OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elena Riccoboni

Elena Riccoboni (Ferrara, Emília-Romanya, 27 d'abril, 1686 - París, Illa de França, 29 de desembre, 1771) fou una actriu, dramaturga i escriptora italiana.
De soltera Elena Virginia Baletti, descendia d'una família d'artistes i en casar-se amb Luigi Riccoboni agafà el cognom d'aquest, i amb el que tingueren un fill Antonio Francesco (1707-1772 que també fou actor i escriptor com els seus pares. Treballà molts anys a l'escena amb el seu marit, retirant-se quan aquest abandonà el teatre.
Va escriure diverses obres dramàtiques d'escàs èxit, com Le naufrage, imitació de Planti; Abdally, roi de Granade, etc.a més, publicà alguns treballs de crítica i novel·les, i Recueil de pièces et d'histoires (1783). De les seves obres se'n van fer diverses edicions, una d'elles després de la seva mort, en 14 volums.
Amb motiu de la traducció de Jerusalén llibertada, per Mirabeau, dirigí a aquest algunes observacions, que foren aprofitades per ell en la següent edició.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 398 (ISBN 84-239-4551-0)
# Joseph O'Kelly

Joseph O'Kelly (Boulogne-sur-Mer, 29 de gener de 1828 – París, 9 de gener de 1885) fou un pianista i compositor francès d'avantpassats irlandesos
Estudià en el Conservatori de París, i el 1855 estrenà un poema líric en tres parts titulat Paraguassu. Entre les seves altres obres, no exemptes d'inspiració però si de l'amplitud de línies que distingeix a la moderna escola, cal citar, les òperes Le lutin de Galway (1878), i La zingarella (1879); un gran nombre de composicions per a piano, melodies vocals, obres instrumentals i diverses cantates religioses i profanes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 39, pàg. 929 (ISBN 84-239-4539-1)

## Enllaços externs

* Biografia (anglès)
# Gaspar van Weerbeke

Gaspar van Weerbeke (Tournai, vers el 1445 i mort pels voltants del 1516) fou un músic flamenc.
Va estar al servei de la família Sforza, de Milà, i des de 1481 fins al 1849 va pertànyer a la Capella Pontifícia. Va compondre diverses misses, motets, lamentacions, etc.
Aquestes obres, o part d'elles, foren publicades en diferents col·leccions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 990 (ISBN 84-239-4525-1)
# Patrimoni reial

El patrimoni reial era el conjunt de béns, drets i rendes provinents de diverses localitats o viles de Catalunya, i també a la resta de països de la Corona d'Aragó, que eren de titularitat del rei.
Incloïa rendes provinents de feus reials, de terres i de viles, lleudes, drets derivats de l'administració de justícia, censos sobre forns, carnisseries i escrivanies, drets sobre béns vacants, etc. Incloïa, per tant, drets d'origen fiscal i jurisdiccional i altres drets d'origen senyorial. Era administrat pel batlle general de Catalunya, ofici reglamentat l'any 1347.
Al llarg del segle xiv, una part del patrimoni reial fou alienat, molt sovint amb cartes de gràcia. A la fi d'aquest segle hi hagué una política reial de recuperació del patrimoni, molt sovint, a còpia de ser pagat pels mateixos habitants de les viles.

## El Reial Patrimoni en el Regne de Mallorca

La institució més antiga en la gestió del Reial Patrimoni va ser el batle. Jaume II de Mallorca, en el marc de la seva política reformista, va introduir la figura de la Procuració Reial, dirigida per dos procuradors, notaris de professió, que substituïren el batle. Amb la reincorporació a la Corona d'Aragó els procuradors es reduïren a un i la Procuració Reial va adquirir la seva forma definitiva, que culminà en el segle xv i la convertí en la institució més important després de la Governació.
El Decret de Nova Planta va deixar al davant del patrimoni reial la figura d'un intendent. En el segle xix, en temps de Ferran VII, es va separar la hisenda pública dels béns patrimonials del rei (1815). El 1865 els béns de la Corona a les Balears estaven reduïts al palau de l'Almudaina i a la muntanya i castell de Bellver.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 201.
* ↑ «El Reial Patrimoni. Govern Balear.». Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 4 setembre 2014].
# Stunorthropita

La stunorthropita és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La stunorthropita és un molibdat de fórmula química (NH₄)₄[Mo₂O₆(MoO₄)₂]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de desembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions del museu mineral del New Mexico Bureau of Geology and Mineral Resources, a Socorro (Estats Units), amb el número de catàleg 19195, i al Projecte RRUFF, amb el número de deposició R240001.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al grup Summit, al districte miner de Cookes Peak del comtat de Luna (Nou Mèxic, Estats Units). Aquest indret és l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Stunorthropite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 març 2025].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 83». European Journal of Mineralogy, 37, 1, 12-02-2025, pàg. 75–78. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-37-75-2025 [Consulta: 7 març 2025].
# Francesc Ordeig (organista)

Francesc Ordeitg (?,?) fou un compositor català que visqué al segle xviii.
Va realitzar l'examen d’oposicions de la capella de la Basílica de Santa Maria del Pi el 2 de setembre del 1711, per la posició de mestre de capella. Va realitzar doncs els exercicis de cant pla, cant d’orga, contrapunt i composició d’un salm i un villancet. Dissortadament, va quedar en 4t lloc i la plaça fou donada a Pau Llinàs que, tot s'ha de dir, disposava de la preferència dels jutges.
Es troben conservats dos dels seus villancets, un escrit al 1740 i interpretat en el convent de religioses mínimes de S. Francesc de Paula de Valls i l’altre titulat Clarines de la Fama, escrit per dos cors, 2 violins, baix i baix continu xifrat. Es poden trobar a la Biblioteca Musical de Joan Carreras i Dagas catalogada per Pedrell.

## Referències

* ↑ Badal, Carles «Pau Llinàs i la vida de Santa Maria del Pi (1711-1749): Biografia i inventari». Revista Catalana de Musicologia, núm. ix, 2016, pàg. 153-173. ISSN: 2013-3960.
* ↑ «Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya». [Consulta: 29 desembre 2020].
# Joseph Preindl

Joseph Preindl (Marbach, 30 de gener de 1756 - Viena, 26 d'octubre de 1823) fou un organista i compositor austríac.
Fou deixeble d'Albrechtsberger, i el 1780 ocupà la plaça de mestre de cors de l'església de Sant Pere, i a partir de 1809 la de mestre de capella de la Catedral de Sant Esteve de Viena.
Entre les seves nombroses composicions, tant religioses com seculars, cal citar: sis Misses a quatre veus, orquestra i orgue; Graduals i Ofertoris, Rèqueim a 4 veus, orquestra i orgue; un Te Deum, Lamentacions, Melodies per a tota classe de cants de l'Església Alemanya, dos Concerts per a piano, Sonates per a piano, Fantasies, etc. A més va compondre, un Mètode de cant i un Mètode de baix xifrat, harmonia, contrapunt i fuga, que fou publicat després de la seva mort.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 47, pàg. 73 (ISBN 84-239-4547-2)
# Pau Colomer i Oliver

Pau Colomer i Oliver (Sabadell, 9 d'octubre de 1851 - 7 de febrer de 1911) fou un hisendat, industrial tèxtil, comerciant, escriptor i promotor de la cultura catalana sabadellenc. Va ser un dels fundadors del Centre Català de Sabadell (1886), el qual fou el primer nucli catalanista de la ciutat, on ocupà càrrecs de màxima responsabilitat.

## Biografia

Corresponsal de Mossèn Alcover, l'any 1905 cooperà en la fundació de l'Orfeó de Sabadell, del qual en fou el primer president. Sent president del Centre Català, va organitzar el primer concurs biogràfic de fills il·lustres de Sabadell, celebrat la nit del 2 d'agost de 1890, en la inauguració del Saló de Sessions de l'Ajuntament de Sabadell. També fou un gran orador i pronuncià un cèlebre discurs en la proclamació del pare Josep Calassanç Casanovas com a fill il·lustre de la ciutat.
Col·laborà a diverses publicacions del Principat de Catalunya i, sobretot, al dirari sabadellenc Lo Catalanista (1887-1902), el qual dirigí. L'any 1888 signà el Missatge a la Reina Regent i, a la Unió Catalanista, fou vocal de la primera Junta Permanent (1891-1892), membre de la Comissió Ponent que redactà el Projecte de bases per a la constitució regional catalana (1891) i delegat a les Assemblees de Balaguer (1894), Girona (1897), Terrassa (1901) i Barcelona (1904), anant en les dues darreres assemblees com a representant del Centre Català de Santiago de Cuba.
A principis del segle xx, en produir-se l'escissió del moviment catalanista, continuà vinculat a la Unió Catalanista i participà directament a la campanya de propaganda que portà a terme l'associació, mentre que en les eleccions generals espanyoles de 1903 donà suport a Trinitat Monegal, candidat unitari que també gaudí del suport de la Lliga Regionalista.
Actualment hi ha un carrer al barri de Can Puiggener de Sabadell que duu el seu nom, denominació aprovada el 30 d'octubre de 1985.

## Referències

* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer de Pau Colomer». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 10 abril 2014].
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 86-87.

## Bibliografia

* Gent nostra als carrers de Sabadell. Josep Baqués i Robert Baró. Consorci per a la Normalització Lingüística, Centre de Normalització Lingüística de Sabadell i Ajuntament de Sabadell, 1995, ISBN 8487221068
* Carner, Isidre: Manuel Folguera i Duran i els orígens del catalanisme sabadellenc. Quaderns d'Arxiu de la Fundació Bosch i Cardellach, núm. 53 (Sabadell, 1987).
* Alsina, Joan: El Centre Català de Sabadell (1887-1936). Quaderns d'Arxiu de la Fundació Bosch i Cardellach, núm. 67 (Sabadell, 1993).
# Mateu Bellvé i Bartolí

Mateu Bellvé i Bartolí (Reus, 2 de maig de 1792 - Reus, 8 de juny de 1864) va ser un escultor, artesà de la fusta i ebenista català.

## Biografia

Era descendent d'una nissaga d'escultors. La seva àvia materna era germana de Lluís i de Francesc Bonifaç. El seu avi patern era l'escultor Francesc Bellvé, i el seu pare el també escultor Mateu Bellvé i Bonifaç.
Va estudiar a Reus i aviat es posà d'aprenent al taller del seu pare, al carrer de Pedró (actual carrer de Llovera), on la família tenia l'obrador i el domicili. Cap al 1820, i a causa a les dificultats econòmiques, Mateu Bellver i tres germans seus van anar a Barcelona. La seva germana Teresa (1806-1891) es va casar amb Pasqual Nobas i Puigrubí, i van ser pares de l'escultor Rossend Nobas i Ballbé. Un altre germà, Anicet, va emigrar a Montevideo com a artesà de la fusta.
Va tornar a Reus quan va morir el seu pare, cap a finals de la dècada de 1830. La seva mare, en fer testament el va fer hereu, amb l'obligació de pagar els deutes. A causa dels problemes econòmics es va haver de casar amb una pubilla, i amb la dot va saldar el que devia i va arreglar l'obrador familiar. Va treballar més d'ebenista i de fuster artesà que no pas d'escultor, però a finals de 1838 havia rebut un encàrrec per a elaborar diverses imatges del convent de Sant Agustí de la Selva del Camp, i el 1843 va fer una carrossa processional per a la parròquia de Montbrió del Camp on es portava la llitera (taüt) de la Mare de Déu d'Agost. La llitera encara existia el 1925. Les imatges no les tallava completament, sinó que n'encarregava el cap a l'escultor barceloní Ramon Padró, deixeble de Damià Campeny i al seu taller les muntava. Va realitzar el retaule de l'església de Vilallonga el 1846, i el 1848 el sagrari de la mateixa església. Treballà fent altars i imatges per a Porrera (1848), Vilaplana (1848), Alforja (1854), La Pobla de Massaluca (1849) i Capafonts. On va treballar amb més assiduïtat va ser a Reus, per l'església Prioral, amb imatgeria, i per algun particular, com un sant Crist per a Andreu de Bofarull, destinat al Palau Bofarull. També treballà, en la seva vessant d'ebenista, per a establiments d'esbarjo i per les cases benestants de la ciutat. Va fer per la societat Els Jardins de l'Euterpe, el 1862, unes columnes de fusta, estípits, florons i motllures que decoraven les portes i l'escala.
El contingut del seu taller es troba detallat en un inventari del 1921. Hi destaquen una carrossa de processons, unes urnes de monument, crucifixos, candelers, figures al·legòriques, relleus i aplicacions de fusta. S'hi conservava també un bust de Fortuny i un altre de Cervantes, obra del seu nebot Rossend Nobas. En els llibres de comptabilitat s'anota que realitzava armaris, taules, mobles litúrgics, caixes d'orgue, carrosses, peanyes, candelers, faristols, etc., i restaurava imatges i mobles.

## Referències

* ↑ «Teresa Bellvé». geneanet. Brigitte Garrette.
* ↑ Mata de la Cruz, 2004, p. 9.

## Bibliografia

* Mata de la Cruz, Sofia «Mateu Bellvé i Bartolí: escultor de Reus (1792-1864)». Informatiu Museus [Reus], època III, núm. 25, 25-01-2004, pàg. 9-12.
# Elisabeth Röckel

Elisabeth Röckel (Neunburg vorm Wald, 15 de març de 1793 - Weimar, 3 de març de 1883) fou una cantant d'òpera de soprano alemanya i l'esposa del compositor Johann Nepomuk Hummel.
Era una germana del cantant d'òpera Joseph August Röckel (1783-1870) amb el qual foren els primers artistes de la nissaga de músics Röckel i amb el que va actuar de Florestan en la segona versió de Beethoven de l'òpera Fidelio, que va ser estrenada al "Theater an der Wien", en 1806. En el mateix any va arribar a Viena, també on vivia en un pis del teatre junt amb el seu germà. En un registre dels residents del teatre se'l anomena Elis Rökel. Segons aquest registre en un altre pis del teatre va viure la famosa cantant Anna Milder-Hauptmann amb la seva família, que va interpretar el paper titular de Fidelio. I es va convertir en una amiga íntima d'Elisabeth. Moltes fonts mostren que Elisabeth va conèixer sovint Beethoven que es va enamorar de la bella jove i va voler casar-se amb ella.
L'abril del 1810, Elisabeth Röckel es va dedicar al teatre de Bamberg, on va debutar com a Donna Anna al Don Giovanni de Mozart i es va convertir en amiga de l'escriptor Ernst Theodor Amadeus Hoffmann. S'ha suggerit que Beethoven va escriure la seva famosa Bagatelle núm. 25 per a piano, coneguda habitualment com "Für Elise", en temps de la marxa d'Elisabeth Röckel de Viena. Tenia la inscripció "Für Elise am 27 April zur Erinnerung von L. v. Bthvn" (Per Elise el 27 d'abril [1810] en memòria de L. v. Beethoven). De fet, Anna Milder-Hauptmann la va nomenar "Elise" en una carta que li va enviar.
Durant els dies anteriors a la mort de Beethoven, ella i el seu marit Hummel van visitar Beethoven diverses vegades, i li van tallar i salvar un pany dels cabells. Això va ser descobert el 1934 a Florència per Wilhelm Hummel, un descendent de Johann Nepomuk Hummel. El floc de cabells es troba ara al Centre de Beethoven de la Universitat Estatal de San José (Califòrnia).
Era la mare del músic Eduard Hummel (1814-1893) i del pintor Carl Hummel (1821-1907). August Röckel (1814-1876), amic de Richard Wagner, era el seu nebot.

## Referències

* Mark Kroll: Johann Nepomuk Hummel: A Musician's Life and World, Lanham, Maryland: Scarecrow Press 2007, ISBN 978-0-8108-5920-3
* Klaus Martin Kopitz: Beethoven, Elisabeth Röckel und das Albumblatt "Für Elise", Colònia: Dohr, 2010, ISBN 978-3-936655-87-2
* Michael Lorenz: "Die Eltar". Die kurze Karriere der Elisabeth Röckel als Beethovens "Elise" ", Bonner Beethoven-Studien vol. 9, Bonn: Beethoven-Haus, 2011, pp. 169–190 Resum en línia
* Michael Lorenz: "Maria Eva Hummel. A Postscript", Viena, 2013
* Klaus Martin Kopitz: Elisabeth Röckel de Beethovens "Elise". Neue Aspekte zur Entstehung und Überlieferung des Klavierstücks WoO 59, Die Tonkunst, vol. 9, núm. 1 (gener de 2015), pp. 48–57 (PDF)
* Klaus Martin Kopitz: Beethoven’s ‘Elise’ Elisabeth Röckel: a forgotten love story and a famous piano piece, in: The Musical Times, vol. 161, núm. 1953 (Hivern 2020), pp. 9–26, (PDF)
# Joseph Schad

Joseph Schad (Steinach, Turíngia, 6 de març de 1812 - Bordeus, Gironda, 4 de juliol de 1879) fou un compositor i organista alemany.
Fou deixeble de Louis Schmitt a Frankfurt i durant un temps es dedicà a donar concerts d'orgue. Després s'establí com a organista a Morges, més tard fou professor del Conservatori de Ginebra i, finalment, fixà la seva residència a Bordeus on i morí. Va compondre un gran nombre de fantasies, transcripcions, valsos, masurques, etc., per a piano, melodies vocals i el ballet Franizia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 909 (ISBN 84-239-4554-5)

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Joseph Schad a biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Lloret Gaceta

Lloret Gaceta va ser una publicació d'informació general de la Vila de Lloret de Mar, que va aparèixer l'octubre de 1975 (núm. 1) i es va publicar fins a l'any 2001 (núm. 773).

## Orígens i col·laboradors

El primer director va ser Francisco Rubio Cordón. La revista va ser impulsada, des dels seus inicis per Pedro Morón, un taxista instal·lat a Lloret, que va exercir de corresponsal de diversos diaris i que va ser editor de la revista i un dels col·laboradors habituals. La revista era mensual i es venia, en els seus inicis, per 25 pessetes. Altres col·laboradors habituals de la revista van ser: M. Assumpció Comas, Joan Domènech i Moner, Esteve Fàbregas Barri, Antoni Fàbregas Fradera, Lluís Feixes Bartrina, María José García Calavia, Amaranta Gibert Montero, Josep Maria Masses i Maria Pery, Maria Rosa Oliveras, Mossèn Narcís Ponsatí, Conxita Romaní Draper, Germinal Ros Martí, Maria Carmen Schilling, Núria Solé Dutre, Maria Teresa Torruella. La publicaió era bilingüe, en català i castellà.

## Aspectes tècnics

Primer va sortir amb un format molt modest, amb folis de multicopista cosits, feta a la Copisteria de Norman M. Langer de Lloret de Mar. La presentació va millorar molt a partir dels números 13 i 14, en què va passar a imprimir-se a Successors de Tipografia Carreras, de Girona. Després es va imprimir, successivamente al taller de l'impressor Albertí de Lloret i a Gràfiques Catalunya de Blanes. El format era de 21 per 30 centímetres.

## Localització

* Una col·lecció completa a la Biblioteca Carles Rahola de Girona
* Una col·lecció incompleta (1975-1997) a la Biblioteca Municipal de Lloret de Mar

## Consulta en línia

* Alguns anys (1975-1997) digitalitzats a /Servei d'Arxiu Municipal de Lloret de Mar Arxivat 2015-04-08 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 Domènech Moner, Joan «La premsa a Lloret de Mar (1885-2014)». Quaderns de la Selva, 26, 2014, pàg. 146-147.
* ↑ «Lloret Gaceta». [Consulta: 3-IV-2015].
* ↑ «Lloret Gaceta». [Consulta: 3-IV-2015].
# Pau Sunyer

Pau Sunyer (Manresa, valor desconegut - Manresa, 1694) va ser un fuster i escultor tallista de Catalunya, Manresa. Va ser el primer de la seva família en ser fuster, i els seus fills i nets van seguir aquesta professió. Aquesta família va ser criada a l'escola barroca de Manresa, creada pels escultors Generes i Grau. El seu primer taller estava situat al carrer de Pedregar, i després es va traslladar a diversos llocs de Manresa, on hi penjaven els quadres que feien per a les esglésies de diverses comarques catalanes.
La primera obra coneguda que va fer va ser una cadira per a dur la custòdia a la processó del Corpus de Santpedor i data de l'any 1643. El 1659 va fer el retaule de Sant Antoni i Sant Isidre de la parròquia de l'Estany. Altres obres seves son, per exemple, el retaule major de la Gleva (1660), els del Roser de Navarcles (1672) i de l'Estany (1675), el de Sant Ramon al castell de Cardona (1681), i els de la Mare de Déu de l'Esperança de Santpedor, i Sant Esteve de Castellar (1684).

## Referències

* ↑ «Pau Sunyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Pau Sunyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Josep Sunyer i Raurell

## Enllaços externs

* «Pau Sunyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «Pau Sunyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Galobart i Soler, Josep. «Pau Sunyer, escultor, i Magí Torrebruna, daurador, autors del retaule de Sant Miquel i dels Sants Màrtirs de l'església parroquial de Moià». Ausa, 1994, vol. 16, núm. 132, p. 131-8.
* Galobart i Soler, Josep. «Tres obres menors de l'escultor Pau Sunyer» PDF, Dovella, tardor-hivern 2015, p. 44-50.
# Mateu Bellvé i Bonifaç

Mateu Bellvé i Bonifaç (Reus, 21 de setembre de 1769 - Reus, segle XIX) va ser un mestre fuster i tallista català.

## Biografia

Era fill de Francesc Bellvé, mestre fuster, ebenista, tallista i daurador, de Reus, i de Francesca Bonifaç, de Valls, germana de l'escultor Lluís Bonifaç. Es va iniciar com a tallista al taller del seu pare, i durant els anys d'aprenentatge va freqüentar els tallers dels seus oncles, Lluís, el més important escultor de la família, i Francesc Bonifaç, establert a Tarragona. L'any 1791 es va casar amb Maria Bartolí, filla de Josep Bartolí, sastre de Reus, i van tenir un fill, Mateu Bellvé i Bartolí, que va destacar com a ebenista.
Era un home senzill, i les seves obres no tenien massa qualitat. Va treballar amb el seu pare durant més de quinze anys, fins que a la seva mort es va posar al capdavant del taller, un centre de formació pels fadrins que es dedicaven a la fusteria artística. El 1809 va ser nomenat regidor i obrer de la Prioral de Sant Pere. Va fer el retaule major de l'església de Sant Salvador de Vilanova de Prades, i figures d'alabastre de Sarral per la Catedral de Tarragona. Tota la seva obra s'ha perdut.

## Biografia

* Mata de la Cruz, Sofia «Mateu Bellvé i Bartolí: escultor de Reus (1792-1864)». Informatiu Museus [Reus], època III, núm. 25, 25-01-2004, pàg. 9-12.
* Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Ajuntament de Reus, 1991, p. 107-108.
# El secret del senyor Rice

El secret del senyor Rice (títol original: Mr. Rice's Secret) és una pel·lícula canadenca, dirigida per Nicholas Kendall l'any 2000. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un jove noi és salvat pel seu millor amic, un home de 400 anys, que té un elixir que permet renovar la vida.

## Repartiment

* David Bowie: Mr. Rice
* Bill Switzer: Owen Walters
* Teryl Rothery: Marylyn Walters
* Garwin Sanford: Stan Walters
* Zach Lipovsky: Funnel Head
* Jason Anderson: Veg
* Tyler Thompson: Gilbert
* Campbell Lane: Mr. Death
* Richard de Klerk: Simon
* Tyler Labine: Percy
* Eric Keenleyside: Ray

## Referències

* ↑ «El secret del senyor Rice». esadir.cat.
* ↑ Mitchell, Elvis «David Bowie With a Secret and a Power» (en anglès). The New York Times, 22-12-2000. ISSN: 0362-4331.