OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# És País Valencià

L'Associació Cultural És País Valencià (o simplement És País Valencià) és una organització cultural, fundada el 2021 amb l'objectiu d'influir en la política i la societat del País Valencià per a promoure i enfortir els principis de l'esquerra política i social, oposant-se al capitalisme i als valors de la dreta. La seua activitat se centra en la defensa de la igualtat, la llibertat i la fraternitat, i es defineixen com a feministes, antifeixistes, anticapitalistes i valencianistes.
Proporcionen formació i activitats culturals per a fomentar una consciència col·lectiva progressista, d'esquerres i valencianista, sense un enfocament partidista i amb una perspectiva oberta per a proposar projectes i construir una majoria cultural en la societat basada en els valors de progrés, esquerra i treball.
L'associació vol potenciar una ciutadania crítica, activa i d'esquerres per influir en l'agenda social del País Valencià, a través de l'educació popular, espais associatius i de debat en col·laboració amb la ciutadania i les entitats socials.

## Referències

* ↑ «"Ens cal articular un gran bloc de transformació social"». El Temps, 23-10-2021. [Consulta: 29 gener 2023].
* ↑ «Estratègia – És País Valencià». Arxivat de l'original el 2023-01-28. [Consulta: 29 gener 2023].
* ↑ «Qui som? – És País Valencià». [Consulta: 29 gener 2023].
# Escut de Menàrguens

L'escut oficial de Menàrguens té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una vaca d'or amb els arguenells de sable. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 15 de novembre de 1991 i publicat al DOGC el 29 de novembre del mateix any amb el número 1524.
La "mena" (forma local per designar una vaca) amb els arguenells és un senyal parlant, que fa referència al nom de la vila.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Menàrguens.» (pdf). DOGC núm. 1524. Generalitat de Calalunya, 29-11-1991. [Consulta: 6 maig 2012].
# Alfersa

L'alfersa és una antiga peça del joc dels escacs que fou substituïda per la dama i actualment no s'usa. Son nom prové de l'àrab andalusí alfarza, al seu torn de l'àrab clàssic firzān, que prové del neopersa farzin, i aquest del pelvi frāzen, "guardià". Fins i tot en l'actualitat, la paraula per a la dama és Ферзь (ferz) en rus i vezér en hongarès.
Se situava al costat del rei i era l'equivalent d'un visir o conseller reial, però, en el joc, son poder respecte a altres peces era escàs: es movia només una casella cada cop en diagonal cap endavant o cap enrere, llevat de son primer moviment, on podia avançar tres en diagonal o bé en horitzontal, fins i tot saltant-se altres peces.
En l'últim quart del segle XV hi hagué en les regles dels escacs un canvi revolucionari: l'alfersa fou substituïda per la dama, una peça més forta i àgil. Aquest canvi, així com d'altres relacionats tals com l'ampliació del radi d'acció de l'alfil, la possibilitat dels peons de convertir-se en dames, o la possibilitat d'enrocar, es va iniciar probablement a la València de Ferran II d'Aragó, i el primer text que es conserva amb una partida jugada amb les noves regles és Escacs d'amor, del sogorbí Francesc Vicent.

## Referències

* ↑ Karpov apoya a la dama valenciana Referència a Schacs d'amor dins l'article al diari El País, 18/11/2005. (castellà)
* ↑ Un dels primers defensors d'aquesta tesi fou el Mestre Internacional i historiador dels escacs alcoià Ricardo Calvo; Nota al respecte dins Obituitari de l'MI Dr. Ricardo Calvo (anglès)

## Bibliografia

* Cadenas, Núria «El misteri de la reina». El Temps [València], núm. 1297, 21-04-2009.
# Haworthia maraisii

Haworthia maraisii és una espècie vegetal del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies (Asphodeloideae).

## Descripció

Haworthia maraisii és una petita suculenta que forma rosetes de fulles de color verd molt fosc amb petits tubercles elevats. Les rosetes proliferen lentament i creixen fins a 7 cm de diàmetre. Les fulles són opaques, generalment retuses, fins a 4 cm de llargada i fins a 1 cm d'amplada i, de vegades, amb petites espines als marges i la quilla. Les flors són blanques amb venes de color marró verdós i apareixen a finals de primavera fins a l'estiu en tiges sense ramificar de fins a 30 cm de llarg.

## Distribució

Haworthia maraisii és originària de la província sud-africana del Cap Occidental, creix des de Heidelberg a l'est, Robertson a l'oest i fins a Bredasdorp al sud. És força comú en aquesta zona. La localitat tipus es troba a Stormsvlei, on les plantes són molt més robustes que en altres localitats. Algunes formes de l'àrea de Robertson són semblants a H. pubescens, prop de Bonnievale s'integra a H. meiringii i H. heidelbergensis. Al voltant de Potberg creix forma de marasii / floribunda, que va ser descrita per Hayashi com H. henda. A Napier i fins al nord fins a Stormsvlei creixen formes més robustes, possiblement alguns tipus d'híbrids naturals amb H. mirabilis o H. triebneriana.

## Taxonomia

Haworthia maraisii va ser descrita per Poelln. i publicat a Repertorium Specierum Novarum Regni Vegetabilis 38: 194, a l'any 1935.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
maraisii: epítet en honor del botànic sud-africà Wessel R.B. Marais.

### Varietats acceptades

* Haworthia maraisii var. maraisii (Varietat tipus)
* Haworthia maraisii var. meiringii M.B.Bayer, Haworthia Handb.: 134 (1976)
* Haworthia maraisii var. notabilis (Poelln.) M.B.Bayer, Haworthia Handb.: 141 (1976)

### Sinonímia

* Haworthia magnifica var. maraisii (Poelln.) M.B.Bayer, Natl. Cact. Succ. J. 32: 18 (1977)
* Haworthia mirabilis var. maraisii (Poelln.) M.B.Bayer, Haworthia Update 7(4): 34 (2012)

## Referències

* 1 2 «Haworthia maraisii» (en anglès). World of Succulents. Reial Jardí Botànic de Kew, 2020. [Consulta: 5 maig 2021].
* 1 2 Jilemicky, Jakub. «"Haworthia maraisii"» (en anglès). www.haworthia-gasteria.com. [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ «Haworthia maraisii» (en anglès). World Checklist of Selected Plants Families. (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. Arxivat de l'original el 2021-05-09. [Consulta: 5 maig 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Varietats acceptades en negreta de Haworthia maraisii». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. Arxivat de l'original el 2018-05-21. [Consulta: 5 maig 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia maraisii». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. Arxivat de l'original el 2021-05-07. [Consulta: 4 maig 2021].
# Escut de Tona

L'escut oficial de Tona té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat i semipartit: 1r de sinople, un castell d'argent obert; 2n d'argent, una creu plena de gules; 3r d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona de poble.

## Història

El Ple de l'Ajuntament va iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el 28 d'octubre de 2015, va ser aprovat el 7 de juny de 2016 i publicat al DOGC núm. 7145 de 20 de juny del mateix any.
L'escut incorpora un castell, que recorda l'antic castell del municipi, i els senyals de Barcelona (la creu de Sant Jordi i el senyal comtal-reial dels Quatre Pals, que indiquen que Tona havia estat carrer de Barcelona.
Abans de l'oficialització del nou escut, l'Ajuntament utilitzava un escut d'or amb tres pals de gules, timbrat amb corona de marquès i embellit amb dues palmes.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/1496/2016, de 7 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Tona.» (pdf). DOGC núm. 7145. Generalitat de Catalunya, 20-06-2016. Arxivat de l'original el 2021-08-30. [Consulta: 23 juny 2016].
* ↑ «Escut antic de Tona.». [Consulta: 27 juny 2016].

## Enllaços externs

* Informe heràldic d'Armand de Fluvià sobre el nou escut de Tona
# Friedrich Wilhelm Irgang

Friedrich Wilhelm Irgang (Hirschberg, 1836 - 1918) fou un músic, organista i musicòleg alemany.
Estudià en l'Acadèmia Reial de Berlín, i després a Praga, on tingué per mestre en Proksch. El 1863 obrí a Görlitz un Institut de Música i posteriorment fou nomenat organista de l'església de la Trinitat d'aquella ciutat. Des de 1881 ocupà la plaça d'organista i director de música del Poedagogium de Züllichau.
Publicà els tractats Leitfaden der allg, Musiklehre (5.ª ed., 1908) i Lehrbuch der musikalischen Harmonie i diverses obres per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 1936 (ISBN 84-239-4582-0)
# Friedrich Wilhelm Mulert

Friedrich Wilhelm Mulert (19 de juny de 1859 - 1924), rus: Фридрих Вильгельмович Мулерт, Frídrikh Vilguémovitx Mulert, fou un compositor rus d'ètnia alemanya del qual pràcticament no se'n sap res.
Primerament estudià medicina, però no tardà en dedicar-se a la música, i va ser nomenat professor de violoncel de la Societat Imperial de Kiev.
Va compondre per a aquell instrument tres concerts, variacions, dues tarantel·les i tres Berceuses, i per a orquestre dues Suites.

## Referències

* ↑ Riemann, Hugo. Musik-Lexikon: Zweiter Band. BoD – Books on Demand, 2017, p. 747. ISBN 9789925044825 [Consulta: 7 gener 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 219. (ISBN 84-239-4537-5)
# Friedrich Wilhelm Stade

Friedrich Wilhelm Stade (Halle, 25 d'agost de 1817 - Altenburg, 24 de març de 1902) fou un compositor i organista alemany.
Va ser deixeble de F. Schneider a Dessau i durant algun temps dirigí l'orquestra del teatre de Beethmann. Després aconseguí el càrrec de director de música de la Universitat de Jena, que canvià més tard pel d'organista i mestre de capella de la cort d'Altenburg. Va compondre salms, obres per a piano i orgue, etc., i edità moltes composicions de Bach i Händel. Va ser el primer a fer executar a Alemanya el Rèquiem, la Simfonia Fantàstica i Roméo et Juliette de Berlioz.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 399 (ISBN 84 239-4556-1)
# Frita

Una frita és una barreja de diversos components minerals i productes químics de granulometria bastant fina que fonen en un forn a 1400-1500 °C i donen origen a una colada més o menys viscosa. El procés de preparació de les frites (fusió i solidificació) es duu a terme en les empreses especialitzades en la fabricació de frites i esmalts ceràmics, que distribueixen el material a les empreses fabricants de taulells; aquestes últimes únicament s'encarreguen de triturar les frites i barrejar-les amb aigua en un molí per tal d'obtindre'n una pasta viscosa (barbotina) apta per a ser aplicada sobre el taulell a esmaltar.
L'ús de les frites aporta avantatges específics que justifiquen en l'actualitat l'ús exclusiu de materials fritats en la composició dels esmalts per a revestiment i l'increment del contingut d'aquests en la formació del vidriat per a paviment; entre aquests avantatges podem citar que amb una composició idèntica, les matèries primeres fritades fonen i maduren a temperatura més baixa i presenten cicles de cocció més curts que els materials no fritats, i que els primers confereixen a l'esmalt una textura superficial més suau i lluent que no pas els segons.
Hui dia el sector de frites, esmalts i colors és el més avançat des del punt de vista tecnològic de tots els que componen la indústria ceràmica de la Plana i és sens dubte gràcies a la seua tasca investigadora i d'avantguarda que la indústria taulellera de la comarca ha arribat a les actuals quotes d'estabilitat i maduresa.

## Vegeu també

* Ceràmica.

## Bibliografia

* Membrado Tena, Joan Carles (2001). "La indústria ceràmica de la Plana de Castelló". Diputació de Castelló, núm. 42. Castelló de la Plana. 590 p.
Viccionari
# Fritz Theil

Fritz Theil (Altenburg, Turíngia, 6 d'octubre de 1886 - Klingenmünster, 20 de febrer de 1972) fou un compositor i director d'orquestra alemany.
Feu uns brillants estudis al Conservatori de Leipzig. En acabar la carrera s'especialitzà en la direcció d'orquestra, figurant en el seu temps com un dels mestres més autoritzats alemanys.
La seva obra de compositor compren:
* König Lear, poema simfònic;
* Judith, poema simfònic;
* Sieg des Lebens, poema simfònic;
* Lebenskamp, poema simfònic;
* un Intermezzo, per a orquestra d'arc;
* un Concert, per a violí;
* dos poemes lírics per a baríton amb acompanyament d'orquestra.

## Referències

* ↑ «Dades a bmlo.lmu.de».

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, 532 (ISBN 84-239-4561-8)
# Frédéric-Albert Le Rey

Frédéric-Albert Le Rey (Cherbourg, 19 de maig de 1858 - Asnières-sur-Seine, 6 de març de 1942) fou un compositor francès. Va compondre un oratori, una simfonia, diverses melodies vocals i la música d'escena del drama Jacques Callot i les obres teatrals Dans les nuages, Les noces de l'alcalde, La kermesse de Denderlew, Miliane, Stenio, Ibycus, Fantih, Hermann et Dorothée (1894), Eros (1895), La mégère apprivoisée (1896), La tentation de saint Antoine, ball (1896), La redingote grise (1897), Soeur Marthe (1898) i Les petites vestales (amb col·laboració amb Clerice).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 124 ISBN 84-239-4530-8
# Fujiwara no Motoyasu

    En aquest nom japonès, el cognom és Fujiwara.
Fujiwara no Motoyasu, coneguda com a Fujiwara no Michitsuna no Haha (japonès: 藤原道綱母, «mare de Fujiwara no Michitsuna») o Udaishō Michitsuna no Haha («mare del ministre Michitsuna»), fou una escriptora japonesa casada amb Fujiwara no Kaneie, que va viure entre els anys 929 i 999. Així, es pot situar la vida de l'escriptora entre el 935 i 990. Formava part de l'aristocràcia més il·lustre de l'època i, com a filla predilecta de Motoyasu, va rebre una educació acurada. Es considerava una de les tres dones més maques de l'època. No es va casar amb Kaneie fins que tingué un fill d'ell. Escrigué poesies amb gran talent, com Shū waka-shū, Go-shūi waka-shū i Gyoku-yō-shū. També escrigué un diari personal en un sol volum, anomenat Kagerō nikki ('Diari d'una efímera'), que forma part del període d'esplendor de la literatura japonesa, entre 990 i 1070, en què les dones dominen l'art de les lletres (vegeu també les obres Genji Monogatari, Makura-no-Sōshi). Ens diu l'autora sobre l'efimeritat que "quan considero la inestabilitat de les coses em sento com una efímera flotant entre ser i el buit".

## Referències

* ↑ Kawamura. Y. Fujiwara no Motoyasu. Pàg. 951.González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario de autores, vol I. Montaner y Simón,S.A. 1963. núm. Registre:M 3843-63. Dipòsit Legal:B 20872-63 (I). Barcelona

## Bibliografia

* González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario de autores, vol I. Montaner y Simón,S.A. 1963. núm. Registre: M 3843-63. Dipòsit Legal:B 20872-63 (I). Barcelona.
* González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario literario, vol VI. Montaner y Simón,S.A. 1959. Dipòsit Legal:B 1.352-1959. Barcelona.
# Fundulopanchax amieti

Fundulopanchax amieti és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica i hàbitat

Es troba a Àfrica: Camerun. Viu en les zones pantanoses de les rieres dins la selva. Aquestes aigües tenen un pH que oscil·la entre 5,8 i 7,2 i una temperatura de 22 a 28 °C.
Les principals poblacions són:
* Somakak (Oest de Camerun)
* Cancion Makak
* Sanaga Sub (Sud del riu Sanaga)
* C89/31
* C89/32
* SEMA 90/16
* HJRK 92/18

## Referències

* 1 2 «Fundulopanchax amieti» (en anglès). Fishbase.
* ↑ KilliAdictos (castellà)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Radda, A. C. 1976. Neubeschreibung von Aphyosemion amieti nov. spec. aus Kamerun und Aphyosemion deltaënse nov. spec. aus Nigeria. Aquaria v. 23 (núm. 4): 51-60.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Fundulopanchax powelli

Fundulopanchax powelli és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Nigèria.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Fundulopanchax powelli» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Van der Zee, J. R. & R. H. Wildekamp. 1994. Description of a new Fundulopanchax species (Cyprinodontiformes: Aplocheilidae) from the Niger delta, with a redefinition of the genus Fundulopanchax. J. Afr. Zool. v. 108 (núm. 5): 417-434.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Fàbrica Moreno Olivella

La fàbrica Moreno Olivella és un edifici industrial situat al carrer del Parlament, 30-32, cantonada amb el passatge de Pere Calders, al barri de Sant Antoni de Barcelona.

## Història

El 1881, el fabricant de «puntes de París» (claus prims fabricats mecànicament) Andreu Olivella, establert al carrer dels Sagristans, 1, va demanar permís per a instal·lar una caldera de vapor de 18 CV en una «quadra» del carrer del Parlament, 30. La fàbrica, inicialment de planta baixa i un pis, va ser ampliada successivament per la seva filla Antònia, casada amb Laureano Moreno Morcillo, amb una planta més el 1907, i al núm. 32 del mateix carrer el 1911 i 1917, segons el projecte de l'arquitecte Josep Amargós.
A la dècada del 1940, la fàbrica de puntes de París de Laureano Moreno compartia les instal·lacions amb la cooperativa de producció Numbar, fabricant de cafeteres exprés.
Un cop finalitzat l'ús industrial, s'hi instal·là l'escola cooperativa Griselda, que va tancar el 2019. Des d'aleshores, l'edifici, propietat de Núñez i Navarro, es troba en desús.

## Vegeu també

* Casa Bonaventura Isern

## Referències

* ↑ Anuario-almanaque del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1879, p. 518.
* ↑ Anuario-almanaque del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1881, p. 44 (anuncis).
* ↑ Diari catalá. Polítich y literari, 22-04-1881, p. 218.
* ↑ «BARCELONA 1907 ANTONIA OLIVELLA DE MORENO FABRICA DE PUNTAS HOJA LIBRO». todocoleccion.net.
* ↑ Anuario industrial de Cataluña, 1916-1917, p. 297.
* 1 2 «Andrés Olivella. Parlament 25 (actual 30-32) i passatge Parlament 10 (actual passatge de Pere Calders). Sol·licitar permís per reformar habitatge». Q127 Eixample 2681/1886. AMCB.
* ↑ Anuario-Riera, 1905, p. 627.
* ↑ Basiana, Orpinell i Checa Artasu, 2000.
* ↑ Guía general de Cataluña (Bailly-Baillière-Riera), 1945, p. 321.
* 1 2 López, Helena «L'última víctima del 'barricidi' de Sant Antoni ja té nom: Escola Griselda». El Periódico de Catalunya, 19-06-2019.

## Bibliografia

* Basiana, Xavier; Orpinell, Jaume; Checa Artasu, Martí. Barcelona, ciutat de fàbriques, setembre 2000, p. 34-35. ISBN 84-922646-4-0.
* Fernández Pérez, Paloma «Empresas familiares y acuerdos cooperativos en el metal español: el caso de las industrias del alambre de hierro y acero (1880-1974)». Investigaciones de Historia Económica, 4, 2006, vol. 2, pàg. 51-76.

## Enllaços externs

* Basiana, Xavier; Orpinell, Jaume «Puntes de París Moreno, 1997-1998 (fotografia)». Barcelona, ciutat de fàbriques. MACBA.
# Félia Litvinne

Félia Litvinne, també Felia Litvinoff (Sant Petersburg, Rússia, 11 d'octubre de 1860 - París, França, 12 d'octubre de 1936), fou una soprano russa. Feu els seus estudis musicals a París i no tardà donar-se a conèixer com una de les millors intèrprets wagnerianes.
Després d'haver recorregut triomfalment les principals poblacions d'Amèrica del Nord i Europa, i tornà a París, on aconseguí èxits en alguns fragments de Tristany i Isolda i Götterdämmerung, obres que després representà integres en el teatre del Château-d'Eau de París. El 1904 es presentà en l'Òpera Còmica amb l'Alceste de Christoph Willibald Gluck, en la que confirmà els èxits anteriors. Es distingia pel seu estil correcte i la seva passió.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1191 (ISBN 84-239-4530-8)
# Féliks Blumenfeld

Féliks Mikhàilovitx Blumenfeld, rus: Фе́лікс Миха́йлович Блуменфе́льд, (Elisabetgrad, Rússia Imperial, 19 d'abril de 1863 - Moscou, 21 de gener de 1931) fou un compositor, pianista i director d'orquestra de la Unió Soviètica.
Es va distingir com a compositor, pianista i director d'orquestra. Estudià en el Conservatori de Sant Petersburg amb Theodore Stein (piano) i Rimski-Kórsakov. En acabar els estudis fou nomenat professor d'aquell Conservatori, al claustre del qual va romandre fins al 1918 i on va tenir alumnes com Nikolai Sxerbatxov, o la ucraïnesa Levina. Fou mestre de cors i durant algun temps director d'orquestra del teatre Mariïnski, en el qual celebrà nombrosos concerts simfònics.
La seva obra com a compositor inclou una simfonia i un quartet de corda; però el que principalment li'n donà renom són les seves obres per a piano, i especialment els:
* Vint-i-quatre preludis;
* un Allegro de concert amb acompanyament d'orquestra;
* una Sonata-Fantasia, de gran efecte pianístic.
També va compondre i publicà moltes cançons.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 322 (ISBN|84-239-4572-3)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 57, pàg. 994. (ISBN-84-239-4557-X)
# Félix Fourdrain

Félix Fourdrain (París, 3 de febrer de 1880 - 23 d'octubre de 1923) fou un organista i compositor francès.
Deixeble de Massenet en el Conservatori de París, va compondre i estrenà amb èxit les òperes:
* La légende du pont d'Argentan (òpera Còmica, París, 1907);
* La Glaneuse (Gran Teatre de Lió, 1909);
* Vercingétorix (Niça, 1912);
* Les contes de Perrault, conte líric (Teatre de la Gaîté Lyrique, París, 1913);
* Madame Roland (Rouen, 1913; París, 1914);
* Les maris de Ginette;
* La mare au Diable;
* La Griffe;
* Echo, les quatre últimes estrenades al Teatre Matkurins, París el 1906;
I les operetes:
* Dolly (París, 1922);
* Lamour en cage (París, Gaïté);
* Le million de Collette, i d'altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24. pàg. 802 (ISBN 84-239-4524-3)
# Félix Máximo López

Félix Máximo López (Madrid, 18 de novembre de 1742 - 9 d'abril de 1821) fou un organista i compositor madrileny.
Fou un organista molt celebrat de la Capella Reial, ascendint a primer organista el 1785. Hàbil improvisador, produí composicions molt apropiades per aquell instrument. Ideà diversos poemes, per als quals més tard i componia la música, entre ells el titulat Función de los locos. A més se li deuen: sis minuets fàcils per a clave; una sonata pastoral, amb vuit duets per a dos violins, publicat tot el 1794; el 1795 publicà cuatro villancicos, a dues i tres veus, amb acompanyament d'orgue, i quatre joiosos i místics; el 1796 donà a estampar una sonata pastoral, per a clave i orgue, i el 1798, diversos villancets, a una, dues, tres i quatre veus, amb acompanyament de violins i baix, i per a orgue; una pastoral, per a guitarra, i una sonata, amb dos acompanyaments concertants.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 111 (ISBN 84-239-4531-6)