OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesco Piccolomini

Francesco Piccolomini (Siena, 1520-1604) fou un filòsof italià.
Va estudiar a Pàdua i fou condeixeble de Felix Peretti, que fou més tard papa amb el nom de Sixt V, el qual estimava com un verdader honor d'haver-lo vençut en una tesi pública.
Desenvolupà la càtedra de filosofia a Siena, Macerata, Perusa (1550) i Pàdua (1560), retirant-se al seu poble natal el 1601. a diferència del seu parent Alessandro, publicà totes les seves obres en llatí, i en elles brilla més el comentarista que el pensador. La seva poca originalitat el fa inclinar vers l'eclecticisme en la disputa entre aristotèlics, alesandristes i averroistes.
Les seves paràfrasis a les obres de l'Estagirita són: Discursus ad universam logicam attinens (Marburg, 1593 i 1606). De arte definendi et eleganter discurrendi (Frankfurt, 1600), Expositio et annotationes in Aristotelem de ortu et interitu (Venècia, 1602), In librarum octo physicorum Aristotelis (Venècia, 1607).
L'obra que li donà major celebritat és la que porta per títol Universa phsilosophia de moribus quinque partibus Venècia, 1583, i Frankfurt, 1601 i 1611), en què divideix la moral en general i comú (de moribus), i social i política (de república), i assenyala aquesta ciència per objecte la vida privada i pública, familiar i política, i encara la vida que resulta de les relacions de tots els homes entre si; d'aquí la seva denominació universa philosophia.
Algunes qüestions de mètode referent a la lògica i al dret natural contingudes en la dita obra, motivaren una discussió entre aquest autor i el seu col·lega universitari Zabarella, el qual s'acostava més a la filosofia de Sant Tomàs d'Aquino. Piccolomini publicà com a contesta els seus Comes politicus pro recta ordinis ratione propugnator (1596), peça que també figura en les edicions de Frankfurt. Altres obres seves són els Libri de scientia naturae quinque partibus Venècia, 1596, Frankfurt, 1597 i 1627.

## Obres

Universa philosophia de moribus (1583),
Comes politicus pro recta ordinis ratione propugnator (1596),
De rerum definitionibus (1600)
Librorum ad scientiam de natura attinentium (Venència, 1596)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 329 ISBN 84-239-4544-8
# Francesco Venturini

Francesco Venturini (del segle xviii, mort el 1745) compositor i violinista italià.
Es desconeix la data i el lloc del seu naixement. Només se sap que arribà el 1698 a Hannover contractat com a primer violí de la Capella Reial, succeint el 1713 al seu director Farinelli oncle del famós castrat.
A més, d'eminent solista, fou un renomenat compositor. El 1713 publicà diversos Concerti da càmera, per a 4 i 9 veus. A Dresden i Schwerin s'hi conserven manuscrites algunes obertures de les que en fou autor.
S'ha d'aclarir que amb aquest nom i cognom, en aquella època existiren diversos músics i compositors. la qual cosa podria donar lloc a confusions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 1307 (ISBN 84-239-4567-7)
# Francis Thomé

Francis Thomé (Port Louis, Illes Maurici, 18 d'octubre de 1850 - París, França, 16 de novembre de 1909) fou un pianista i compositor francès.
Excel·lent pianista i compositor, durant la segona meitat del segle xix un lloc distingit en el món musical del seu país.

## Biografia

Va estudiar al Conservatori de París amb Jules Duprato i Ambroise Thomas. Després de deixar el Conservatori, es va fer conegut com a compositor de peces de saló i va ser demandat com a pianista i professor. La seva música va tenir especial èxit a les províncies franceses, i dues de les seves òperes es van representar per primera vegada fora de París. Es va fer popular cap al final del segle 19 com a compositor de poemes acompanyats, però també és conegut per les seves obres escèniques, que abastaven diversos gèneres, incloent ballet, pantomima, música incidental (per a una àmplia gamma d'obres de teatre), bluettes i operetes, com Le Baron Frick (1885), aquesta última col·laboració amb Ernest Guiraud, Georges Pfeiffer, i Victorin de Joncières.
En la seva producció artística cal destacar:
* un Hymne à la nuit, per a cor i orquestra;
* un misteri L'enfant Jésus;
* Le caprice de la Reine, òpera (Canes, 1892);
* Martin et Frontin, òpera (Aguas Buenas, 1877);
* Barbe-Bleutte, opereta (París, 1889).
A més va compondre, un gran nombre de ballets i pantomimes, figurant entre els que major èxit assoliren I Djemmah (1886) i La bulle d'amour (1898).
Les seves peces per a piano brillants i agradablement melòdiques, gaudiren en la seva època gran favor en els salons.

## Referències

* ↑ "Francis Thomé (composer) - Discography of American Historical Recordings". adp.library.ucsb.edu. Retrieved 2018-09-22.
* ↑ "Category:Thomé, Francis - IMSLP/Petrucci Music Library: Free Public Domain Sheet Music". imslp.org. Retrieved 2018-09-22.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 61, pàg. 639 (ISBN 84-239-4561-8)
* Article per David Charlton al New Grove Dictionary of Opera, editad per Stanley Sadie (London, 1992). ISBN 0-333-73432-7 and ISBN 1-56159-228-5

## Enllaços externs

* https://archive.org/search.php?query=%28%28subject%3A%22Thom%C3%A9%2C%20Francis%22%20OR%20subject%3A%22Francis%20Thom%C3%A9%22%20OR%20creator%3A%22Thom%C3%A9%2C%20Francis%22%20OR%20creator%3A%22Francis%20Thom%C3%A9%22%20OR%20creator%3A%22Thom%C3%A9%2C%20F%2E%22%20OR%20title%3A%22Francis%20Thom%C3%A9%22%20OR%20description%3A%22Thom%C3%A9%2C%20Francis%22%20OR%20description%3A%22Francis%20Thom%C3%A9%22%29%20OR%20%28%221850-1909%22%20AND%20%28%22Thom%C3%A9%22%20OR%20Thome%29%29%29%20AND%20%28-mediatype:software%29
* https://imslp.org/wiki/Category:Thome,_Francis
# Francisco Navarro (compositor)

Francisco Navarro, nascut el segle xvii, fou un compositor espanyol del Barroc. Assolí per oposició la plaça de mestre de capella de Sogorb el 1630, on va romandre fins al 1634, en la que aconseguí la capellania de contralt de la catedral de València, i després se li confià la direcció de la capella d'aquesta, donant-li la plaça en propietat el 1644. Navarro desenvolupà el seu magisteri fins al 1650. Entre altres obres es conserven de Navarro als arxius de Sogorb i València: Veni de Libano, motet a nou veus; Bentus vir; Laetatus sum; Lauda Jerusalem; i un magnificat a dotze veus. A més del gènere religiós cultivà el lirisme profà de saló, i és autor de tot un cançoner, la publicació del qual Barbieri, i tingué un gran interès.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 1280 ISBN 84-239-4537-5
# Francisco de Arango y Parreño

Francisco María de la Luz de Arango y Parreño (L'Havana, 22 de maig, 1765 - Idem. 21 de març, 1837) va ser un polític i hisendat espanyol, de gran tasca en el moviment reformista de principis del segle xix a Cuba.
En atenció a una petició de l'Ajuntament de l'Havana, per reial decret de la reina governadora Maria Cristina de Borbó de data 20 de maig de 1834 li fou atorgada la dignitat de marquès de la Gratitud, en atenció als seus excepcionals mereixements i serveis, no obtenint el mateix el corresponent Reial despatx, que va venir a ser estès quaranta-sis anys després pel rei Alfons XII, el 10 de juny de 1880, al seu nét Domingo Francisco Miguel de Regla d'Arango i Herrera.
Se'l ha comparat a Jovellanos pel serveis que va prestar al seu país. Com a representant de l'Ajuntament de l'Havana va gestionar a Madrid el canvi de sistema administratiu existent a Cuba. Va establir a l'Havana el 1795 el Consulado de Agricultura y Comercio, que se convirtió más tarde en la Junta de Fomento.
Tota la tasca d'Arango com a publicista va estar consagrada a la prosperitat de Cuba; va estudiar tots els problemes polítics i econòmics que li interessaven, especialment els referents a l'agricultura, que va desenvolupar a les seves nombroses publicacions, entre les quals esmentarem:
* La agricultura en Cuba y medios de fomentarla (1792);
* Proyecto de un viaje de investigación por Inglaterra, Francia y sus colonias (1793);
* Memoria sobre los innumerables perjuicios, que resultan del privilegio exclusivo concedido a las refinerias de azúcar que se establecen en la Metrópoli (1794);
* Estudio sobre los males y remedios que en la Isla de Cuba tiene el ramo de tabacos; Sobre los medios que convenga adoptar para sacar la agricultura y el comercio del apuro en que se hallan; Representación a las Cortes contra las proposiciones de los diputados Argüelles i Alcocer sobre el tráfico de negros (Havana, 1811), reimpresa en Madrid i París;
* Informe al rey sobre la condición de los esclavos en Cuba y urgente necesidad de la supresión del tráfico (Havana, 1828), obra en la què, rectificant el criteri que sustentaba en la anterior, es mostrà partidari de l'abolició de la esclavitud;
* Máximas económico-políticas sobre el comercio colonial (1816), etc...

## Referències

* ↑ «Francisco Arango y Parreño». Consultat el 22 de febrer de 2022.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1210/11. (ISBN 84-239-4505-7)
# František Škroup

František Škroup (Wositz, Txèquia, 3 de juny de 1801 - Rotterdam, Països Baixos, 7 de febrer de 1882) fou un compositor txec. Era germà del també compositor Jan Nepomuk Škroup.
Cursà la carrera de dret en la Universitat de Praga i a la vegada estudià música, sent nomenat el 1827 segon director d'orquestra del teatre de la capital de Bohèmia, del que ocupà les funcions de primer director de 1837 a 1857, i passà després a Rotterdam.
Va escriure la música de la primera òpera representada en idioma txec, Dráteník (1826), i com que aquesta temptativa donà bon resultat, en va compondre diverses més; però és més reconegut pel seu cant Kde domov můj (On és la meva pàtria?), que es convertí en l'himne del poble txec. També va compondre lieder, misses, quartets, etc., i donà conèixer a Praga El vaixell fantasma, Tannhauser i Lohengrin de Wagner.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 994 (ISBN 84-239-4556-1)
# Franz Clement

Franz Joseph Clement (Viena, 17 de novembre de 1780 – idem. 3 de novembre de 1842) fou un violinista, pianista i compositor austríac.
Es recordat a més per l'amistat que l'uní Beethoven el qual era 10 anys més gran que Clement, i per la seva faceta de director de l'orquestra del Theater an der Wien on exercia amb freqüència les labors de concertino.
Fou deixeble de Jarnović. Era tal la seva disposició per la música, que abans de complir els dotze anys, es presentà en públic, en un concert celebrat en el Teatre Imperial, després del qual va recórrer les principals ciutats d'Alemanya i Anglaterra, rebent molts aplaudiments. En retornar a Viena aconseguí el lloc de primer violí i director dels concerts que donava l'orquestra de la cort. Passà a la direcció del Teatre Nou de Viena el 1802 lloc que ocupà fins al 1811, en que realitzà una altra gira artística per Alemanya i Rússia, després de la qual ocupà novament el seu càrrec que deixà per acompanyar l'emperadriu Catalina i dirigir els seus concerts.
Clement gaudia d'una memòria prodigiosa que li permetia assabentar-se de tots els detalls de l'orquestració més complicada amb tan sols llegir-los una o dues vegades. Però, la seva mandra el conduí al defalliment que l'envaí els últims anys de la seva vida.
Va compondre nombroses obres i estudis per a violí, tres obertures a gran orquestra, un concert per a piano i la partitura de l'òpera L'enganyador enganyat, en la que feu evident la seva facilitat metòdica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 783. (ISBN 84-239-4512-X)
# Franz Curti

Franz Curti (Kassel, 16 de novembre de 1854 - Dresden, 6 de febrer de 1898) fou un compositor de música alemany.
Primer estudià medicina, i després música, sota la direcció dels mestres Kretschmer i Schulz-Beuthen.
A més, de diferents òperes, com:

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 16, pàg. 1243 (ISBN 84-239-4516-2)
# Escut i bandera de l'Orxa

L'escut i la bandera de l'Orxa són els símbols representatius de l'Orxa, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat.

## Escut heràldic

L'escut oficial de l'Orxa té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Al primer quarter, en camp d'argent, una creu grega de gules. Al segon quarter, en camp d'atzur, un castell d'or amb tres torres, maçonat i aclarit de sable, sobre una muntanya del mateix metall. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de l'Orxa té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida pel mig en horizontal. En la primera meitat, de blanc o gris perla, una creu grega de roig; en la segona meitat, de blau, i al centre, un castell groc, amb tres torres, maçonat i aclarit de negre, damunt d'una muntanya del seu[mateix] color. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 14 de febrer de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.968, de 28 de març de 2001.
La bandera s'aprovà per Resolució de 30 de març de 2017, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOGV núm. 8.025, de 24 d'abril de 2017.
S'hi representa l'antic castell de Perputxent, possessió de l'orde de l'Hospital i més endavant del de Montesa, que defensava l'entrada a la vall. A dalt, la creu de l'orde de Montesa, propietaris del castell.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 172 [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 245 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 14 de febrer de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de l'Orxa (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.968, 28-03-2001, pàg. 6.356-6.357 [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ «Resolució de 30 de març de 2017, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi de l'Orxa (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8.025, 24-04-2017, pàg. 13.508 [Consulta: 20 juny 2017].
# Henriette Voigt

Henriette Voigt (Leipzig, 24 de novembre de 1808 - 15 d'octubre de 1839) fou una pianista alemanya, figura de gran relleu en la vida artística de Leipzig duran el primer terç del segle xix. A casa del matrimoni Voigt se celebraven grans festes musicals en les que prenient part els artistes més eminents de l'època. Un assidu concurrent d'aquestes era Schumann, el qual en els seus escrits al·ludeix freqüentment el talent musical de la Voigt, encara que disfressant-la amb el pseudònim d'Eleonora, a la que anomenava la seva musa. Mendelssohn escriví per a l'àlbum de la senyora Voigt el primer apunt de la seva Cançó del gondoler.
Hauptmann i Loewe també consignaren en els seus escrits elogis entusiàstics d'aquesta distingida protectora d'artistes, morta en la flor de la seva vida d'una malaltia de pit. El seu marit, Charles Voigt, opulent comerciant de Leipzig, deixà en la seva mort una assignació de 75.000 marcs a la Societat de Concerts de la Gewandhaus, perquè anualment es donés una audició de la simfonia nº. 9 de Beethoven.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. 10, pàg. 1198, ISBN 84-239-4580-4
# Carrer d'Aribau

El carrer d'Aribau és una via urbana de Barcelona, que es troba als barris de l'Antiga Esquerra de l'Eixample i de Sant Gervasi - Galvany. Comença a la ronda de Sant Antoni i finalitza a la Via Augusta.

## Història

Des de l'1 d'abril de 1865, el seu tram principal, corresponent al carre núm. 24 del plànol d'Ildefons Cerdà està dedicat a Bonaventura Carles Aribau (1798 - 1862), escriptor considerat l'iniciador de la Renaixença, corrent ideològic i literari català. Tanmateix, l'actual carrer tenia altres noms fora de l'Eixample. Així, ees del 5 de setembre de 1907, part del quart tros era el carrer de Lanuza; des dek 1900 aproximadament, el tercer tros era el carrer de Prim; des del 27 de setembre de 1876, part del quart tros era el carrer de Bosch; des del 1883 aproximadament, part del segon tros era el carrer de Carmen; des del 5 de setembre de 1907, part part del segon tros era el carrer de Bellini.

## Referències

* ↑ Portavella, 2002, p. 38-39.
* ↑ Portavella, 2002, p. 258.

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona

## Bibliografia

* Portavella, Jesús. Els carrers de Barcelona: Sant Gervasi. Ajuntament de Barcelona. Arxiu Municipal, 2002. ISBN 84-7609-800-6.
# Casa-fàbrica Miró i Armengol

La casa-fàbrica Miró i Armengol era un edifici situat als carrers de Sant Rafael, 13 i d'en Sadurní, 1 del Raval de Barcelona, actualment desaparegut.

## Història i descripció

El 1828, Ramon de Portell i d'Oms va establir en emfiteusi una parcel·la a la cantonada dels carrers d'en Sadurní i de Sant Rafael al fuster Josep Botey i Soler, que tot seguit va demanar permís per a construir-hi un edifici de planta baixa i quatre pisos.
Posteriorment, la propietat va passar a mans de Jaume Armengol i Clapés i Josep Antoni Miró, que el novembre del 1833 van sol·licitar permís per a construir una casa-fàbrica segons el projecte del mestre d'obres Felip Ubach. De planta baixa i tres pisos, les façanes presentaven set obertures per planta al carrer de Sant Rafael i cinc al d'en Sadurní.
Just un any després, el desembre del 1834, Armengol anunciava la venda de la maquinària i utensilis de la filatura de cotó, que incloïen 12 màquines berguedanes. Miró hi va continuar en solitari, i Armengol s'instal·là al carrer de Sant Pau, 72 (antic).
Finalment, l'edifici fou enderrocat als anys 1990 per l'operació de renovació urbana «Illa Robador».

## Vegeu també

* Casa Gironella
* Casa Joan Baqué
* Fàbrica Armengol-Capdevila

## Referències

* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 10.
* ↑ AHPB, notari Manuel Rafart, manual 1.223/5 (1a part), f. 15-25v, 05-02-1828.
* ↑ «Josep Botey i Soler. Mestre fuster. Sant Rafael i Sadurní. Casa. Edificar de quatre pisos amb balcons». C. XIV Obreria C-133/1828-019. AHCB, 01-02-1828.
* ↑ «Jaume Armengol i Clapés». geneanet. Montserrat Garriga.
* ↑ «Jayme Armengol i José Antonio Miró. Comerciants. Sant Rafael xamfrà amb Sadurní. Quarter 5, barri 4, illa 17. Edificar casa». C. XIV Obreria C-116/1833-96. AHCB, 11-11-1833.
* 1 2 3 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ Diario de Barcelona, 23-12-1834, p. 2951.
* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 34.
* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 33.

## Bibliografia

* Artigues, Jaume; Mas, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807 / 1808-1856, 2019, p. 460-461.
# Casa Alberola

La casa Alberola o Casa d'Alberola és un edifici situat en l'avinguda Ramón y Cajal de la ciutat d'Alacant, enfront del parc de Canalejas i en primera línia de mar. Segons la documentació, el titular va ser Juan Alberola Romero, qui va encarregar a l'arquitecte local José Guardiola Picó el projecte per alçar l'edifici.
Si considerem els seus trets formals, la concepció global de l'edifici sembla estar planejada sobre la base d'un llenguatge neoclàssic a través de l'elecció de motius ornamentals com ara motlures, frontons i pilastres que, encara que tractats amb una llibertat formal que fins i tot els aproxima a l'eclecticisme, confereixen a l'immoble un caràcter netament burgés.
Destaca en l'estructura una torrassa cilíndrica amb una cúpula coberta d'escates de ceràmica vidrada i finestres d'estil neoàrab. No obstant això, cal tindre en compte que en els projectes d'obra aquestes finestres d'estil neoàrab no apareixen com a tal, sinó caracteritzades per un llenguatge més eclèctic d'acord amb la resta de l'edifici.
Al fet que finalment s'optara per dotar l'edifici de les finestres neoàrabs va poder contribuir enormement que des de l'Acadèmia de Belles arts de Sant Fernando començaren a desenvolupar-se discursos de tarannà historiogràfic des de la segona meitat del segle segle xix. En ells es percep un marcat interés per a l'art medieval, tant cristià com musulmà, en un intent de renovar l'arquitectura neoclassicista que fins hui havia mantingut una hegemonia pràcticament absoluta en el context arquitectònic. En aquest sentit, la rematada neoàrab de la Casa Alberola podria ser entesa com un afegit posterior que buscara aportar novetat a l'edifici i superar l'ancoratge als llenguatges acadèmics.
En la dècada de 1960, va ser demolit un nucli d'escales de l'edifici i en el seu lloc es va alçar un bloc de cases que va quedar incrustat a l'edifici original.
En 2019, l'edifici es va convertir en part dels hotels Hilton Cain: Casa Alberola Alicante, Curio Collection by Hilton.

## Referències

* ↑ T... «Els Anchels». El amic del poble, añ. I, núm. 1, 05-03-1899, pàg. 2 [Consulta: 28 març 2024].
* 1 2 3 4 Jaén i Urban, G. (director); Martínez Medina, A.; Oliva Meyer, J.; Oliver Ramírez, J. L.; Sempere Pascual, A.; Calduch Cervera, J. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante (en castellà). Alicante: Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, 1999, p. 314. ISBN 84-7784-353-8.
* ↑ Isac, A. Eclecticismo y pensamiento arquitectónico en España : discursos, revistas, congresos, 1846-1919 (en castellà). Granada, España: Universidad de Granada, 1987, p. 54-55. ISBN 84-5056-715-7.
* ↑ Flores, C. Arquitectura española contemporánea (en castellà). Madrid, España: Aguilar, 1989, p. 83-108. ISBN 84-0388-012-X.
* ↑ La cadena Hilton aterriza en Alicante como gestor del nuevo Hotel Alberola

## Enllaços externs

* Web Oficial Casa Alberola Alicante, Curio Collection by Hilton
# Casa Benèfica del Masnou

La Casa Benèfica del Masnou és un asil del municipi del Masnou fundat per l'alcalde Pau Estapé i Maristany el 5 de març de 1899. L'edifici és d'estil modernista de l'arquitecte Gaietà Buïgas i Monravà i està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Història

L'edifici principal fou construït l'any 1901 en uns terrenys cedits per Josep Maria Malet i Font al costat de l'antic cementiri. Una part del finançament per a la construcció va provenir de l'Ajuntament però la major part va provenir de donatius particulars, entre d'altres de l'industrial Pere Grau Maristany, i també de les quotes periòdiques dels membres de la Sociedad Benéfica del Masnou, que es va constituir el 1899. L'asil s'inaugurà el 14 de setembre de 1902. Aleshores es dedicava a l'assistència de malalts pobres a domicili, asil de vells, nens desemparats i indigents.
El 25 de desembre de 1902 el rei Alfons XIII va atorgar a la vila del Masnou el títol de «vila benèfica» per haver construït la Casa Benèfica. L'any 1921 l'industrial Romà Fabra i Puig patrocinà la construcció d'un pavelló hospitalari per als soldats ferits en la Guerra del Marroc. Gràcies a aquesta acció el rei Alfons XIII li va atorgar el títol de marquès del Masnou.
L'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó (1862-1940) va dirigir un seguit d'obres menors que es van fer a l'edifici després de la construcció de l'asil, com ara la restauració de la cúpula del cos central (1910) i l'acabament del mur de tanca.
Actualment és una residència geriàtrica de titularitat privada.

## Descripció

A la seva part frontal té una torre de planta quadrada coberta amb una cúpula feta amb escates de ceràmica vidriada. Té portada ogival i un gran finestral neomedieval. Al darrere hi ha un cos rectangular cobert a doble vessant i obert als laterals amb finestres motllurades.

## Referències

* ↑ «Ajuntament del Masnou - Punts d'interès». Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 12 desembre 2015].
* ↑ «"Història de la casa del marquès" a "casadelmarques.cat"». Arxivat de l'original el 2016-01-25. [Consulta: 12 desembre 2015].
* ↑ Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. L'obra arquitectònica de Bonaventura Bassegoda i Amigó a la vila del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou. Arxiu Històric Municipal, 2016 (La Roca de Xeix núm. 30).
* ↑ Casa Benèfica - El Masnou terra de mar
* ↑ Casa Benèfica o Asil - El Masnou - Pobles de Catalunya