OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Galvany i Nonell

Joan Galvany i Nonell (Barcelona, 1660-1725) fou un músic català.
Fou un compositor de música sacra i va pertànyer a la real "Academia Desconfiada" (després, "de las Buenas Letras"), de Barcelona. A les Nenias Reales á la muerte del rey don Carlos II publicades en Barcelona el 1701, s'anomena un Galvany el Orfeo de nuestros tiempos, però s'ignora si tant l'elogi es tributà a aquest músic o a un altre Galvany, potser poeta.
Alguns experts el suposen mestre compositor i cantor de la capella de la catedral de Barcelona, on hauria substituït el mestre Francesc Valls i Galan, mort l'any 1747. De totes maneres, consta que ingressà a l'Acadèmia el 30 de setembre de 1700, i que fou autor de diverses composicions molt discretament escrites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 554 (ISBN 84-239-4525-1)
* 1 2 Carreras y Bulbena, Joseph. R. «Constitució y Actes conservades de la Academia Desconfiada, anomenada també Escola y Academia dels Desconfiats». Boletín de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, núm. 76, Julio a Septiembre 1922, pàg. 179-194.
# Complot de Sant Maties

El Complot de Sant Maties va esdevindre el 24 de febrer de 1462 a Barcelona. Fou un intent de col·laboració entre la reina Joana Enríquez i els síndics dels Tres Estaments i poble de Barcelona, contra l'oligarquia de la Biga, que ja havia recuperat el poder després del breu parèntesi del govern buscaire, i va servir com l'excusa que feren servir els membres de la Biga per a poder condemnar diversos membres de la Busca, doncs es va jutjar i condemnar a mort per conspiració als consellers Pere Destorrent i Francesc Pallarès, junt amb Bernat Turró, Martí Solzina i Joan de Mitjavila, membres del partit buscaire presos, acusats de conspirar en favor de Joan II i altres membres foren exiliats.

## Vegeu també

* Història de Barcelona

## Referències

* ↑ grec.net, Barcelona, La baixa edat mitjana Arxivat 2024-06-07 a Wayback Machine.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 229.
# Yuki Bhambri

Yuki Bhambri (hindi: यूकी भांबरी); Nova Delhi, 4 de juliol de 1992) és un tennista professional indi. És un ex-número 1 júnior i guanyador de l'Open d'Austràlia júnior de 2009, esdevenint en el primer tennista indi en guanyar l'Open d'Austràlia júnior i el quart indi de la història en aconseguir un títol individual júnior a un Grand Slam. Representa l'Índia a la Copa Davis.

## Biografia

Va començar a jugar a tennis amb 6 anys, les seves germanes grans Ankita Bhambri i Sanaa Bhambri, i també els seus cosins Prerna Bhambri i Prateek Bhambri van ser tennistes professionals.

## Palmarès
### Dobles masculins: 7 (4−3)

* Llegenda
* Grand Slams (0−0)
* ATP Finals (0−0)
* ATP World Tour Masters 1000 (0−0)
* ATP World Tour 500 (1−0)
* ATP World Tour 250 (3−3)
* Títols per superfície
* Dura (1−2)
* Gespa (1−0)
* Terra batuda (2−1)
| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Parella | Oponents | Marcador |
| Guanyador | 1. | 1 de juliol de 2023 | Mallorca, Espanya | Gespa | Lloyd Harris | Robin Haase Philipp Oswald | 6−3, 6−4 |
| Finalista | 1. | 22 d'octubre de 2023 | Estocolm, Suècia | Dura (i) | Julian Cash | Andrey Golubev Denys Molchanov | 7−6(8), 6−2 |
| Guanyador | 2. | 21 d'abril de 2024 | Múnic, Alemanya | Terra batuda | Albano Olivetti | Andreas Mies J-L. Struff | 7−6(6), 7−6(5) |
| Finalista | 2. | 25 de maig de 2024 | Lió, França | Terra batuda | Albano Olivetti | Harri Heliövaara Henry Patten | 3−6, 7−6(4), [10−8] |
| Guanyador | 3. | 21 de juliol de 2024 | Gstaad, Suïssa | Terra batuda | Albano Olivetti | Ugo Humbert Fabrice Martin | 3−6, 6−3, [10−6] |
| Finalista | 3. | 24 de setembre de 2024 | Chengdu, Xina | Dura | Albano Olivetti | Sadio Doumbia Fabien Reboul | 4−6, 6−4, [4−10] |
| Guanyador | 4. | 1 de març de 2025 | Dubai, Emirats Àrabs Units | Dura | Alexei Popyrin | Harri Heliövaara Henry Patten | 3−6, 7−6(12), [10−8] |

## Trajectòria
### Individual

| Torneig | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | Títols | V – D |
| Open d'Austràlia | A | A | 1R | 1R | Q3 | 1R | A | 0 / 3 | 0 – 3 |
| Roland Garros | A | A | Q2 | A | Q1 | 1R | A | 0 / 1 | 0 – 1 |
| Wimbledon | A | A | Q1 | A | A | 1R | A | 0 / 1 | 0 – 1 |
| US Open | A | Q2 | Q1 | A | Q1 | 1R | A | 0 / 1 | 0 – 1 |
| Total Victòries−Derrotes | 2−1 | 4−3 | 2−3 | 0−3 | 8−4 | 4−10 | | 26 – 29 | 26 – 29 |
| Rànquing a final d'any | 195 | 249 | 93 | 532 | 116 | 137 | | | |
| Llegenda: G: Guanyador; F: Finalista; SF: Semifinalista; QF: Quarts de final; Q: Qualificació; A: Absent; RR: Round Robin; ||||||||||

## Referències

* ↑ «ITF Juniors Profile». Arxivat de l'original el 2016-03-21. [Consulta: 5 juny 2018].
* ↑ «AUSTRALIAN OPEN JUNIOR CHAMPIONSHIPS». International Tennis Federation. Arxivat de l'original el 7 d’agost 2015. [Consulta: 7 gener 2014].
* ↑ «Yuki Bhambari – Profile at Association of Tennis Professionals».
* ↑ «Davis cup profile – Yuki Bhambri».

## Enllaços externs

* Yuki Bhambri a l'ATP (anglès)
* Yuki Bhambri a la Copa Davis (anglès)
* Yuki Bhambri a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
# Joseph Christian Williwald Michl

Joseph Christian Williwald Michl (Neumarkt in der Oberpfalz, 9 de juliol de 1745 - Neumarkt in der Oberpfalz, 30 de juliol de 1816) Pertanyent a la nissaga dels Michl, fou un organista alemany i compositor i de la cort de l'Elector Maximilià III Josep de Baviera.
Va ser educat al Gymnasium Electoral de Múnic on estudia música i literatura adquirint ben aviat molta habilitat com a organista abans de ser enviat per l'Elector a estudiar sota Placidus von Camerloher el 1767 a Freisingen per estudiar contrapunt i composició. Va ser nomenat compositor de càmera al tribunal electoral en 1772, i el 1784 va exercir com a professor i compositor monàstic als monestirs benedictins de Weyarn i Tegernsee.

## La seva música inclou

* 13 òperes, Il triomfo di Clelia, Regulus, Il Barone di Torre Forte, Elmire i Milton, Fremor y Melisa, El rei i el camperol, La feria anual entre les més conegudes.
* 4 cantates, Il re allà caccia i Il caciatore, les mes famoses.
* 22 Misses.
* 3 Rèquiems.
* 2 oratoris.
* 34 Salms.
* 32 vespres.
* 26 Ofertoris.
* 24 Himnes.
* 8 lletanies.
* 11 sons sagrats.
* 21 Simfonies.
* 8 Serenates.
* 5 Divertiments.
* 5 Concerts.
* 13 Quartets.
* 6 Sonates.
Diverses obres de Michl que es van compondre a la cort de Múnic:
* Il Barone di Torre Forte (Salvator Teatre, 1 de febrer, 1772 estrena)
* Joas un rei dels jueus (Oratori, Palau electoral, 1772)
* L'Amante deluso (atribució incerta, Redoutensaal?, 27 de desembre de 1773)
* Il trionfo di Clelia (Teatre de Cuvilli, 8 de gener de 1776, estrena mundial)
* L'isola disabitata (1780)
* Milton i Elize (17 de gener de 1786, residència, presa de possessió?)
* The King on Hunt (26 de gener de 1786, residència, presa d'operacions?)
* Il barone di torre forte (1 de març de 1786, Salvator Theatre)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 38. (ISBN 84-239-4535-9)
# Madame Louis

Marie-Emmanuelle Bayonanomenada Madame Louis fou una compositora francesa del segle xviii, esposa del famós arquitecte Victor Louis.
Durant la Revolució francesa es veié obligada a emigrar, en companyia del seu marit. És autora de l'òpera Fleur d'épine estrenada a París el 1776, de diverses àries amb acompanyament de piano, publicades amb el títol de Recueil d'ariettes (1780), i de sis sonates per a clave.
Alguns autors li atribueixen les dues obres didàctiques Du doigté, des manières et de l'esprit de l'execution sur le piano i Principes de la doctrine de l'accompagnement.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 333 (ISBN 84-239-4531-6)

## Notes

* ↑ O Baillon

## Enllaços externs

* Biografia (francès)
# Emília (tribu)

La tribu Emília (llatí: Tribus Aemilia) fou una de les 35 tribus romanes amb dret de vot. Era una de les tribus rústiques. Era també anomenada Flamínia. Tenia origen en un suburbi de Roma. Una persona d'aquesta tribu fou el benefactor del períbol d'Apol·lo a Corint.

## Referències

* ↑ Cobos, 2002, nota a peu de pàgina núm. 126.
* ↑ «Corinth Monument: Peribolos of Apollo» (en anglès). Escola Americana d'Estudis Clàssics d'Atenes. [Consulta: 10 novembre 2021].

## Bibliografia

* Cobos, A. Titus Livi. Història de Roma. Volum I. Fundació Bernat Metge, 2002. ISBN 9788472257955.
Viccionari
# Herse

Herse (en grec antic Ἕρση), segons la mitologia grega, fou una princesa atenenca, filla de Cècrops i d'Agraulos.
Les seves germanes són Aglauros i Pàndrosos, a les quals Atena va confiar el petit Erictoni. Herse va ser indiscreta a l'obrir, amb les seves germanes, el cistell on estava amagat el nen. Com a càstig Atena la va embogir i ella es va precipitar des de dalt de les roques de l'Acròpoli. Hi havia una altra tradició que feia a Aglauros l'única culpable. Herse s'hauria estalviat el càstig, i seduïda per Hermes havia tingut amb ell un fill, Cèfal.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 264. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 113-114. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Compromís Autonòmic

El Compromís Autonòmic va ser un document impulsat pel Consell del País Valencià i signat el 8 d'octubre de 1978 per PSPV-PSOE, UCD, PCPV, Aliança Popular, PTPV, ORT, URV, Partit Carlí, i UDPV, que dins del marc de la futura Constitució espanyola de 1978 demanava assolir el màxim d'autonomia per al País Valencià, dins del termini més breu.
En presentar-se la proposta al Congrés dels Diputats, la majoria parlamentària d'UCD va rebutjar el procediment, i a partir d'aquell moment va rebutjar que València accedira a l'autonomia per la via ràpida (article 151) i posà com a condició la via del 143.

## Referències

* ↑ Butlletí Oficial del Consell del País Valencià, núm. 4, 1 de novembre de 1978. Consultar text (PDF).
* 1 2 Transformacions: Literatura i canvi sociocultural dels anys setanta ençà - Maria Muntaner González. Universitat de València, 2010. ISBN 978-8437078380
# Edmund Ayrton

Edmund Ayrton (Ripon, districte de Harrogate, 1734 - idm. 1808) fou un organista i compositor anglès.
El seu pare era barber, tingué com a mestre en James Nares i va ser organista a Southwell, quan encara era molt jove. Després fou nomenat músic de la capella reial i mestre de la capella de la Catedral de Saint Paul. Era doctor en música i entre les seves nombroses obres, totes religioses, n'hi ha algunes molt notables. Fou enterrat en l'Abadia de Westminster.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 1346 (ISBN 84-239-4506-5)
# Joseph Dupont

Joseph Dupont (Ensival, 3 de gener de 1838 – Brussel·les, 21 de desembre de 1899) fou un violinista i director d'orquestra belga.
Fou alumne del Conservatori de Brussel·les, aconseguint en aquest centre un gran premi de violí i més tard una pensió per anar a Roma. Després d'haver recorregut durant quatre anys França, Itàlia i Alemanya, fou director d'orquestra del teatre Italià de Varsòvia (1867-1870), i després del teatre Imperial de Moscou. De retorn a la seva pàtria, fou nomenat professor d'harmonia, i va tenir entre altres alumnes els seus compatriotes Raymond Moulaert i François Ruhlmann i al napolità Ottavio Di Picolellis, ensems que aconseguia la direcció de l'orquestra del teatre de la Moneda, i més tard, en retirar-se Vieuxtemps la dels Concerts populars. Al cap d'algun temps associat amb Lapissida, prengué la direcció d'aquell teatre, on estrenà algunes obres inèdites: Heródiada, de Massenet, i Sigurd, de Beyer, entre d'altres, i donà conèixer diverses de Wagner. Deixà escrites algunes composicions, en la seva major part inèdites.

## Referències

* ↑ http://www.treccani.it/enciclopedia/de-piccolellis_(Dizionario-Biografico)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a. part pàg. 2535 (ISBN 84-239-4581-2)

## Enllaços externs

* Joseph Dupont in La Monnaie digital archives Arxivat 2011-07-26 a Wayback Machine.
# Madeleine-Céleste Durancy

Madeleine-Céleste Durancy (París, 1746 - 1780) fou una cantant dramàtica francesa. Els seus pares eren actors, per això s'entén el seu talent tant precoç. La portaren a Brussel·les, on a partir de 1752 ella realitzà funcions com a infant amb la companyia del Théâtre de la Monnaie, dirigida pel seu pare. Seguidament es traslladà a Bordeus, i a continuació, Ginebra, i en algun moment de 1757 o 1758 fou presentada a Voltaire, aquest que estava impressionat pel seu talent i, pel seu entrenament teatral, la posà en les mans del gran actor Lekain. El 1759 entrà en la Comédie-Française, on interpretà rols soubrette, abans de passar al Théâtre de l'Académie Royale de Musique, on aparegué amb gran èxit com a Cleòpatra el 1762. El 1762 passà a l'Òpera, a la qual va pertànyer fins a la seva mort. De bonica, però escassa veu, sabia commoure al públic amb el seu art i sentiment dramàtic, que algunes vegades arribava fins al sublim.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 18, 2a part. pàg. 2569, ISBN 84-239-4581-2
# Joan Mesué (el Vell)

Joan Mesué el Vell o, segons el seu nom àrab, Yuhanna ibn Massawayh (àrab: يوحنا بن ماسويه, Yūḥannā ibn Māsawayh) (Gundixapur, 777 – Samarra, 857) fou un famós metge d'expressió àrab durant l'edat d'or de l'islam.
Era fill d'un apotecari que exercia la seva professió a Bagdad, i després de fer sòlits estudis de literatura i filosofia, es dedicà a la medicina, tenint com a mestre Jabril ibn Bukhtixiu. Fou successivament, director de la primera escola de medicina privada a Bagdad i primer metge dels califes Harun ar-Raixid i al-Mutawàkkil, per ordre del qual feu traduir o traduí ell mateix gran nombre d'obres gregues, siríaques o perses. Va escriure tres grans tractats farmacèutics, que consistien en treballs sobre medicaments compostos, humors i receptes farmacèutiques que proporcionaven instruccions sobre com s'havien de preparar. A l'oest llatí, aquestes obres es publicaven normalment juntes sota el títol "Opera Medicinalia" i es dividien en "De simplicubus", "Grabadin" i "Canones universales". Encara que la influència de Māsawaiyh va ser tan significativa que els seus escrits es van convertir en la font més dominant d'escrits farmacèutics,
Se li atribueix el mètode d'empastar les dents amb or, segons es llegeix en l'Artzney Buchlein, l'obra més antiga sobre odontologia que es coneix, publicada anònimament el 1530. Emprava purgants amb molta prudència i també donava combinat amb aquests altres medicaments per atenuar ells seus efectes; havia fet profunds estudis vers la verola, que considerava com el producte d'una fermentació especial capaç de produir-se en tots els organismes humans.
Quant a les seves obres originals, passen de 40, però no en resten més que fragments i una de traduïda al llatí amb el títol d'Aphorismi Joannis Damasceni (Bolonya, 1489), que alguns atribueixen a Yahya ibn Sarafyun (Serapió el Vell). D'altres obres seves se'n conserven les següents:
* Farmacopea general;
* Grans pandectes de la Medicina;
* Tractat d'Anatomia;
* Comentari de les Grans Pandectes;
* Tractat del milloraments de les races ovines;
* Escrúpols del metge.

## Aclariment

Molts historiadors li atribueixen ser el pare de Mesué el Jove, fet que sembla impossible, ja que entre la vida d'un i altre hi ha més de 150 anys de diferència. La seva identitat exacta encara no està clara.

## Referències

* 1 2 3 De Vos, Paula «The 'Prince of Medicine': Yūḥannā ibn Māsawayh and the Foundations of the Western Pharmaceutical Tradition». Isis, vol. 104, 4, 12-2013, pàg. 667–712. DOI: 10.1086/674940. PMID: 24783490.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 1106. (ISBN 84-239-4534-0)
# Edmund Hart Turpin

Edmund Hart Turpin (Nottingham, Regne Unit, 4 de maig de 1835 - Londres 4 de maig de 1907) fou un director d'orquestra, organista i compositor anglès.
Notable organista, també fou un excel·lent director d'orquestra i compositor de música religiosa i profana. Entre les primeres destaquen els oratoris St. John the Baptist i Hezekiah, un Stabat Mater i la cantata Jerusalem. Va compondre nombroses cançons, música de cambra, per a piano i orgue.
Edità les revistes professionals Musical Standard, Musical World i Musical News, i succeí a Best en l'edició completa de les obres per a orgue de Bach.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 444 (ISBN 84-239-4565-0)
# La Veneciana

La Veneciana és una merceria fundada pel solleric Miquel Arbona Oliver, el 1938, a la planta baixa d’un edifici d’habitatges plurifamiliars de més de tres alçades, amb el nom de Tejidos Arbona al carrer Merced, núm. 46, avui carrer Ample de la Mercè, núm. 22, Palma, Mallorca. És un carrer per a vianants.
Durant la Guerra Civil espanyola estava ubicada al carrer de Ferreries cantonada amb el carrer de Ballester, on més tard hi hauria Radio España, hi va caure una de les primeres bombes de la guerra i s’hagué de mudar al carrer del Sindicat, núm. 46.
El 1952, Pedro Arbona Pizà, pare de Pere Antoni i Francisca Arbona Femenia, que des del 1989 són la tercera generació, unificà la merceria i la botiga de teixits conservant el nom La Veneciana, que ja era conegut a Mallorca. I el 1965, la família compra el local de Sindicat i obre La Veneciana Boutique que es va tancar el 31 de desembre de 2014 per centar-se només en la merceria.
A la façana hi ha expositors i un rètol senzill amb lletres negres sobre fons blanc. A l’establiment hi podem trobar un gran assortiment de productes de merceria. És una de les poques merceries tradicionals que queden a Palma i que mantenguin la venda al detall i de proximitat.
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) el manté com a Comerç Emblemàtic (categoria 1A) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024, en què és donat d’alta el 2018.

## Referències

* 1 2 3 González, Mónica. «Mercería La Veneciana: «Antes estaba de moda bordar o el ganchillo, ahora tunear las prendas»» (en castellà), 03-05-2018. [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ Mallorca, Economía de. «La Veneciana; ¿La última mercería de Palma?» (en castellà), 30-08-2016. [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ «La Veneciana – Emblemàtics Balears». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ «Decret i annex del Catàleg d’establiments emblemàtics de Palma 2024 – PalmaActiva», 18-12-2024. [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ dBalears. «Palma ret homenatge als seus establiments emblemàtics», 05-06-2018. [Consulta: 25 febrer 2025].
# Bufalaga

La bufalaga o bufalaga tintòria és una espècie de planta amb flor de la família de les timeleàcies.
És un arbust de 20 a 50 cm d'alçada, de color grisenc, amb les tiges noves pubescents i amb les branques amb cicatrius molt marcades i prominents.
Les fulles són d'1 a 5 cm de llargada, de forma ovada, corbada i estreta. Mesuren entre 2 i 3 mm de gruix i quan són joves són peludes.
La floració té lloc entre els mesos de gener i març. Les flors són grogoses, molt petites, amb el periant de 2 a 7 mm.
Creix a la brolla de romaní, especialment en les contrades més seques de clima mediterrani, en llocs amb hivern relativament fred i estiu calorós.
És una planta dioica: hi ha peus de flors masculines (només amb estams) i de flors femenines (amb pistils).
Antigament, s'utilitzava el suc de la planta per a tenyir teixits.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 111-112. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «FloraCatalana.net - Thymelaea tinctoria (Pourr.)». Arxivat de l'original el 2020-01-06. [Consulta: 20 desembre 2015].
# La Voz del Noya

La Voz del Noya va ser una publicació de publicitat editada a Igualada l'any 1924.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico bisemanal independiente de información y anuncios.
La redacció i l'administració estaven al carrer de Sant Carles, núm. 1. S'imprimia a la Impremta Moderna. Tenia quatre pàgines, amb un format de 44 x 32 cm. Les pàgines tenien tres columnes. El primer número va sortir l'1 de gener de 1924 i l'últim, el 104, el 28 de desembre del mateix any.

## Continguts

Era un periòdic amb molts anuncis publicitaris i informació local i comarcal.
A l'article de presentació deien que l'objectiu de la revista era proporcionar «una información minuciosa y nutrida, esto es, que todo lo noticiable de la localidad y de la Comarca tenga eco en nuestras páginas. Finalmente, como buenos igualadinos que somos, de nacimiento y de corazón soñamos ante todo y por encima de todo con el progreso constante de nuestra querida ciudad».
Publicava notícies curtes d'espectacles, esports i actualitat de l'Anoia, sense arribar a fer-ne articles, i, sobretot, publicitat. Més endavant, la línia del periòdic va evolucionar una mica i va començar a incloure poesies, notes històriques i algun comentari més extens d'aquells fets que consideraven més significatius.
La majoria de textos van sense signar, però hi ha alguna col·laboració de Josep Colominas, Emili Pasqual d'Amigó i Lluís Tintoré Mercader.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 341.
* ↑ «Nuestro saludo». La Voz del Noya, 1, 01-01-1924.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 342.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Mucoromicotins

El mucoromicotins (Mucoromycotina) són una subdivisió de fongs, l'única de la divisió o fílum dels mucoromicots (Mucoromycota) d'afinitats incertes.
Inclou moltes espècies de creixement ràpid. La majoria són sapròfits, fitopatògens i micoparàsits. Alguns indueixen micosis en humans.

## Taxonomia

Segons la darrera actualització de la classificació dels fongs, inclou tres classes:
* Classe Endogonomycetes
* Classe Mucoromycetes
* Classe Umbelopsidomycetes

## Referències

* ↑ Hibbett DS, Binder M, Bischoff JF, et al. «A higher-level phylogenetic classification of the Fungi». Mycol. Res., 111, Pt 5, maig 2007, pàg. 509–47. DOI: 10.1016/j.mycres.2007.03.004. PMID: 17572334.
* ↑ Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
# La penya Roca o la colònia de l’Ampolla

La Penya Roca i la colònia de l'Ampolla és una joguina en tres actes, original de Joaquim Montero, estrenada a finals d'any 1924 al teatre Romea, sota la direcció del mateix autor

## Repartiment de l'estrena

* L'inconeguda: Maria Vila
* La vidua: Emilia Baró
* Donya Perpetua: Maria Morera
* Donya Lliberata: Matilde Xatart
* Mundeta: Pepeta Fornés
* Pilar: M. Lluïsa Rodríguez
* Raquel: Elvira Jofre
* Felicola: Teresa Gay
* Cinta: M. Arroyo
* Nina Baratta: Maria Redó
* Carles Vendrell: Pius Daví
* Roman: Enric Lluelles
* Sr. Roca: Domènec Aymerich
* Sr. Picafort: Avel·lí Galceran
* Don Guillem: Antoni Martí
* Fidel: Antoni Gómez
* L'Alcalde: Lluis Teixidó
* Ricard: Francesc Ferràndiz
* Filibert: Francesc Arbós
* Signore Baratta: Joaquim Montero
* Director artístic: Joaquim Montero

## Referències

* ↑ La Escena Catalana, segona època, núm. 169 (1929).