OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Benicolet

L'escut de Benicolet és un símbol representatiu oficial de Benicolet, municipi del País Valencià, a la comarca de la Vall d'Albaida. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camper de sinople, un Agnus Dei d'argent, amb nimbus crucífer d'or, creu del mateix metall i banderola de gules. Al segon quarter, en camper d'or, quatre pals de gules (pels Lladró), contraabraçat d'un losanjat d'atzur i d'or carregat d'escudets d'or (pels Vilanova). Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució del 4 de febrer de 1993, del conseller d'Administració Públiques, publicada en el DOGV núm. 1.976, del 3 de març de 1993.
L'Agnus Dei o anyell pasqual és el senyal de sant Joan Baptista, patró del poble. Al costat, les armories dels Lladró de Vilanova, barons de Llutxent i senyors de Benicolet.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 4 de febrer de 1993, del Conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament de Benicolet (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1976, 03-03-1993, pàg. 2219 [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 77 [Consulta: 12 setembre 2015].
# Alcestis

A la mitologia grega, Alcestis o Alceste (en grec antic Ἄλκηστις Álkêstis o Ἀλκέστη Álceste) és una de les filles de Pèlias, rei de Iolcos a Tessàlia i Anaxíbia, germana d'Acastos, un dels argonautes. Va ser mare d'Eumel i Aspàsia. Homer diu d'ella que era la més bella de les filles de Pèlias.

## El mite

Quan Admet, rei de Feres, va sol·licitar la mà d'Alcestis, Pèlias, per deslliurar-se dels nombrosos pretendents, va declarar que només li donaria la seva filla si anava a la seva cort en un carro estirat per lleons i senglars. Admet va aconseguir fer això amb l'ajuda d'Apol·lo, però va oblidar fer el sacrifici a Àrtemis en el seu casament i va ser condemnat a mort.
Tanmateix, Apol·lo va demanar a canvi la vida d'Admet o la d'algú que pogués oferir-la per ell. Després d'haver demanat separadament a la seva mare i al seu pare –ja ancians– que fessin aquest sacrifici per ell, Alcestis s'ofereix per salvar el seu marit i mor. Poc temps després, Admet va rebre Hèracles a casa seva i li va explicar què havia succeït. Hèracles, compungit, va baixar a l'Hades i va tornar-ne amb Alcestis, més bonica i jove que mai. També es deia que Persèfone, impressionada per l'abnegació d'Alcestis, l'havia retornada al món dels vius.
El sacrifici d'Alcestis per salvar Admet va ser molt celebrat a l'antiguitat. També va demostrar el seu amor filial cap al seu pare, ja que, almenys segons Diodor, no va participar en el crim de les seves germanes, que van assassinar el seu pare, instigades per Medea.
Tant els crítics antics com els moderns han intentat explicar la tornada d'Alcestis a la vida de forma racional, suposant que durant una greu malaltia va ser tornada a la vida per un metge anomenat Hèracles. Alcestis va ser representada al cofre de Cipsel, en un grup mostrant les honres fúnebres de Pèlias. Al museu de Florència hi ha un alt relleu, obra de Cleòmenes, que es creu que representa Alcestis oferint-se a morir.

## Evocacions artístiques

El mite d'Alcestis ha inspirat nombroses obres, entre elles:
* Alcestis, una tragèdia d'Eurípides;
* Alceste, una tragèdia lírica de Jean-Baptiste Lully;
* Alceste, una òpera de Christoph Willibald Gluck amb llibret de Ranieri de' Calzabigi, escrita el 1767.
* Alcestis,oratori amb música d'Henry Robert Gadsby, a partir de l'obra d'Eurípides, 1876?.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 20-21. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 13. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Ctenogobiops crocineus

Ctenogobiops crocineus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

* Els adults poden assolir 10 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 6-20 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia, Txagos, la Xina, les Comores, l'Índia, Indonèsia, el Japó, Kenya, les Maldives, Palau, Papua Nova Guinea, les Filipines, les Illes Ryukyu, les Seychelles, Taiwan i el Vietnam.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smithıom= J.L. «Gobioid fishes of the families Gobiidae, Periophthalmidae, Trypauchenidae, Taenioididae and Kraemeriidae of the western Indian Ocean» (en anglès). Ichthyol. Bull., núm. 13, 1959, pàg. 185-225.
* 1 2 3 «Ctenogobiops crocineus Smith, 1959» (en anglès). FishBase.
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 3. Jawfishes - Sunfishes, Opistognathidae - Molidae. Zoonetics, Austràlia. 623 - 893.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida. 598 p.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia. 775 p.
* ↑ Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.
* ↑ Nguyen, N.T. i V.Q. Nguyen, 2006. Biodiversity and living resources of the coral reef fishes in Vietnam marine waters. Science and Technology Publishing House, Hanoi.
* ↑ Randall, J.E. i C. Anderson, 1993. Annotated checklist of the epipelagic and shore fishes of the Maldives Islands. Ichthyol. Bull. of the J.L.B. Smith Inst. of Ichthyol. 59:47.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Randall, J.E. i M. Goren, 1993. A review of the gobioid fishes of the Maldives. Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. (58):1-37, 5 pls.
* ↑ Smith, J.L.B. i M.M. Smith, 1963. The fishes of Seychelles. Rhodes University, Grahamstown. 215 p.
* ↑ Werner, T.B. i G.R. Allen, 2000. A rapid marine biodiversity assessment of the Calamianes Islands, Palawan province, Philippines. RAP Bulletin of Biological Assessment 17. Washington DC: Conservation International.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
# Escut de Santa Margarida de Montbui

L'escut oficial de Santa Margarida de Montbui té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un mont d'or movent de la punta somat d'un bou passant d'argent. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 7 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137.
El mont i el bou són senyals parlants i són les armes dels Montbui, senyors de la baronia.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Santa Margarida de Montbui.» (pdf). DOGC núm. 1137. Generalitat de Catalunya, 28-04-1989. [Consulta: 27 febrer 2013].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Aleksandra Wozniak

Aleksandra Wozniak (Montreal, Quebec, 7 de setembre de 1987) és una tennista professional quebequesa.
Ha guanyat diversos títols del circuit challenger a individuals, un a dobles, i un torneig en el circuit professional de la WTA. Actualment està classificada la núm. 39 al rànquing mundial de la WTA.

## Referències

* ↑ Rànquing oficial del circuit professional de la WTA Arxivat 2010-04-26 a Wayback Machine. - en sonyericssonwtatour.com 7 de setembre del 2009 (anglès)
# Àvia Remei

Remei Ribas Aguilera, coneguda com l'Àvia Remei, nasqué a Mataró al 1934. La seva passió per la cuina li ve de llarg. Començà a presentar-se a concursos de cuina per diversió i aconseguí diversos premis. Entre el 1990 i el 1999 intervingué en diferents programes de la televisió de Mataró; col·laborà en el programa Tocant Fusta, conduït per Espartac Peran, a Ràdio Argentona, i feu una demostració a TV3 de l'elaboració de la crema catalana. L'any 2000 participà en dos programes especials de Nadal, un a COM Ràdio i l'altre a RAC1, conduït per Ramon Pellicer. Durant el 2001 feu diverses demostracions, una de les quals fou a TV2, en què explicà com fer una gran cassola de conill amb cargols, i dues més, a TV3, sobre com fer un bon allioli i una mona de Pasqua casolana.
L'any 2001 publicà La cuina de l'Àvia Remei, que ja és tot un referent entre els llibres de cuina i que ha estat traduït al castellà. El Nadal del 2002 participà en el programa de TV3 La Columna, presentat per Júlia Otero, en què elaborà els plats típics de Nadal. El gener del 2003, fou entrevistada per Sílvia Cóppulo a COM Ràdio i feu recomanacions per a la dieta de després de les dates nadalenques. D'altra banda, des del 1998 participa en diferents programes menats per Martí Gironell, a Catalunya Ràdio, com ara El Pont de les Formigues, No Es Pot Aguantar i Interès General.
Fou col·laboradora habitual del programa Divendres de TV3 d'entre els anys 2009 i 2017.
Va aparèixer al programa Col·lapse de TV3 en el seu episodi número 22, juntament amb Espeartac Peran, per parlar del pas del temps i de les seves intervencions televisives sobre cuina.

## Obra

* La cuina de l'Àvia Remei (Cossetània Edicions, 2001). Traduït al castellà.
* Plats i secrets de l'Àvia Remei (Cossetània Edicions, 2003). Traduït al castellà.
* Àvia Remei, vull cuinar! (Cossetània Edicions, 2004). Traduït al castellà.
* L'Àvia Remei talla el bacallà (Cossetània Edicions, 2006). Traduït al castellà.
* Els millors plats de l'Àvia Remei: Trucs i recomanacions (Cossetània Edicions, 2009).
* Les Millors postres de l'Àvia Remei: 100 receptes (Cossetània Edicions, 2011).

## Referències

* ↑ Casas, Mar. «Cuinant davant de mar amb l’Àvia Remei». destil.comunicaunamica.cat. Arxivat de l'original el 2022-09-11. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Estany, Ramón. «L'àvia Remei, Matarruc d'Honor 2012». naciodigital.cat | Solsona, 18-02-2012. Arxivat de l'original el 2022-10-03. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ «REMEI RIBAS, cuinera i col·laboradora del "Divendres" i ESPARTAC PERAN, presentador del "Divendres"». ccma.cat, 18-10-2012. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Ávila Granados, Jesús «Remei Ribas i Aguilera, una maga de los fogones». Sesenta y más, 234, 2005, pàg. 54–57. ISSN: 1132-2012.
* ↑ «La nit dels ignorants 3.0 - Àvia Remei: "La tradició diu que, per Nadal, escudella, pollastre rostit i torrons"». ccma.cat | Nit dels Ignorants, 19-12-2019. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ TV3. «Espartac Peran, a "Col·lapse": "Hem de reivindicar la gent gran"», 04-03-2023. [Consulta: 5 març 2023].

## Enllaços externs

* Web de l'àvia Remei
# Escut de Benifallim

L'escut de Benifallim és el símbol representatiu oficial de Benifallim, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alcoià. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camp d'atzur, un castell d'or, maçonat i aclarit de sable. Al segon quarter, de gules, sembrat de creus planes d'argent. Al timbre una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució del 18 de gener de 1999, del conseller de Presidència, publicada en el DOGV núm. 3.446, del 3 de març de 1999.
S'hi representen l'antic castell de Benifallim, documentat des del segle xiii, i les armes dels Cruïlles, antics senyors del poble i atorgadors de la primera carta pobla el 1316.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alcoià.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 225 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 18 de gener de 1999, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Benifallim (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.446, 03-03-1999, pàg. 3.204-3.205 [Consulta: 17 abril 2016].
# Shimeji

S'anomena shimeji (シメジ, 占地) a un grup de bolets comestibles originaris de l'Àsia oriental, però presents també al nord d'Europa. El hon-shimeji (Lyophyllum shimeji) és un fong micorriza difícil de conrear. Altres espècies són detritívores, i el bunashimeji es cultiva àmpliament en l'actualitat. Els fongs shimeji són rics en compostos amb sabor umami com l'àcid guanílic, l'àcid glutàmic i l'àcid aspàrtic.
Els shimeji sempre han de cuinar-se, ja que no resulten bons servits crus pel seu sabor una mica amarg, que desapareix completament durant la cocció. Els shimeji cuinats tenen una textura agradable, ferma i lleugerament cruixent, i un lleuger gust de nou. La cocció també els fa més fàcils de pair. Resulten adequats en receptes saltejades, com amb carn de caça o marisc. També es poden fer servir en sopes, estofats i salses. Quan es cuinen sols, es poden saltar sencers, incloent-hi el peu, a foc viu, o es pot rostir a foc lent amb una petita quantitat de mantega o oli. S'empra en sopa, nabemono i takikomi gohan.

## Referències

* ↑ «Japanischer Gourmetpilz wächst auch in Schweden» (en alemán). Spiegel Online, 30-06-2010 [Consulta: 30 juny 2010].
* ↑ «Hyoeiオリジナルコラム（なでしこ通信） 日本人はキノコが大好き» (en japonés). Hyogo NCC College. Arxivat de l'original el 13 de diciembre de 2007.
# Crisòtemis (filla de Carmànor)

Segons la mitologia grega, Crisòtemis (en grec antic Χρυσόθεμις) va ser una filla de Carmànor, sacerdot cretenc.
Se li atribueix la fundació de les competicions musicals en les que, segons la tradició, es va emportar el premi per primera vegada. Casada amb Estàfil, va tenir tres filles, Molpàdia, Reo i Pàrtenos.
Algunes tradicions la consideraven mare del músic Filammó.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 121. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 57. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Alcàsser de Segòvia

L'alcàsser de Segòvia és un dels monuments més destacats de la ciutat de Segòvia (Castella i Lleó, Espanya), que s'alça sobre un turó en la confluència dels rius Eresma i Clamores. El castell va ser una de les inspiracions per al castell de la bruixa de la Blancaneus de Walt Disney.

## Història

Les restes més antigues trobades al lloc són uns carreus de granit similars als de l'aqüeducte romà, el que fa suposar que en temps de la dominació romana de la ciutat ja devia haver-hi un castro o fortificació. Sobre les restes d'aquest, l'alcàsser va ser erigit com a fortalesa andalusina. La primera notícia documental que es conserva de l'edifici data de l'any 1122, poc després que Alfons VI de Lleó reconquerís la ciutat, encara que no és fins a l'any 1155 quan apareix citat amb la denominació d'alcàsser, en una carta custodiada a l'arxiu de la catedral. Fou residència del rei Alfons VIII. El 1258, regnant Alfons X, es va enfonsar el palau quan el rei es trobava al seu interior. Aquest nucli més antic correspon amb la sala d'armes. Va ser nombroses vegades restaurat i ampliat, possiblement des d'Alfons X fins a Felip II. A aquest últim es deu el seu aspecte actual, la seva silueta el fa únic entre els castells espanyols.
A l'edat mitjana, per la seva seguretat com per la proximitat de zones de caça, l'Alcàsser es va convertir en una de les residències favorites dels reis de Castella, especialment d'Alfons X. Va ser habitat moltes vegades i va arribar a ser un dels més sumptuosos palau-castells al segle xv.
L'any 1719 els presos d'Estat de la Guerra de Successió Espanyola van ser traslladats a aquest alcàsser. Hi destaquen entre d'altres, el general Joan Baptista Basset i Ramos i els coronels Sebastià Dalmau i Josep Vicent.
La fortalesa va servir posteriorment com a presó d'Estat fins que el 1762 Carles III va fundar a Segòvia el Reial Col·legi d'Artilleria que va tenir la seva seu a l'alcàsser. El 1862, un incendi va destruir els sostres de les sales nobles, que van poder ser reconstruïdes fidelment amb posterioritat gràcies a l'existència de gravats. El 1931 va ser declarat monument històric artístic. L'any 1953 es va crear el patronat de l'alcàsser que és el responsable del museu que es pot visitar en el seu interior.

## Referències

* ↑ Aguilera, Genna «La nació espoliada». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.48-52. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Patronato del alcázar de Segovia (castellà)
* Descripción del alcázar (castellà)
# Alejandro García Caturla

Alejandro García Caturla (Remedios, 7 de març de 1906 - Remedios, 12 de novembre de 1940) fou un compositor cubà de música contemporània.
Estudià composició en el Conservatori de La Havana, amb Pedro Sanjuán, i amplià coneixements a París, on fou deixeble de Nadia Boulanger. La mort el va sorprendre prematurament quan entrava en la etapa de maduresa. Cultivà el simfonisme, al que incorporà elements del folklore crioll i aires de les Antilles: La rumba, Tres danzas cubanas i Obertura cubana, escrites entre 1927 i 1933, les seves peces simfòniques són més representatives, encara després de la seva mort s'han valorat cançons a les quals va saber incorporar aires afrocubans, com ara Mulata, Juego santo, Yambambo, etc. També va compondre peces per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1 (ISBN 84-239-4557-X)
# Crossocheilus rostratus

Crossocheilus rostratus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ van Hasselt J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35). 130-133.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cruriraja rugosa

Cruriraja rugosa és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 366-1.007 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental central: des del Golf de Mèxic i el Mar Carib fins a Colòmbia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bigelow H. B. & Schroeder W. C., 1948. New genera and species of batoid fishes. J. Mar. Res. v. 7. 543-566.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bigelow, H. B. & Schroeder, W. C., 1958. Four new rajids from the Gulf of Mexico. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 119 (núm. 2): 201-233.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Castro-Aguirre, J.L. i H. Espinosa Pérez, 1996. Listados faunísticos de México. VII. Catálogo sistemático de las rayas y especies afines de México. (Chondrichthyes: Elasmobranchii: Rajiformes: Batoideiomorpha). Universidad Nacional Autónoma de México, Mèxic. 75 p.
* ↑ McEachran, J.D. i Carvalho, M.R. de, 2002. Rajidae: Skates. A: Carpenter, K. E. (ed.). The Living Marine Resources of the Western Central Atlantic. Vol. 1: Introduction, molluscs, crustaceans, hagfishes, sharks, batoid fishes and chimaeras., pp. 531-561. FAO, Roma.
* ↑ Caldwell, K.D., 1966. Marine and freshwater fishes of Jamaica. Bull. Inst. Jamaica (17):7-109.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cryptoheros nanoluteus

Cryptoheros nanoluteus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És endèmic de l'Amèrica Central: Panamà.

## Referències

* ↑ Allgayer, R. 2001. Description d'un genre nouveau, Cryptoheros, d'Amerique central et d'une espece nouvelle du Panama (Pisces: Cichlidae). L'an Cichlidé v. 1: 13-20.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Cryptoheros nanoluteus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Allgayer, R. 1994. Description d'une espèce nouvelle du genre Archocentrus Gill & Bransford 1877 (Pisces: Cichlidae) du Panama. Rev. Fr. Cichlido. v. 135 (núm. 1): 6-24.
* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Conkel, D., 1993. Cichlids of North and Central America. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fowler, H. W. 1932. Notes on fresh water fishes from Central America. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 84: 379-385.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Loiselle, Paul V. (1995). The Cichlid Aquarium. Alemanya: Tetra Press. ISBN 1-56465-146-0.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Schmitter-Soto, J.J. 2007. A systematic revision of the genus Archocentrus (Perciformes: Cichlidae), with the description of two new genera and six new species. Zootaxa 1603:1-78.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.