nacions. El programa afirmava la voluntat d'assolir l'autodeterminació de Catalunya i «l'establiment de la federació o confederació de tots els pobles de la Península, constituint els Estats Units d'Ibèria».
Es presentà a les eleccions generals espanyoles de 1919, en les que Macià aconseguí l'escó de diputat per la circumscripció de Lleida. A partir del 15 de novembre de 1922 començà a publicar el quinzenal L'Estat Català. Fou dissolta el 1923 quan es va integrar en Estat Català, fundat el 1922 inicialment com a grup d'acció de la FDN.

## Referències

* ↑ Esculies, Joan «El cavaller de l'ideal». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.22-28. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Esculies, Joan «Macià, el paradigma dels conversos a l'independentisme». Ara, 25-26 desembre 2013, p. 12.
* ↑ Molas, Isidre «Federació Democràtica Nacionalista (1919-1923)». Recerques [Barcelona], núm. 4, 1974, p. 137-153.

## Bibliografia

* MOLAS, Isidre: «Federació Democràtica Nacionalista (1919-1923)» dins Recerques, núm. 4, 1974, Barcelona, pàg. 137-153.
# Federació de Futbol de les Illes Balears

La Federació de Futbol de les Illes Balears és l'entitat que reuneix els equips de futbol de Mallorca, Menorca i Eivissa i gestiona les activitats relacionades amb el futbol i el campionat balear de lliga en les categories del seu àmbit. El seu president actual és Pep Sansó Nicolau.
Va ser fundada el 18 de juny de 1926, a partir del Comitè Provincial depenent de la Federació Catalana de Futbol fundat a les Illes Balears el 4 de novembre de 1923. Des de la seva fundació n'han estat presidents:
* Pere Comas
* Rafel Obrador
* Fèlix Torrebadella
* Pere Salas Garau
* Miquel Nadal Pont
* Rafel Puelles González
* Joan Seguí Florit (1977-1985)
* Antoni Borràs del Barrio
* Miquel Bestard Cabot (2003-2022)
* Pep Sansó Nicolau (2022-)
Com a secretari de la Federació destaca la figura de Sebastià Alzamora Mateu, que ocupà el càrrec des del 1953 al 1985.
Participa en el campionat estatal de seleccions (juvenils i cadets). Ha col·laborat amb la Reial Federació Espanyola de Futbol i en l'organització de diversos partits internacionals celebrats a Palma.
El 1990 tenia 13.710 afiliats i 168 clubs.

## Referències

* ↑ «Miquel Bestard renuncia a su cargo como presidente de la Federación Balear de Fútbol» (en castellà). Diario de Mallorca, 02-07-2022.
* ↑ «Miquel Bestard dimite como presidente de la Federación de Fútbol» (en castellà). Última Hora, 02-07-2022.
* ↑ García Gargallo, Manuel. «Cien años de fútbol federado en Baleares (1923-2023)» (en castellà). Cuadernos de Fútbol (CIHEFE), núm. 152, 01-04-2023. Arxivat de l'original el 2023-04-05. [Consulta: 21 juny 2023].
* ↑ «Cien años de fútbol federado en Baleares» (en castellà). Diario de Mallorca, 19-06-2023.
* ↑ «Federació Balear de Futbol». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 189. ISBN 84-8661702-2.

## Enllaços externs

* Pàgina de la Federació Balear de Futbol
# Federico de la Iglesia Navarro

Federico de la Iglesia Navarro (c. 1902-1958) va ser un militar espanyol que va combatre en la Guerra civil.
Militar pertanyent al cos d'Estat Major, tenia un expedient brillant. Va ser un col·laborador del comandant Vicente Rojo durant l'etapa d'aquest com a professor de la Acadèmia General Militar. Quan al juliol de 1936 va esclatar la Guerra civil, ostentava el rang de comandant d'Estat Major.
L'agost de 1936 el ministre de la guerra, coronel Juan Hernández Saravia, el va designar cap de l'Estat Major del ministeri. Posteriorment, després de la constitució de la Junta de Defensa de Madrid, va ser un dels col·laboradors de Vicente Rojo dins d'aquest organisme. En 1937, ostentant el rang de tinent coronel, va ser nomenat secretari general de l'Estat Major Central, càrrec que va exercir fins al seu cessament al febrer de 1938. Al llarg de la contesa també va exercir com a cap d'Estat Major de la 43a Brigada Mixta, de la 4a Divisió, del V Cos d'Exèrcit, de l'Exèrcit de Maniobra i de l'Exèrcit de Llevant. Va ascendir al rang de coronel al desembre de 1937.
Al final de la contesa es va exiliar al Regne Unit al costat del coronel Casado i uns altres dels seus companys d'armes.

## Referències

* 1 2 3 Alpert, 2013, p. 338.
* ↑ Ministerio de Defensa Nacional: «Decreto nombrando Secretario general del Estado Mayor Central al Teniente Coronel de dicho Cuerpo don Federico de la Iglesia Navarro». Gaceta de la República núm. 129, de 4 de junio de 1937, pàg. 1085. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Ministerio de Defensa Nacional: «Decreto disponiendo que cese en el cargo de Subsecretario general del Estado Mayor Central al Coronel de dicho Cuerpo, don Federico de la Iglesia Navarro, y que en lo sucesivo sea desempeñado dicho cargo por el Jefe de la Sección de Organización del Estado Mayor del Ejercito de Tierra». Gaceta de la República núm. 51, de 20 de febrero de 1938, pàg. 941. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Zaragoza, 1983, p. 51.
* ↑ Engel, 1999, p. 178, 259.
* ↑ Ministerio de Defensa Nacional: «Orden ascendiendo a Coronel al Teniente coronel de Estado Mayor, don Federico de la Iglesia Navarro». Gaceta de la República núm. 360, de 26 de diciembre de 1937, pàg. 1444. ISSN: 0212-033X.

## Biografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. ISBN 84-922644-7-0.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Planeta, 1983.
# Felice Varesi

Félix Varesi (Calais, 1813 – Milà, 13 de març de 1889) fou un baríton italià. El seu nom està estretament associat a la història de l'òpera italiana durant la seva època més brillant.
Estudià cant a Milà. L'apogeu de la seva fama com a cantant dramàtic fou a Venècia l'11 de març de 1851, el primer Rigoletto. Quatre anys abans havia creat a Florència el rol principal de l'òpera Macbeth, totes dues de Verdi. Posseïa una de les més belles veus de baríton de l'escena lírica de la seva època, i era, a més, un gran actor. Estava casat amb la soprano Cecília Boccabadati, matrimoni del qual van néixer dues filles, Elena i Giulia sopranos, també foren notables cantants d'òpera.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1048 (ISBN 84-239-4580-4)
# Felix Borowsky

Felix Borowsky (Burton-in-Kendal, Cúmbria, Anglaterra, 10 de març de 1870 - Chicago, Illinois, Estats Units, 6 de setembre de 1956) fou un compositor i violinista polonès nascut a Anglaterra i nacionalitzat estatunidenc.
El 1897 la família Borowsky es traslladà del Regne Unit als Estats Units, on Borowsky estudià de bon principi amb mestres particulars, passant després a Colònia (Alemanya), Conservatori en el qual es graduà en violí, piano i composició.
Fou director de la secció de composició i professor d'història musical des de 1897 a 1916 en el Col·legi de Música de Chicago, on entre altres alumnes tingué a Gena Branscombe. Més tard fou professor de música moderna i forma musical en la Universitat de Northwestern. Autor de gran nombre de composicions, figuren entre les més notables:
* Simfonia nº. 1,
* Marxa triomfal, dues suites
* Valse Pathétique,
* Le Printemps pasionné,
* Ecce Homo,
* Elégie simphonic,
* Peintures,
* Fantasie-Overture,
* Youth, (premiada en un concurs)
* Semiramis, etc.totes elles per a orquestra, a més d'altres per a piano i per a violí.
Per l'escena va donar Boudour, pantomima coreogràfica; A Century of the Dance, coreografia, i l'òpera còmica Fernando del Nonsentsico. la seva tasca professional s'estengué a la crítica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Suplement dels anys 1936-1939 pàg. 364 (ISBN 84-239-4585-5)

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 499 (ISBN 84-239-4572-3)
# Apistogramma mendezi

Apistogramma mendezi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ «Apistogramma mendezi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Römer, U. 1994. Apistogramma mendezi nov. sp. (Teleostei: Perciformes; Cichlidae): description of a new dwarf cichlid from the Rio Negro system, Amazonas State, Brazil. Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 1 (núm. 1): 1-12.
# Habitatges a l'avinguda de la Generalitat, 97-99 (Tortosa)

Els Habitatges a l'avinguda de la Generalitat, 97-99 és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt d'habitatges a l'Avinguda de la Generalitat, en el sector de l'Eixample del Temple. Davant de Parc Teodor González. Del tipus d'edificis entre mitgeres. Consten de planta baixa, entresol i tres pisos.
El corresponent al núm. 97 presenta en el nivell de planta i entresòl, a la façana, dues portalades d'arc escarser, una corresponent a un comerç i l'altra d'accés als habitatges superiors. Als dos primers pisos s'obre un balcó en el sector dret i un ample finestral sostingut per dos pilarets prims centrals. En el nivell superior, les golfes s'obren mitjançant una galeria de quatre arcs de mig punt; el remat superior és un entaulament sostingut per mènsules decoratives. L'arrebossat és llis, sense cap mena de decoració. L'edifici núm. 99 és més ric a la façana. L'entresòl s'obre mitjançant tres finestres. En els pisos superiors, el sector central queda ocupat per una tribuna amb emmarcament de pilars de fust estriat, i en els laterals es troben balcons amb finestres que combinen la forma allindanada i els arcs de mig punt. Al pis superior s'obre una balconada amb perfil de base mixtilínia per adaptar-se a les tribunes inferiors. En aquest nivell la decoració és vegetal, d'estuc sobre les finestres, i una banda horitzontal també decorada sota l'entaulament. A sobre d'aquest hi ha una barana a manera de balustrada amb un plafó central decorat de perfil oval.

## Referències

* 1 2 «Habitatges a l'avinguda de la Generalitat, 97-99». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Escut de Torrent (Baix Empordà)

L'escut oficial de Torrent té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, sembrat de creuetes d'argent; ressaltant sobre el tot una faixa ondada d'atzur. Per timbre, una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 22 de setembre de 1995 i publicat al DOGC el 16 d'octubre del mateix any amb el número 1515.
El sembrat de creuetes d'argent sobre camper de gules són les armes parlants dels Cruïlles, marquesos del castell de Torrent; el marquesat també es veu representat per la corona del capdamunt. La faixa ondada és un senyal parlant referent al nom del poble, ja que simbolitza un torrent.

## Vegeu també

* Bandera de Torrent
* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de setembre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torrent.» ( PDF). DOGC núm. 1515. Generalitat de Catalunya, 16-10-1995. [Consulta: 23 novembre 2013].
# Josef Dessauer

Josef Dessauer (Praga, 28 de maig de 1798 - Mödling, 8 de juliol de 1876) fou un compositor txec.
Encara molt jove estudià amb molt de profit el piano i la composició, que descuidà més tard, perquè els seus pares volien que es dediqués al comerç. Malgrat això, en un viatge que va fer a Milà, es va convèncer, que posseïa aptituds reals per la música, i des de llavors, sense abandonar els negocis, dedicà a l'art tot el temps que podia. Viatjà per Anglaterra i França i va romandre mesos a París amb l'ànim de fer representar una òpera, però desanimat perquè no assolia trobar ni un llibre, retornà al seu país. Cultivà, diversos gèneres, però destacà en els lieder, podent alguns d'ells, pel seu sentiment i originalitat, comparar-se amb els de Franz Schubert, especialment els titulats L'asil, Margarida, Els dos taüts, etc. molt inferiors són les obres restants, entre les que hi figuren les òperes còmiques Domingo, Lidwinn, Paquita i Ein Brusch in Saint-Cyr.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 18, 1ª, part, pàg. 636 (ISBN 84-239-4518-9)
# Josef Matthias Hauer

Josef Matthias Hauer (Viena, 19 de març de 1883 - 22 de setembre de 1959) fou un compositor i musicòleg austríac.
Fou un dels més conseqüents mantenidors del sistema atonal en la música. Va escriure nombroses òperes, lieder, peces per a piano i harmonia, preludis i melodies per a l'instrument atonal ben temperat, i preludis per a celesta i harmònium.
Entre els seus llibres hi figura el titulat Ueber die Klangfarben (1919).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 892 (ISBN 84 239-4527-8)
# Josefa Abarrategui y Abarrategui

Josefa Abarrategui y Abarrategui (Granada, m. ca. 1839) va ser una pintora espanyola.
Pintora d'afició de classe acomodada, era filla de Juan Agustín Abarrategui, natural de Durango, membre del consell reial i oïdor de la Cancellera de Granada, i de la madrilenya Gumersinda Abarrategui. El 17 de gener de 1835 va obtenir el títol de sòcia de mèrit de la Sociedad Econòmica d'Amics del País de Granada, per una composició a llapis presentada als premis generals de l'entitat. Abans, el 1833, ella i la seva germana Ángela ja havien presentat alguns dibuixos a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Granada. El 1839 va presentar un Ram de flors en pelfetes, també a llapis, amb motiu de la inauguració solemne del Liceu Artístic i Literari de Granada, on la seva germana Ángela també va presentar una obra. Josefa degué morir poc després, perquè en la següent exposició de 1840, el seu germà Juan Pedro –també pintor– va presentar dues obres seves pòstumament, una tinta xinesa i una aiguada sense títol.

## Referències

* ↑ Santos Moreno, María Dolores. Pintura del siglo XIX en Granada. Arte y sociedad (tesi) (en castellà). vol. 2. Granada: Universitat de Granada, 1997, p. 492-493.
* 1 2 Gómez Román, Ana María «Un juego de espejos: la figura de la mujer y la Real Academia de Bellas Artes de Granada». Cuadernos de arte, núm. 35, 2004, pàg. 86.
* 1 2 Torres López, Matilde. La mujer en la docencia y la práctica artística en Andalucía durante el siglo XIX (tesi) (en castellà). Màlaga: Universitat de Màlaga, 2007, p. 256, 470.
* ↑ «Abarrategui Abarrategui, Josefa y Ángela» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. Fondo Bernardo Estornés Lasa. [Consulta: 28 novembre 2021].
* 1 2 Santos Moreno, María Dolores. Pintura del siglo XIX en Granada. Arte y sociedad (tesi). vol. 3. Granada: Universitat de Granada, 1997, p. 1243.
* ↑ Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 1.