OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Montgat

L'escut oficial de Montgat té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un mont de sable somat d'una torre oberta d'argent i sostingut sobre la superior de dues faixes ondades d'argent; el peu d'or amb quatre pals de gules. Per timbre, una corona de vila.

## Història

Va ser aprovat oficialment per la Direcció General d'Administració Local del Departament de Governació i Relacions Institucionals de la Generalitat de Catalunya el 12 de maig del 2011 i publicat al DOGC número 5.889 el 30 de maig del mateix any, i se'n va esmenar una errada en el blasonament segons es reflecteix al DOGC número 5.910 un mes més tard. El Ple de l'Ajuntament l'havia aprovat prèviament el 27 de gener del 2011.
S'hi representa la situació topogràfica de la població, amb la torre de defensa de Ca n'Alzina damunt el turó de Montgat, vora el mar. Els quatre pals recorden que la vila havia estat sota la jurisdicció dels comtes reis quan pertanyia al terme de Tiana.
Anteriorment, l'Ajuntament havia fet servir des de feia temps un escut quadrilong de tipus francès d'or amb quatre pals de gules, i ressaltant sobre el tot un paisatge naturalístic que representava el turó de Montgat somat de l'antiga talaia, sobre un mar amb una barca de vela, tot en colors naturals; anava timbrat amb una corona de duc. L'any 1990 ja s'havia intentat adaptar l'escut municipal a les normes heràldiques vigents, però la proposta que el conseller heràldic de la Generalitat, Armand de Fluvià, va enviar a l'Ajuntament no va agradar ni als polítics ni als veïns de la localitat, que no se sentien representats pels símbols que apareixien al nou escut. La proposta desestimada es blasonava de la manera següent: «Escut caironat. D'atzur, un mont d'or movent de la punta acompanyat de dos forns de calç d'argent posats en faixa. Per timbre, una corona mural de poble.»

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme

## Notes i referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1318/2011, de 12 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Montgat.» (pdf). DOGC núm. 5889. Generalitat de Catalunya, 30-05-2011. [Consulta: 1r juny 2011].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a la Resolució GRI/1318/2011, de 12 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Montgat.» (pdf). DOGC núm. 5910. Generalitat de Catalunya, 30-06-2011. [Consulta: 30 juny 2011].
* ↑ L'esmena fa referència al fet que, en el redactat inicial, es deia que el mont era «movent de la punta», qualificatiu que s'ha retirat definitivament, ja que implicava que el mont eixia de les vores de l'escut o de la partició, i en aquest cas descansa sobre un mar d'ones.
* ↑ «Montgat encarrega a experts el disseny del seu escut perquè no li agrada el proposat per la Generalitat.». El Punt Avui, 24-02-2010. [Consulta: 18 desembre 2016].
# Pierre Duny-Pétré

Pierre Duny-Pétré, també anomenat Heguitoa o Piarres (Sant Joan de Peu de Port, 3 d'abril de 1914 - Sant Joan de Peu de Port, 24 de març de 2005) va ser un escriptor basc.
Va estudiar al Lycée de Bayonne i a la Université d'Aix-Marseille. Es va llicenciar en filosofia. Poc després, mentre estudiava a la Universitat de Tolosa, va obtenir el grau superior de Literatura espanyola. Acabada la guerra es va incorporar a l'administració francesa i hi va romandre fins a la seva jubilació. Va participar en la Resistència francesa a la Segona Guerra Mundial i, tot i que va ser detingut cinc vegades pels alemanys, va escapar també cinc vegades. Va estudiar Filosofia i lletres a Tolosa de Llenguadoc, a Occitània. Ha treballat a les revistes Herria, Gure Herria, Enbata, Gure Almanaka, Pan Pin i Euskalerriaren Adiskideak, entre d'altres. Va ser membre de l'Euskaltzaindia, la Reial Acadèmia de la Llengua Basca a partir de 1963.
A finals dels anys 80 va publicar, a l'Anuari d'Eusko Folklore (núm. 34 de 1987 i núm. 35 de 1988-1989), Xirula mirula, sobre els costums infantils a la Baixa Navarra, obra reeditada per al gran públic. Entre les seves obres hi ha recopilacions de contes i llegendes populars, com Ipuinak. Ahozko euskal literatura Garazin i una biografia del coronel Jean Pétré. La seva faceta poètica es va plasmar en una gran quantitat de poesies en euskara publicades a diverses revistes d'Euskal Herria. LLes seves obres principals han estat Garaziko hiri-nausi zaharrari (1961), Oi euskaldunak (1961), Etxe zaharra, Artaldia badoa, Manexen marrakak (els tres últims són poemes) i Garaziko solasak.

## Referències

* ↑ «Pierre Duny-Petre». EusKal Kultur Erakundea / Institut Culturel Basque. [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ Crusson, Patrice «Un hommage à l’écrivain basque Pierre Duny-Pétré». SudOuest, 04-12-2014 [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ «Duny-Pétré, Pierre Adrien». Auñamendi Eusko Entziklopedia [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ «Duny Petre, Pierre». Lur hiztegi entziklopedikoa / Diccionari enciclopèdic de la terra. [Consulta: 26 juny 2022].
# Giuseppe Puzone

Giuseppe Puzone (Nàpols, 1821-1914) director d'orquestra i compositor italià.
Estudià al Conservatori de San Pietro, on va tenir per mestres, entre d'altres, Donizetti i Mercadante, i amb a penes divuit anys va compondre una Missa a 4 veus amb orquestra, dues obertures, un himne en honor de Rossini, i una òpera en dos actes llibret de Pietro Giannone, Il marchese Albergati, que fou estrenada amb un èxit molt favorable al Teatre Nou de Nàpols el 1839. El 1844 va ser nomenat director d'orquestra del Teatro San Carlo de Nàpols, càrrec que desenvolupà durant molts anys.
A més de l'òpera citada, va fer representar amb èxit divers: Il figlio dello schiavo (1845); Elfrida di Salerno (1849), i Il dottor Sabato (1852). També va compondre dues Misses per a veus i orquestra, 2 Credo a 4 veus i orquestra, 3 Tantum-Ergo per a veus i orquestra, l'oratori Le tre ore d'agonia, nombrosos motets, moltes obertures a gran orquestra, etc.r
Obres

## Referències

* ↑ «Puzone, Giuseppe». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Volum núm. 48, p. 782.
* ↑ Ambìveri, Corrado. «Giuseppe Puzone». A: Operisti minori: dell'ottocento Italiano (en italià). Gremese Editore, 1998, p. 125 (Piccola biblioteca delle arti). ISBN 9788877422637.
# Escut de Montmeló

L'escut oficial de Montmeló té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mont de tres cims de sinople movent de la punta, amb el cim central més alt i somat de tres creus llatines de sable, carregat d'una faixa ondada d'atzur rivetada d'argent. Per timbre, una corona de vila.

## Història

Va ser aprovat l'11 de març de 2010 i publicat al DOGC número 5.600 l'1 d'abril del mateix any.
El mont, un senyal parlant, representa la presència a la localitat del turó anomenat de les Tres Creus; és un element que representa tradicionalment la vila de Montmeló, amb versions diferents –bé amb un mont de tres cims, bé amb tres monts acostats i somats d'una creu–, si més no des de 1856. La faixa ondada simbolitza el naixement del riu Besòs al territori municipal.

## Vegeu també

* Bandera de Montmeló
* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/924/2010, d'11 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Montmeló.» (pdf). DOGC núm. 5600. Generalitat de Catalunya, 01-04-2010. [Consulta: 1r abril 2010].
# Pierre Guédron

Pierre Guédron (Châteaudun, ~1570 - París, ~1620) fou un cantant i compositor francès del segle xvi. Va escriure nombrosos balls per la cort d'Enric IV de França i fou superintendent de música de Lluís XIII.
Amb Henry Le Bailly, Jacques Mauduit, Gabriel Bataille i Antoine Boësset, cooperà a l'èxit de la gran revolució monòdica, en la qual les cançons a solo desterraren les composicions polifòniques, en auge al llarg dels temps. Ballard publicà el 1605 i 1630 diverses col·leccions d'Airs de Cour, de Guédron, per a una veu, i altres per a quatre i cinc veus. Hi ha alguns bells exemples d'aquestes ingènues i gracioses obres en els Echos du temps passé, de Weckerlin.

## Referències

* ↑ «Pierre Guédron». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Guédron, Pierre. Cinqui. livre d'airs de cour à quatre et cinq parties. (en francès). Pierre Ballard, 1620 [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ «Guédron, Pierre». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). núm. 27, Gub - Hn. reimpressió de l'edició de Madrid 1925. Madrid: Espasa-Calpe, 1979, p. 9. ISBN 8423945278.

## Bibliografia

* «Publicacions en línia d'obres de Pierre Guédron». Banque Nationale de France.
* «Publicacions en línia d'obres de Pierre Guédron». Europeana Collections.
# Heinrich Weidt

Heinrich Weidt (Coburg, Baviera, 1828- Graz, Àustria, 14 de setembre de 1901) fou un compositor alemany. Actuà com a director d'orquestra en els teatres de Zúric, Berna, Aquisgrà, Kassel, Hamburg, Budapest, etc. A més de diverses operetes, cançons populars, cors per a veus d'homes, etc.representà el 1873 l'òpera entres actes Adelmar.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 70, pàg. 11, ISBN 84-239-4570-7
# Oscar Byström

Oscar Byström (Estocolm, Suècia, 13 d'octubre de 1821 - 22 de juliol de 1909) fou un compositor i director d'orquestra suec.
Era fill d'un distingit oficial, per complaure els seus familiars seguí la carrera militar, aconseguint el grau d'oficial d'artilleria (1841) i continuant en l'exèrcit fins a assolir el grau de capità.
Començà els estudis en la seva ciutat natal, i el 1848 es donà conèixer a Estocolm com a pianista i des d'aquella data donà periòdicament concerts en aquesta capital, fins que el 1850 demanà la llicència absoluta de l'exèrcit per a seguir la seva vocació musical, essent anomenat inspector del conservatori el 1867 i el 1870 professor d'aquest.
Subvencionat pel Govern suec emprengué nombrosos viatges d'estudi per l'estranger i des de 1883 dirigí en esglésies diferents, especialment en la catedral d'Estocolm, l'execució d'obres antigues de música sagrada.
Se li deuen estudis molt erudits i investigacions vers la música religiosa antiga, havent recorregut durant diversos anys la majoria d'esglésies escandinaves a la recerca d'obres escrites en cant pla antic i mètodes vers el cant litúrgic.
Entre les seves nombroses obres i figuren cors, quartets per a orquestra, i fins i tot operetes. Entre les més importants publicà: Luthers Kirchenlieder (Leipzig, 1897), Ur Medeltidens Kirkosäng i Sverige (1900), Norge och Finland; l'opereta Hermann Wimpel, estrenada amb èxit a Helsingfors (avui Hèlsinki), (1875); una simfonia, dos quartets per a instruments de corda, un trio, una sonata per a violoncel, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 9, pàg. 1590 ISBN 84-239-4509-X
# Escut de Palau-saverdera

L'escut oficial de Palau-saverdera té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un palau de sinople obert. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de desembre de 1992.
El palau de sinople, o verd, és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de desembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Palau-saverdera.» (pdf). DOGC núm. 1684. Generalitat de Catalunya, 28-12-1992. [Consulta: 28 juny 2010].
# Pierre Joseph Cousineau

Pierre Joseph Cousineau (París, 1753 - idem. 1824) fou un músic i fabricant d'instruments musicals.
Va perfeccionar la construcció de les arpes, instrument del qual en fou un notable executant, ocupant des de 1788 fins al 1812 el lloc de primer arpista de l'Òpera. Se li deuen la invenció de les arpes amb doble filera de pedals, sistema que adoptaren després Érard i Dizi.
Va compondre algunes sonates i àries per aquest instrument, així com un mètode per a ell. El 1806 s'associà amb el seu fill, al que deixà la manufactura d'instruments de música el 1823, el qual va escriure diverses peces i un Petite méthode pour harpe.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1385. (ISBN 84-239-4515-4)
# Heinrich Wiegand

Josef Anton Heinrich Wiegand (Fränkisch-Crumbach, Odenwald, 9 de setembre de 1842 - Frankfurt del Main, 28 de maig de 1899) fou un cantant d'òpera alemany. A partir de 1870 que abandonà la professió de comerciant per a consagrar-se a l'escena, la seva carrera fou una sèrie ininterrompuda de triomfs. Posseïdor d'una veu excepcional per la seva bellesa i volum, fou un dels artistes elegits per Wagner per les representacions de L'anell del nibelung, el 1881, i dels que formaren durant moltes temporades part principal del quadre artístic de l'Òpera de Viena, Múnic i Hamburg. Les seves interpretacions de Gurnemancio, al Parsifal, i del Rei Marke, a Tristany i Isolda, en el seu temps es consideraren com insuperables. Atacat d'una malaltia mental, fou reclòs en una casa de salut de Frankfurt, morint allí en la data mencionada.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 57, pàg. 1003, ISBN 84-239-4557-X
# Giuseppe Staffa

Giuseppe Staffa (1807 - Nàpols, 1877) fou un compositor italià del Romanticisme.
Posseïdor d'una fortuna considerable, cultivà la música com aficionat, però deixà un sèrie d'òperes de certa importància que el fan creditor a figurar entre els professionals.
Òperes principals:
* Priamo allatenda di Achille (1828);
* Francesca da Rimini (1831);
* Un matrimonio per ragione (1835);
* La bataglia di Navarrino (1837);
* La zingara (1845);
* Il merciaiuolo ambulante (1846);
* Alceste (1851).
El fracàs d'aquesta última, estrenada com les anteriors, a Nàpols, el va fer desistir d'escriure més per al teatre. Després va compondre una missa per a orquestra i cors i, a causa del seu poc èxit, renuncià per complet a la carrer de compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 944 (ISBN 84 239-4556-1)
# La Cua de Palla

La Cua de Palla va ser una col·lecció de novel·la policíaca creada per Edicions 62 i dirigida per l'escriptor català Manuel de Pedrolo i Molina, amb un característic disseny groc i negre de les cobertes de Jordi Fornas. Va publicar 71 títols entre 1963 i 1969. Al 1981 se'n publicà una selecció d'una quarantena de títols de la col·lecció, i al 1985, amb la incorporació de Xavier Coma com a director, fou rellançada amb el nom de Seleccions de la Cua de Palla, i s'hi publicaren 150 títols, amb una especial preferència per la novel·la negra nord-americana. Hi destaquen tres llibres de referència, del mateix director X. Coma, com foren Diccionari de la novel·la negra nord-americana (núm. 50 de Seleccions de La Cua de Palla), Diccionari del cinema negre (núm. 100) i Temes i autors de la novel·la negra: de la Série Noire a La Cua de Palla (núm. 150).
Va ser una de les primeres col·leccions d'Edicions 62, que havia nascut un any abans amb la publicació de Nosaltres, els valencians, de Joan Fuster. El nom de la col·lecció el va escollir el mateix Pedrolo. Amb aquesta col·lecció, Manuel de Pedrolo pretenia normalitzar el català amb la traducció de títols de novel·la negra que només podien llegir-se en anglès o francès. A banda d'una majoria de traduccions, d'autors com Dashiell Hammett, Georges Simenon, Patricia Highsmith i John Le Carré, van aparèixer-hi també títols catalans, com Joc brut i Mossegar-se la cua, del mateix Pedrolo, i l'Home que tenia raó, d'Andreu Martín.
La col·lecció va comptar amb traductors com Maria Aurèlia Capmany, Ramon Folch i Camarasa, Josep Vallverdú, Joaquim Carbó, Rafael Tasis, Maurici Serrahima, Joan Oliver i el mateix Pedrolo.
Sota la direcció de Xavi Coma, la col·lecció va editar 164 títols entre 1983 i 1995 d'autors nord-americans clàssics, molts d'ells traduïts per primera vegada al català i que no tenien tampoc traducció castellana.
Després de Coma, la col·lecció va continuar entre 1996 i 1997 amb la publicació de vuit títols més. El 2006 Edicions 62 en va intentar el rellançament, però La Nova Cua de Palla només va publicar dos títols. El 2009, com a Labutxaca/Cua de Palla, quatre més.

## Referències

* 1 2 «Edicions 62 recupera la col·lecció "Cua de Palla", de novel·la negra». 324, 11-02-2006 [Consulta: 6 abril 2018].
* ↑ Pàgina informativa de La Cua de Palla http://cuadepalla.blogspot.ie/
* 1 2 3 4 5 «La Cua de Palla, el retorn». Vilaweb, 06-02-2006 [Consulta: 6 abril 2018].
* 1 2 3 4 Mora, Rosa «Tots els mons de La Cua de Palla». El País, 13-10-2011 [Consulta: 6 abril 2018].
* ↑ Pijuan, Alba (1 desembre 2006). "Manuel de Pedrolo, traductor" (PDF) a Presentació de la Fundació Pedrolo.

## Bibliografia

* Canal, Jordi; Martín, Àlex. La Cua de Palla, retrat en groc i negre. Alrevés, 2011. ISBN 978-84-15098-31-7.
# Oscar Camps i Soler

Oscar Camps i Soler (Alexandria, Egipte, 1837 - Manila, Filipines, 1899) fou un compositor, pianista i musicòleg mallorquí.
Oscar nasqué casualment a Egipte, on el pare era cònsol general d'Espanya. començà els estudis musicals de piano a Trieste. L'any 1848 s'instal·là a Florència on rebé classes del famós mestres napolità Theodor Döhler, que havia sigut deixeble de Carl Czerny, i assistí també a classe amb el cantant Geremia Sbolci i amb el compositor Teodulo Mabellini. El 1852 ingressà en el Conservatori de Nàpols, on estudià contrapunt i composició amb el mestre Saverio Mercadante.
Acabats els estudis el 1854, inicià una gira de concerts arreu d'Itàlia, França i Escòcia. El 1855 va romandre a l'Estat espanyol. L'any 1859 fixà la seva residència a Madrid, on es casà. Allí es donà a conèixer com a pianista, compositor i pedagog, ensems que col·laborava amb diverses revistes especialitzades. En la capital d'Espanya va compondre la sarsuela Un duelo y una fiesta, amb lletra de José Gómez-Acebo y Cortina. El mes d'agost de 1876 feu una visita a Menorca. Recorregué encara les regions de Navarra, Catalunya i Aragó en gira de concerts i, sobtadament, el 1879 va deixar l'Estat espanyol i emigrà a Manila on hi va romandre fins a la seva mort.
A banda de nombroses composicions d'indole diversa com l'òpera Il marinaio d'Ischia i la sarsuela Esmeralda, i cançons, peces per a piano, cantates, etc. Publicà les obres Teoria musical ilustrada (Madrid, 1870), Método de solfeo, estudios filosóficos sobre la música (Palència, 1864), una traducció del tractat d'instrumentació de Berlioz, i un Manual de ortografia francesa (Manila, 1882).

## Anàlisi artística

En les seves composicions es nota una forta influència italiana, combinada amb característiques d'arrel espanyola. Sempre demostra una gran inspiració i els seus acompanyaments són més rics del que era habitual al seu temps. Virtuós, mostra també un curiós gust cromàtic, que a vegades l'aboca a una certa sensibleria. Musicòleg i assagista, va esser molt crític amb la sarsuela, malgrat que el mateix en ca compondre, i el wagnerisme, que considerava basat en fórmules gairebé algebraiques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 1143. (ISBN 84-239-4510-3)
* Diccionari del teatre a les Illes Balears. Volum I. A-O
# Escut de Palma de Gandia

L'escut oficial de Palma de Gandia té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. En el primer quarter, en camp d'or quatre pals de gules, abraçat d'atzur sembrat de flors de lis d'or, i brisat amb un lambel de gules. Al segon quarter, en camp d'atzur, una palma d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

Va ser aprovat per Resolució del 15 de juny de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 4.053, del 30 de juliol de 2001.
A la primera partició s'hi representen les armes dels ducs de Gandia, del casal d'Aragó, senyors de la baronia de Palma. Al costat, el senyal parlant al·lusiu al nom del poble.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 175 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 15 de juny de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Palma de Gandía (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.053, 30-07-2001, pàg. 17.072 [Consulta: 2 febrer 2016].
# Museu Bauhaus de Tel-Aviv

El Museu Bauhaus de Tel-Aviv és un museu privat ubicat a la planta baixa d'un edifici construït a l'Estil Internacional el 1934, al núm. 21 de Bialik Street a Tel-Aviv, Israel. És propietat del multimilionari americà, empresari, col·leccionista d'art i filantrop Ronald Lauder.
L'àrea d'exposició, de 120 metres quadrats, conté mobles i objectes relacionats amb el moviment Bauhaus dels anys vint i trenta, així com exposicions sobre l'Estil Internacional. Els objectes i els mobles van ser dissenyats per Ludwig Mies van der Rohe, Marcel Breuer i Walter Gropius. Les exposicions provenen de col·leccions privades, principalment la del mateix Lauder.
Aquest museu forma part del conjunt de 4.000 edificis Bauhaus construïts a Tel-Aviv des de la dècada de 1930. Tot aquest patrimoni es coneix com a Ciutat Blanca de Tel-Aviv, i està protegit com a Patrimoni Mundial Cultural per la Unesco.

## Referències

* ↑ «Bauhaus Center Tel Aviv | Tours, Information, Exhibition, Shop» (en anglès). [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ «Lauder Foundation» (en anglès). [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ «On Tel Aviv’s glorious Bialik Street, architecture ranges wildly from eclectic to Bauhaus» (en anglès). The Times of Israel.
* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «White City of Tel-Aviv – the Modern Movement» (en anglès). [Consulta: 9 agost 2018].
# Pierre Vachon

Pierre Vachon (Arle, Provença, 1738 - Berlín, Alemanya, 1803) fou un violinista i compositor provençal.
Es donà a conèixer a París el 1758 en els Concerts Spirituels, interpretant un concert per a violí, del qual n'era autor. El triomf assolit li valgué la ràpida anomenada com a solista, sent designat el 1761 per al lloc de director de l'orquestra del príncep de Conti. Després viatjà alguns anys per Anglaterra i Alemanya, i el 1784 fou nomenat director de l'orquestra imperial de Berlín, càrrec que conservà fins al 1798.
També fou un notable compositor, produint molta música de cambra (quartets, trios i concerts), diverses òperes i romances. Algunes de les seves sonates per a violí i baix foren publicades a Londres el 1770. La major part de les seves obres de cambra les edità Chevardière a París.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 317 (ISBN 84-239-4566-9)
# Heinrich Zöllner

Heinrich Zöllner (Leipzig, 4 de juliol de 1854 - Friburg de Brisgòvia, 4 de maig de 1941) fou un compositor, director d'orquestra i llibretista alemany. El seu fill Richard, nascut a Metz el 1896, també ha estat un notable compositor, havent escrit molta música de cambra. Fou professor del Conservatori de Leipzig on va tenir entre altres alumnes en Frederick Stock, i del Stern de Berlín, va ser molt anomenat com a director d'orquestra i compositor. Donà a l'escena nombroses obres, de les que aconseguiren més renom les titulades:
* Der Ueberfall (Dresden, 1895),
* Die versunkene Glocke (Berlín, 1899),
* Per a cor i orquestra el poema dramàtic Hunnenschlacht
* L'oratori Luther

## Escenes líriques

* Columbus
* Hymnus der Liebe
* Die neue Welt
* König Sigurds Brautfahrt
* Die Meerfahrer
* Helden Rèquiem Heerschau
* Bonifazius
Va compondre les següents òperes:
* Die lustigen Chinesinnen (1885 Cologne, Stadt)
* Faust (19 d'octubre 1887, Múnic, Hof)
* Matteo Falcone (18 de desembre 1893, New York, Irving Place)
* Bei Sedan (1 de setembre 1895, Leipsig, Neues)
* Der Überfall (7 de setembre 1895, Dresden, Hof)
* Das hölzerne Schwert (24 de novembre 1897, Kassel, Hof)
* Die versunkene Glocke (8 de juliol 1899, Berlín, Westens)
* Frithjof (6 d'octubre 1910, Antwerp)
* Zigeuner (15 de març 1912, Stuttgart, Hof)
* Der Schützenkönig (18 de desembre 1913, Elberfeld-Barmen, Stadt)
En el gènere simfònic va escriure tres simfonies; els poemes Sommerfahrt i Waldphantasie i una Sérénade per a orquestra de corda i flauta. Va publicar inspirats lieder i diversos cors per a veus d'home.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1184 ISBN 84 239-4557-X

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 360 ISBN 84-239-4570-7