OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Sant Gregori

L'escut oficial de Sant Gregori té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. de gules, una creu papal d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 5 d'agost de 1988 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1042.
La creu papal és l'atribut de sant Gregori (papa del segle vi-vii), patró del poble. Els quatre pals de Catalunya recorden que la localitat va estar sota la jurisdicció de la Corona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Gironès

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Sant Gregori.» ( PDF). DOGC núm. 1042. Generalitat de Catalunya, 12-09-1988. [Consulta: 14 novembre 2013].
# Escut de Sant Mateu de Bages

L'escut oficial de Sant Mateu de Bages té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un cap de jove d'argent nimbat d'or ixent d'un vol abaixat d'argent i un llibre obert d'or carregat de les lletres L i G de sable, una a cada pàgina, ressaltant de sota del cap, acompanyat a la punta d'un card de 3 flors d'or i d'una cérvola d'argent posats en faixa: el peu d'argent, un lleó de gules coronat d'or i armat de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 14 de novembre de 1985 i publicat al DOGC el 3 de gener de l'any següent amb el número 632.
L'àngel amb el llibre simbolitza sant Mateu evangelista, patró del poble, com a autor de la Sagrada Escriptura (amb les lletres L i G, inicials de "Liber Generationis"). El castell de la localitat, del segle xi, va pertànyer des del segle xiii als Boixadors (família representada per les seves armes, una cérvola d'argent en camper de gules), i més tard als Cardona (representats pel card d'or en camper de gules tret de les seves armes parlants) i als Peguera (simbolitzats per les seves armes, un lleó coronat de gules sobre camper d'argent).

## Referències

* ↑ «DECRET 331/1985, de 14 de novembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Mateu de Bages per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 632. Generalitat de Catalunya, 03-01-1986. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut de Sant Miquel de Campmajor

L'escut oficial de Sant Miquel de Campmajor té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una balança d'or acompanyada al peu d'una margarida d'argent botonada d'or. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 de novembre del 2003 i publicat al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 4023. Es va publicar una correcció d'errada el 7 de juliol del 2005 al DOGC número 4421.
Les balances són l'atribut de sant Miquel, patró del poble, mentre que la margarida sobre camp de sinople és un senyal parlant que fa al·lusió al "camp" del topònim.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/3652/2003, de 13 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Miquel de Campmajor. (Correcció d'errades en el DOGC núm. 4421, pàg. 20643, de 07/07/2005)» ( PDF). DOGC núm. 4023. Generalitat de Catalunya, 03-12-2003. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2019. [Consulta: 17 novembre 2013].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a la Resolució GRI/3652/2003, de 13 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Miquel de Campmajor (DOGC núm. 4023, pàg. 23592, de 3.12.2003).» ( PDF). DOGC núm. 4421. Generalitat de Catalunya, 07-07-2005. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2019. [Consulta: 17 novembre 2013].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla de l'Estany
# Escut de Sant Mori

L'escut oficial de Sant Mori –aprovat el 28 de maig de 1992 i publicat al DOGC el 10 de juny– té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una llança de gules posada en pal acostada de 2 rocs d'atzur. Per timbre una corona de marquès.
La llança és l'atribut de Maurici d'Agaunum, sant patró de la localitat. Els dos rocs d'atzur a banda i banda, sobre camper d'or, provenen de les armes dels Rocabertí, senyors del castell de Sant Mori, que fou el centre de la baronia de Sant Mori que, el 1893, va esdevenir marquesat (cosa que es veu reflectida per la corona de marquès al capdamunt de l'escut).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 de maig de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Mori» ( PDF). DOGC núm. 1604. Generalitat de Catalunya, 10-06-1992. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Sant Pau de Segúries

L'escut oficial de Sant Pau de Segúries té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una vall de sinople sobremuntada d'una espasa de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 de febrer de 1992 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 1561.
L'espasa és l'atribut de sant Pau, patró del poble. A sota hi ha la representació de la vall del Ter, on s'aixeca la localitat.

## Vegeu també

* Bandera de Sant Pau de Segúries
* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de febrer de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Pau de Segúries.» ( PDF). DOGC núm. 1561. Generalitat de Catalunya, 26-02-1992. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Sant Pere Sallavinera

L'escut oficial de Sant Pere Sallavinera té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'una cérvola passant d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 14 de maig de 1985 i publicat al DOGC el 17 de juliol del mateix any amb el número 563.
Les claus de sant Pere són l'atribut del patró de la localitat. La cérvola d'argent sobre camper de gules prové de les armes dels Boixadors, senyors del poble.

## Referències

* ↑ «DECRET 170 /1985, de 14 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Pere Sallavinera perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 563. Generalitat de Catalunya, 17-07-1985. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Escut de Sant Quirze de Besora

L'escut oficial de Sant Quirze de Besora té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r de gules, dues palmes d'or entrellaçades a la base de la tija; 2n de sable, tres pals d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de setembre de 2010 i publicat al DOGC el 4 d'octubre del mateix any amb el número 5727.
L'escut representa dues palmes d'or, senyal tradicional i característic de la localitat, que ja s'utilitzava si més no entre 1845 i 1969 als segells municipals i que és l'atribut del martiri de sant Quirze i santa Julita, els patrons de la parròquia. A la part de sota hi figuren les armes dels Besora, antics senyors del poble.
Es tracta d'una adaptació als usos heràldics oficials de la Generalitat de Catalunya de l'escut aprovat el 1969 pel Ministeri de Governació mitjançant el decret 2.597/69 de 16 d'octubre. De fet el blasonament és el mateix, però s'adapta la forma de l'escut al caironat reglamentari per als municipis catalans i es timbra amb una corona mural de poble en comptes de la corona reial.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3096/2010, de 2 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Quirze de Besora.» (pdf). DOGC núm. 5727. Generalitat de Catalunya, 04-10-2010. [Consulta: 4 octubre 2010].
* ↑ Boletín de la Real Academia de la Historia, tom CLXX, núm. I, any 1973. (castellà)
# Escut de Sant Vicenç de Castellet

L'escut oficial de Sant Vicenç de Castellet té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un castell de sinople obert acompanyat d'un sautoret de gules al cap, una graella de gules al costat destre i una roda de molí de gules al sinistre. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat oficialment per la Direcció General d'Administració Local del Departament de Governació i Relacions Institucionals de la Generalitat de Catalunya el 22 de febrer del 2011 i publicat al DOGC número 5.834 el 10 de març del mateix any. El Ple de l'Ajuntament l'havia aprovat prèviament el 27 d'octubre del 2010.
El castell, en al·lusió al castell de Castellet, és un senyal parlant tradicional referent al topònim de la localitat i un element característic de l'escut del municipi, que ja era present als segells de l'Ajuntament del segle xix. El sautoret (o creu de Sant Vicenç), la roda de molí i la graella són els atributs habituals del martiri de sant Vicenç, patró del poble, i que distingeixen aquest escut d'altres que també porten un castell; segons la tradició, Vicenç d'Osca fou martiritzat a València clavant-lo en una creu en forma d'aspa i rostint-lo a la graella, entre altres penalitats, i finalment el van llançar al Túria lligat a una roda de molí.
La corona recorda la baronia de Castellet, creada el 1797 sota la persona de Marià d'Alegre i Aparici, ciutadà honrat de Barcelona; precisament, fins a l'aprovació de l'escut oficial, l'Ajuntament usava el pretès escut d'armes del baró de Castellet, timbrat amb casc i ornat amb llambrequins, com a senyal representatiu del municipi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/617/2011, de 22 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Vicenç de Castellet.» (pdf). DOGC núm. 5834. Generalitat de Catalunya, 10-03-2011. [Consulta: 10 març 2011].
* ↑ Armand de Fluvià: «Sant Vicenç de Castellet, un escut conflictiu?», Paratge 17, pàgs. 33-40; aquí se'n pot veure una imatge: castellet.net Arxivat 2009-06-16 a Wayback Machine. [Consulta: 10-03-2011].
# Escut de Sempere

L'escut de Sempere és un símbol representatiu oficial de Sempere, municipi del País Valencià, a la comarca de la Vall d'Albaida. Té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Primer, d'argent, una alzina de sinople arrancada del mateix color, acompanyada d'un os estantolat de sable mirant cap a la sinistra; segon, d'or, quatre pals de gules. Al timbre, corona de marqués. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Decret d'11 de juliol de 1963, publicat al Butlletí Oficial de l'Estat número 190, del 9 d'agost del mateix any, previ dictamen elaborat per la Reial Acadèmia de la Història.
Al primer quarter es representen les armes dels Núnyes, i al segon, les dels Milà d'Aragó, senyors de Sempere.

## Referències

* ↑ «Decreto 1901/1963, de 11 de julio, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Sempere, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, núm. 190, 09-08-1963, pàg. 11893-11894 [Consulta: 16 setembre 2022].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Vall d'Albaida
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut de Sellui

Actualment, l'entitat municipal descentralitzada (EMD) de Sellui, al municipi de Baix Pallars (Pallars Sobirà), disposa d'escut oficial segons la normativa regulada per la Generalitat de Catalunya.
El dia 22 de novembre de 2021 la Junta de Veïns de l'Entitat Municipal Descentralitzada de Sellui va acordar iniciar l'expedient d'adopció de l'escut heràldic local per representar que els habitants se'ls anomena cua-rois i el color roig de la terra, amb rodelles de sable, en referència a l'etimologia de Sellui ('lloc de forats') i una torre, que simbolitza el castell de la Crua. Al peu una vall, per la vall d'Ancs, carregada de tres palles col·locades en banda, senyal del comtat de Pallars Sobirà.
Posteriorment, es va aprovar definitivament mitjançant Resolució de la Presidència PRE/1377/2022, de 8 de maig, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'Entitat Municipal Descentralitzada de Sellui, publicada al DOGC núm. 8666, de 12 de maig del mateix any.

## Descripció heràldica

Escut caironat: d'argent, una vall de gules carregada de tres palles d'or posades en banda, sobremuntada d'un castell obert de gules acompanyat de tres rodelles de sable malordenades.

## Referències

* ↑ Balanza i Grimaldo, Marc A. Proposta escut heràldic EMD Sellui. Peramea: octubre 2021. Sense ISBN
* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/1377/2022, de 8 de maig, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'Entitat Municipal Descentralitzada de Sellui.» ( PDF). DOGC núm. 8666. Generalitat de Catalunya, 12-05-2022. Arxivat de l'original el 4 de juny 2022. [Consulta: 4 juny 2022].

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968. ISBN Sense ISBN.
* Balanza i Grimaldo, Marc A. Proposta escut heràldic per l’EMD de Sellui. Peramea (Pallars Sobirà): Grup Cultural “Lo Vent de Port”, Oct. 2021. ISBN Sense ISBN.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Sobirà
# Orogènesi tacònica

L'orogènia tacònica és el primer episodi de formació de muntanyes que originà el relleu de les Muntanyes Apalatxes. El nom prové de les Muntanyes Tacòniques, una serra integrant dels Apalatxes a l'est del riu Hudson. L'orogènesi es va produir a l'àrea geogràfica continental que avui correspon a Amèrica del Nord. Hi va haver tres episodis, tots esdevinguts a l'Ordovicià. A l'Ordovicià inferior va afectar els actuals Maine, Terranova i Labrador; al mitjà la part est de Tennessee; al superior Nova York, Pensilvània i la part est de Virgínia.
Va ser un període constructiu de muntanyes que va acabar ara fa 440 milions d'anys i va afectar gran part de l'actual Nova Anglaterra formant-se una serralada muntanyenca des de l'est del Canadà fins a l'actual plana atlàntica i les Blue Ridge, pròximes a la costa est dels Estats Units. Amb l'erosió de la serralada durant els períodes Silúrià i Devonià, els sediments es van estendre i acumular als actuals Apalatxes i al centre continental d'Amèrica del Nord.

## Causa

La causa de l'orogènia fou la col·lisió entre les plaques tectòniques: la vora continental més antiga de la placa nord-americana i una sub-placa, ara ja extinta, procedent del fons de l'oceà de Iapetus. La placa continental va subduir sota la placa dominant de la litosfera oceànica, produint un arc d'illa volcànica a l'oceà Iapetus.

## Esdeveniments

La subducció va unir un arc d'illa volcànica i Laurència (l'antiga placa d'Amèrica del Nord). En resultà un extens arc de muntanyes que, amb el temps i l'erosió, va aportar una gran quantitat de sediments. Les roques sedimentàries i les roques metamòrfiques i ígnies que es formaren a la base de l'arc muntanyenc s'identifiquen i s'anomenen com a roques de "l'orogènia tacònica".

## Roques

Les roques formades en l'arc d'illa van acumular-se damunt el continent durant l'orogènia. Atès els isòtops trobats s'originaren dos tipus de roques: una primera cristal·lització del magma a l'arc volcànic i un metamorfisme posterior. La tonalita, que és un granitoide metamorfitzat n'és un bon exemple ja que abans de l'orogènia, aquesta roca no havia patit metamorfisme.

## Referències

* ↑ Britannica, The Editors of Encyclopaedia. "Taconic orogeny". Encyclopedia Britannica, 2 Feb. 2016, {{format ref}} https://www.britannica.com/science/Taconic-orogeny. Accessed 3 July 2024.
* ↑ Diccionario de ciencias de la tierra, Diccionarios Oxford Complutense (en casterllà-espanyol). Editorial Complutense, 2000. ISBN 8489784779, 9788489784772.
* ↑ «Valley and Ridge Province» (en anglès). U.S. Department of the Interior, U.S. Geological Survey, 2003. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 3 juliol 2024].
* 1 2 «The Taconian Orogeny» (en anglès). opengeology.org, 2024. [Consulta: 3 juliol 2024].
# Editorial Casal i Vall

Editorial Casal i Vall fou una editorial i impremta fundada a Andorra el 1956 per Narcís Casal i Vall i els seus germans Jacint, Jaume i Joan Casal i Vall. Primera editorial andorrana, inicialment va editar llibres d'assaig religiós (col·lecció "Yo sé - Yo creo. Enciclopedia del Católico del Siglo XX"), tot i que treballà també com a impremta de tercers. Ubicada al començament a Sant Julià de Lòria, es traslladà el 1961 a Andorra la Vella. En català va publicar les col·leccions «Monumenta Andorrana», dedicada a la cultura, el dret i l'art andorrans, i «Jalons», la Bíblia de Montserrat i el Nou Testament. Va imprimir les edicions tercera, quarta i cinquena del Diccionari general de la llengua catalana de Pompeu Fabra (1962, 1966 i 1968). L'editorial estigué activa fins al 1975 encara que la seva darrera edició fou el 1988 amb el Diccionari trilingüe Català-Castellà-Francès de Josep Miracle.

## Referències

* 1 2 FONOLLEDA PÉREZ, Pere-Miquel «Editorials i societat a Andorra. 1945-1994». Editorial Andorra, 2006, pàg. 96 a 107.
* ↑ Fonolleda, Pere-Miquel «L'Editorial Casal i vall». Ex-libris Casa Bauró, núm. 7 (2004). Biblioteca Nacional d'Andorra, 23-04-2004, pàg. 27-31.
* ↑ «Editorial Casal i Vall». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Casal i Vall, a terra». El Periòdic d'Andorra, 03-10-2013.
* ↑ «La edición en Andorra - Editores y Editoriales Iberoamericanos (siglos XIX-XXI) - EDI-RED» (en castellà). Biblioteca virtual Miguel de Cervantes. [Consulta: 9 agost 2017].
* ↑ LUENGO, A. «El que queda de Casal i Vall». BonDia Diari digital d'Andorra., 19-09-2016 [Consulta: 9 agost 2017].
* ↑ Associació Francesa de Catalanística. Col·loqui Internacional. Els Pirineus, Catalunya i Andorra: actes del Tercer Col·loqui Internacional de l'AFC, Andorra, 2004. L'Abadia de Montserrat, 2006, p. 134–. ISBN 978-84-8415-842-4.
# Champsodon fimbriatus

Champsodon fimbriatus és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels campsodòntids i a l'ordre dels perciformes.

## Descripció

Fa 11,8 cm de llargària màxima.

## Alimentació

El seu nivell tròfic és de 3.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, bentopelàgic (entre 199 i 262 m de fondària) i de clima tropical, el qual viu al Pacífic oriental central: les illes Hawaii i, potser també, l'atol Johnston.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (10 de 100).

## Referències

* ↑ Günther, A., 1867. Description of some new or little-known species of fishes in the collection of the British Museum. Proceedings of the Zoological Society of London. 1867 (pt 1). 99-104.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Gilbert, C. H., 1905. II. The deep-sea fishes of the Hawaiian Islands. A: The aquatic resources of the Hawaiian Islands. Bulletin of the U. S. Fish Commission, vol. 23 (pt 2) (for 1903): 577-713, Pls. 66-101.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 Nemeth, D., 1994. Systematics and distribution of fishes of the family Champsodontidae (Teleostei: Perciformes), with descriptions of three new species. Copeia 1994 (núm. 2): 347-371. Pàg. 355.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sea Around Us (anglès)
* 1 2 Mundy, B. C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704. Pàg. 456.
* ↑ Species in Pacific Ocean - FishBase (anglès)
* ↑ All fishes of Hawaii (USA) - FishBase (anglès)
* ↑ Fish Species in Insular Pacific - Hawaiian (anglès)
* ↑ Catalog of Fishes Arxivat 2013-12-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ United States of America Endemic Marine Fish Checklist (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Böhlke, J. E., 1953. A catalogue of the type specimens of Recent fishes in the Natural History Museum of Stanford University. Stanford Ichthyological Bulletin v. 5 (art. 1): 1-168.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. 1.028 pàgines.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
# Joe Pask

Josué Miró Pascual (Alcoi, 1992) és un cantautor valencià, més conegut pel nom Joe Pask.
Autodefinit com a bandautor, El 2016 edita dos EP, Hang It i A la deriva. El 2018 autoedita el primer disc, Salt, produït per Blai Antoni Vanyó i que compta amb la col·laboració de Miquel Àngel Landete. No de bades, el folk d'arrel nord-americana ha sigut comparat amb el de Senior. El 2021 trau el segon disc, Jo i el món.

## Referències

* 1 2 «Entrevista amb Joe Pask». Territori Sonor - À Punt FM, 09-04-2018. [Consulta: 11 novembre 2021]. «min. 31.50»
* ↑ «Joe Pask i el salt de Josu: 'Només és el principi'». Valenciaplaza. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Gea, Èlia. «Joe Pask vehicula amb la música la desil·lusió 'millennial'». Enderrock, 24-03-2021. [Consulta: 11 novembre 2021]. «publicat el número 315»
* 1 2 Aliaga, Xavier. «La generació farta de Joe Pask». El Temps, 26-03-2021. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Zahinos, Álex. «Joe Pask: el músic que perseguia Dylan i va trobar Senior». Culturplaza. [Consulta: 11 novembre 2021].
# Casqueta

Les casquetes, també anomenades pastissets, són un producte típic de les Terres de l'Ebre (Matarranya, els Ports, Terra Alta, Ribera d'Ebre, Baix Ebre i Montsià). També amb el nom de pastisset, farcits de carabassa, ametlla o moniato (coneguts com a pastissets de moniato), són típiques de tot el País Valencià, en especial a la Ribera del Xúquer, la Marina, la Vall d'Albaida, la Costera, Horta de València, el Camp de Túria, la Plana i el Maestrat. A Catalunya reben el mateix nom i son molt típics especialment a Tarragona i Lleida; mentre que a Mallorca hi ha una preparació semblant que rep el nom de rubiol.
Una de les fórmules (Amposta) és amb oli, farina, ous i barreja (mig got de moscatell i mig d'anís). Se solen farcir de confitura de cabell d'àngel, pasta de moniato, ametlla o mató.
A l'Alt Maestrat, els pastissets farcits de brull reben el nom de flaons.
A Menorca, els pastissets són unes pastes en forma de flor, que es mengen per a acompanyar el cafè o la xocolata i són molt tradicionals a les festes majors, acompanyats de pomada.
Cal dir també que a la majoria de comarques del País Valencià —i particularment les anomenades «Comarques centrals» i també a la Plana— els pastissets o pastissos també són els preparats amb la mateixa forma però feta amb diferents ingredients (farina, oli, sal i rent) i que van farcits de mescla salada. Generalment són farcits d'un fregit de pebre i tomaca amb tonyina (de vegades anomenat «pastisset de peix»), d'espinacs, de tomata o bledes (pastisset de verdura), de ceba fregida i pésols, encara que poden estar preparats amb diferents tipus de mescla.

## Origen

Se sap que ja es menjaven a l'edat mitjana, entre altres coses perquè es mencionen a L'Espill de Jaume Roig, al segle xv.

## Vegeu també

* Pastissets menorquins, una pasta dolça completament diferent.
* Pastisset de moniato, pastisset típic del País Valencià farcit d'un dolç de moniato.
* Flaó, una pasta salada a base de formatge típica a Menorca.
* Flaó de Morella
* Panada, una versió salada amb forma arrodonida, com una olleta tapada; a Menorca en diuen formatjades i són farcides de carn, cansalada i sobrassada.
* Rubiol, la versió mallorquina (en dolç) i la menorquina (salats).

## Referències

* ↑ "tant lo guardava i l'apartava de tot perill, que feu son fill hom femení, fet d'alfaní, e d'orelletes, sucre i casquetes": L'Espill, Jaume Roig, vers 1460
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Tret

«Tret» té aquests significats:

## Genètica

* tret, sinònim de caràcter genètic

## Psicologia

* tret, caractèristica d'una persona, considerada com fixa.