OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dipturus apricus

Dipturus apricus és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 65,9 cm de longitud total i les femelles 76,5.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigües profundes i demersal que viu entre 196-606 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic occidental: Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R., White, W.T. & Pogonoski, J.J., 2008. New skates of the genus Dipturus (Rajoidei: Rajidae) from Australian Seas. Pp. 9-51. A: Last, P.R., White, W.T., Pogonoski, J.J. & Gledhill, D.C. (eds.): Descriptions of new Australian skates (Batoidea: Rajoidei). CSIRO marine and atmospheric research paper núm. 021.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut d'Alfara de Carles

L'escut oficial d'Alfara de Carles té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un castell d'argent obert, acompanyat de tres bitlletes d'argent amb mig vol abaixat d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

El dia 29 de maig de 2008, el Ple de l'Ajuntament d'Alfara de Carles va acordar iniciar l'expedient d'adopció de l'escut heràldic del municipi. La direcció general d'Administració Local l'aprovava el 29 de desembre de 2021 i al DOGC número 8.577, de 4 de gener de 2022, es publicava la resolució per la qual es donava la conformitat a la seva adopció.
L'escut incorpora un castell (senyal propi, característic i tradicional del poble utilitzat fins ara que representa el castell de Carles, actualment en ruïnes), juntament amb tres bitlletes amb mig vol abaixat, que són el senyal dels Sentmenat, els quals van ser senyors del castell durant tres segles.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/3885/2021, de 29 de desembre, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Alfara de Carles.» ( PDF). DOGC núm. 8577. Generalitat de Catalunya, 04-01-2022. Arxivat de l'original el 21 de gener 2022. [Consulta: 21 gener 2022].

## Vegeu també

* Escut de Sentmenat
* Escuts i banderes del Baix Ebre
# Umoonasaure

L'Umoonasaurus demoscyllus és un plesiosaure primitiu, un rèptil aquàtic que visqué fa uns 115 milions d'anys en aigües càlides que cobrien parts del que ara és Austràlia. A diferència d'altres romaleosàurids, aquest és un animal relativament petit, mesurant entre dos i tres metres de longitud. Un tret identificatiu de l'Umoonasaurus són les tres crestes que té al crani.
# Concert per a violí núm. 3 (Saint-Saëns)

El Concert per a violí i orquestra núm. 3 en si menor, op. 61, de Camille Saint-Saëns és una obra per a violí i orquestra, escrita el març de 1880. Saint-Saëns va dedicar el concert al seu col·lega compositor i virtuós Pablo Sarasate, que va interpretar la part solista en l'estrena l'octubre de 1880. L'obra està escrita per a violí sol, 2 flautes/flautí, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots, 2 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, timbals i cordes. L'obra està composta en tres moviments:
* Allegro non troppo
* Andantino quasi allegretto
* Molto moderato e maestoso - Allegro non troppo
Encara que el tercer i últim concert per a violí de Saint-Saëns sembla ser menys exigent tècnicament en la part solista que els seus predecessors, la seva invenció melòdica i la seva subtilesa impressionista suposen importants reptes interpretatius. Això és més notable en el segon moviment i la coral del final, que és una reminiscència del final del Concert per a piano i orquestra núm. 4. Possiblement a causa d'això, el concert de Sarasate juntament amb la Introducció i rondó capritxós, op. 28, i l'Havanaise, op. 83, segueixen considerant-se les principals obres concertants per a violí de Saint-Saëns que segueixen escoltant-se amb regularitat avui dia.

## Bibliografia

* Daniel M. Fallon i Savina Teller Ratner (2001). "Camille Saint-Saëns". En Sadie, Stanley; Tyrrell, John. The New Grove Dictionary of Music and Musicians. xxii (2a. ed.). Londres: Macmillan. pàg. 124–135.
* Vachon, Jean-Pascal. Notes de l'enregistrament de la Tapiola Sinfonietta. (BIS-CD-1470)
# Etna (mitologia)

Segons la mitologia grega, Etna (en grec antic Αἴτνη) va ser una nimfa, filla d'Urà i de Gea. Segons algunes versions, era filla de Briàreu, el gegant de les cent mans.
Quan Demèter i Hefest es disputaven el domini de Sicília, terra de blat i de volcans, Etna hi va participar com a àrbitre. Va acabar donant nom al volcà Etna. Unida a Hefest, va ser mare dels Palics, divinitats de les fonts termals.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 182. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 87. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cine Alhambra

El Cine Alhambra va ser una sala d'exhibició cinematogràfica ubicada al carrer Llobregat número 4, cantonada amb la carretera de Collblanc, al barri del mateix nom de L'Hospitalet de Llobregat. Es tracta del primer cine inaugurat a la ciutat com a sonor des dels seus inicis. Va ser propietat d'Antònia Estruch Sardà, qui al 21 de gener de 1931 va demanar permís municipal per construir-lo. La memòria adjunta a la sol·licitud i els plànols de l'edifici, especificaven que el cine constava de platea i amfiteatre, així com d'un magatzem subterrani i lavabos a totes dues plantes. La sala posseïa 500 butaques preferents i 200 de generals, els preus de les quals eren de 40 i 60 cèntims respectivament.
Uns anys més tard, Antònia Estruch va vendre l'edifici del cinema a Vicenç Tarrazón i Josep Balañá, empresaris del sector, propietaris del Cine Romero, també a l'Hospitalet.
Durant els anys de la guerra civil, el cinema va ser col·lectivitzat, i es va convertir en la seu a l'Hospitalet del Sindicat de la Indústria de l'Espectacle Públic, secció de l'anarco-sindicalista CNT-AIT.
Un cop acabada la guerra, i recuperada la propietat del local per part de la parella Tarrazón-Balañá, es van fer petites reformes per tal d'adequar el cinema. Tot i això, la crisi i la competència del Cine Continental, ubicat a la mateixa Carretera de Collblanc, va obligar el cine a tancar el 15 de novembre de 1987.
Després d'anys tancat sense cap ús, l'edifici va ser enderrocat i actualment el seu espai és part del Parc de la Marquesa.

## Vegeu també

* Llista de sales de cinema de l'Hospitalet de Llobregat
* Cine Lumiere
* Cine Oliveras
* Cine Romero
* Cine Victoria

## Referències

* ↑ Arxiu Històric de l'Hospitalet. Expedient d'habitatge núm. 7299.
* ↑ Arxiu Històric de l'Hospitalet. Registre fiscal d'activitats, 1931 i 1933.
* ↑ Toril, Núria. El cinema a l'Hospitalet: de l'espectacle de fira a la multisala: 1907-1996. Hospitalet de Llobregat: Centre d'Estudis de l'Hospitalet, 1996.

## Enllaços externs

* Mapa dels cinemes de L'Hospitalet Arxivat 2014-05-21 a Wayback Machine.
# Maquera

A l'antiga Grècia, una maquera (en grec antic: μάχαιρα, màkhaira) era qualsevol arma de tall, fos ganivet o espasa. En aquest context, es denomina específicament «maquera» la casta d'espasa la curvatura de la qual és menor que la de la seva «germana» còpida (val a dir que en els texts antics la diferència entre la còpida i la maquera no és completament clara) i similar a la falcata ibèrica, amb mantí sense guardamà i amb pom, que no era sinó una variant més rectilínia de la seva predecessora.

## Orígens

Aquesta mena d'espasa, o desenvolupament d'espasa, no era exclusiu de la Grècia hel·lenística, sinó que era una arma (amb les seves variants regionals) emprada per molts pobles de l'est d'Europa i el Pròxim Orient (Pèrsia). Per això, el seu disseny de fulla corba pot ser que fos el que va evolucionar o influir fins a arribar a l'actual yatagan turc.
La maquera, que era una arma menys usada per la infanteria grega, va compartir protagonisme amb el xifos (spatha en la seva versió etrusca o romana) en la cavalleria hel·lènica.

## Etimologia

En grec antic, μάχαιρα (màkhaira) significa 'ganivet de guerra, sabre curt, daga', i possiblement prové de μάχη (makhē) 'lluita, combat, batalla'. En grec modern, el diminutiu μαχαίρι (makheri) significa 'ganivet'.

## Referències

* ↑ Quesada Sanz, F. «Máchaira, kopís, falcata». A: Homenaje a Francisco Torrent. Madrid: Ediciones clásicas, 1994, p. 75-94.
* 1 2 Gordon, D. H «Scimitars, Sabres and Falchions». Man. Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland, Vol. 58, 1958.
* ↑ Diccionario Manual Griego. Barcelona: Ediciones Vox, 2001, p. 379. ISBN 978-84-8332-149-1.
# Dipturus falloargus

Dipturus falloargus és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 45 cm de longitud total i les femelles 49,1.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic que viu entre 60-256 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic oriental: Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R., 2008. New short-snout members of the skate genus Dipturus (Rajoidei: Rajidae) from Australian seas. Pp. 53-98. A: Last, P.R., White, W.T., Pogonoski, J.J. & Gledhill, D.C. (eds.): Descriptions of new Australian skates (Batoidea: Rajoidei). CSIRO marine and atmospheric research paper núm. 021.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.
* ↑ Sainsbury, K.J., P.J. Kailola i G.G. Leyland, 1985. Continental shelf fishes of the northern and north-western Australia. CSIRO Division of Fisheries Research; Clouston & Hall and Peter Pownall Fisheries Information Service, Canberra, Austràlia. 375 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Actuació (revista)

Actuació va ser una publicació cultural catalanista editada a Igualada entre els anys 1919 i 1921.

## Descripció

Portava el subtítol Periòdic mesetal de propaganda netament catalanista i també Portaven de la Joventut Nacionalista. La redacció i l'administració era a la rambla de Sant Isidre, núm. 1, i s'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia vuit pàgines, a dues columnes, amb un format de 28 x 19 cm. El primer número va sortir l'1 de gener de 1919 i l'últim, el 31, l'1 de juliol de 1921.

## Continguts

A l'article de presentació deien “aplaudirem tot treball patriòtic; no veureu en nostres actes baixeses rastreres de política: ens separarem dels polítics professionals, dels polítics odiosos, dels polítics separatistes...”. Era la revista de “la Joventut Nacionalista, que estava vinculada a la Lliga Regionalista, una organització política catalanista, conservadora i monàrquica, que s'emmarcava dins del liberalisme. Els seus objectius polítics eren aconseguir l'autonomia per a Catalunya i la modernització del país. La seva base social estava integrada, bàsicament, per la burgesia, amb el suport d'alguns elements de l'Església.”
Les notícies locals acostumaven a ser breus i dedicades a les activitats culturals de la ciutat, sobretot les organitzades per la Joventut Nacionalista, que comentaven en tres apartats: festes, propaganda i esports. S'hi publicaven articles polítics, literaris, folklòrics, notes comarcals i locals, amb notícies breus i dedicades a les activitats culturals de la ciutat, especialment les organitzades per l'entitat.
La dirigia Josep Valls i Torrents i entre els seus redactors cal esmentar veterans com Josep Rius i Borràs, Josep Morera i Mestre i Joan Dalmau i Tarrida —aquests dos últims procedents del Centre Autonomista— o joves que llavors despuntaven, com els industrials Joan Riba Faura i Bartomeu Prat i Torné”.
Van editar dos números especials, amb fotografies: un suplement al núm. 8 (agost de 1919) per celebrar la victòria de la candidatura nacionalista a les eleccions i el núm. 12 (desembre de 1919), dedicat a Frederic Rahola.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 290.
* ↑ «Presentació i salutació». Actuació, 1, 01-01-1919.
* 1 2 Vives Sabaté, Marta «Igualada. 1919. Ciutat esportiva». Revista d'Igualada, 60, 12-2019.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. 2 col.
# Adam Gottlieb Theile

Adam Gottlieb Theile (Kleineichstädt, 20 de març de 1787 - Weißensee, 21 de juliol de 1848) fou un organista i compositor alemany. A l'edat de setze anys es traslladà a Querfurt freqüentant l'Escola de cant i rebent les lliçons del pianista Fuhrmann, ensems que es familiaritzava amb les composicions de Haydn, de Mozart i de Beethoven. El 1808 aconseguí una feina d'institut i de cantor en la ciutat de Nausitz, però allà hi va romandre poc temps en haver pres la resolució de seguir els cursos de la Universitat de Leipzig. Acabats els seus estudis aconseguí, als vint-i-cinc anys, la plaça d'organista i de professor de música en l'Institut de senyoretes de Weissensee, on hi va romandre fins a la seva mort. Les principals produccions de Theile són: Nou Variacions per a piano, dotze variacions fàcils per a piano; Der lustige Leiermann, col·lecció de retalls per a piano en vuit parts i dividides en dos anys); i diverses peces per a orgue, fetes imprimir en l'espai de vuit anys en el diari publicat per Geissler amb el títol de “Nou museu complet dels organistes”.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, 532 ISBN 84-239-4561-8
# Adam Münchheimer

Adam Münchheimer, també Adam Minchejmer, Adam Minchheimer, Adam Münchejmer, (1831 - Varsòvia, 1904) fou un compositor polonès del Romanticisme.
El 1858 fou nomenat mestre de ball del Gran Teatre de Varsòvia, el 1861 professor de l'Institut de Música, el 1876 fundà la Societat de Música d'aquella capital, i el 1902 se'l nomenà bibliotecari dels teatres de la mateixa capital.
Va escriure les òperes:
* Ottó el tirador (1864);
* Stradista (1876);
* Mazeppa (1890);
El vengador ball d'espectacle; una missa, un ofertori, quatre obertures, quatre marxes fúnebres, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 610 (ISBN 84 239-4535-9)
# Adhemar Ferreira da Silva

Adhemar Ferreira da Silva (São Paulo, 29 de setembre 1927 - 12 de gener 2001) és un antic atleta brasiler especialista en triple salt.

## Biografia

Començà a competir en triple salt el 1947, entrenat per l'alemany Dietrich Gerner. Als Jocs Olímpics de 1948 fou 14è. En canvi, als Jocs Olímpics de 1952 i 1956 guanyà dues medalles d'or consecutives. També establí quatre rècords del món, el darrer amb 16,56 metres establert als Jocs Panamericans de 1955.
Pel que fa a clubs, fou membre del São Paulo Futebol Clube, i del Club de Regatas Vasco da Gama de 1955 a 1959.
El 1959 actuà a la pel·lícula Orfeu Negro, del director francès Marcel Camus, la qual guanyà la Palma d'Or al Festival de Cinema de Cannes i l'Òscar a la millor pel·lícula estrangera.

## Heroi de la Pàtria

En virtut de la Llei Federal núm. 14.575, de 2023, el Congrés Nacional del Brasil va decretar la inscripció de l'atleta en el Llibre dels Herois i Heroïnes de la Pàtria, un memorial cenotàfic situat a l'interior del Panteó de la Pàtria i de la Llibertat Tancredo Neves de Brasília, creat per honorar la memòria de les persones que millor van servir en la construcció i defensa del país.

## Referències

* ↑ «Filha de Adhemar crê que pai merece ser lembrado por sua história de vida» (en portuguès brasiler). SporTV. [Consulta: 18 febrer 2023].
* 1 2 «Morre o maior atleta da história olímpica nacional» (en portuguès brasiler). Folha de S.Paulo, 13-01-2001. [Consulta: 18 febrer 2023].
* ↑ «Adhemar fez ponta no cinema em 1959» (en portuguès brasiler). Estadão. [Consulta: 18 febrer 2023].
* ↑ «Bicampeão olímpico e pastor são incluídos no livro de heróis da pátria» (en portuguès brasiler). Agência Brasil, 11-05-2023. [Consulta: 10 gener 2024].

## Enllaços externs

* (portuguès) Adhemar Ferreira da Silva Arxivat 2019-01-08 a Wayback Machine. a la Confederação Brasileira de Atletismo
# Adila d'Aranyi

Adila Fachiri, nascuda Adila Arányi de Hunyadvár (Budapest, 26 de febrer de 1886 - Londres, Regne Unit, 15 de desembre de 1962) fou una violinista hongaresa nacionalitzada anglesa.
Fou deixeble del seu oncle, el cèlebre Joseph Joachim, de qui heretà a la seva mort el violí Stradivarius amb el qual actuava.
Era considerada, igual que la seva germana Jelly d'Aranyi (1895-1966), deixebla de Jenö Hubay, com una de les millors intèrprets de la literatura romàntica del violí.
El seu compatriota, el compositor Béla Bartók, va escriure expressament per a la seva germana Jelly dues sonates amb acompanyament de piano, d'extrema dificultat. Maurice Ravel li dedicà la seva sonata per a violí i violoncel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 1, pàg. 751 (ISBN 84-239-4571-5)
# Admet

Admet (grec antic: Ἄδμητος, llatí: Admetus) va ser un mític rei de Feres, fill de Feres (rei tessali) i de Periclímene. Va ser pare de Perimele.
A la seva joventut va prendre part a la cacera del senglar de Calidó i a l'expedició dels argonautes, i també a la guerra de Troia. Va succeir com a rei al seu pare Feres, fundador i primer rei de la ciutat de Feres a Tessàlia.
Acollí a Apol·lo quan, expulsat de l'Olimp, feia vida de pastor. S'enamorà d'Alcestis, filla de Pèlias, rei de Iolcos. Aquest havia decidit que només casaria la seva filla a qui pogués junyir un lleó i un senglar al mateix carro. Apol·lo va ajudar Admet a aconseguir el tir d'animals que Pèlias l'hi havia demanat, potser com a agraïment del bon tracte rebut d'ell durant el temps que va estar servint-lo, o perquè ell mateix estava enamorat d'Admet.
Després del casament, Admet va oblidar fer sacrificis a Àrtemis. La deessa, enfadada li va omplir la cambra nupcial de serps. Admet es va reconciliar amb Àrtemis gràcies a Apol·lo que li volia atorgar la possibilitat d'escapar de la mort, però les Moires només estaven disposades a accedir-hi si algú altre estava disposat a morir en lloc seu. Així doncs, li fou concedida la gràcia de viure si el dia de la seva mort el seu pare, la seva mare o la seva dona volien morir al seu lloc. Admet va acceptar les condicions i, arribada l'hora, fou la seua esposa Alcestis qui es va sacrificar per ell. Però Hèracles, antic company d'Admet en l'expedició dels argonautes, era de pas a Feres quan Alcestis va morir. Quan va veure al palau la gent vestida de dol i que no se sentien més que lamentacions, va voler esbrinar la causa. Quan va saber la mort de la reina va baixar a l'Hades i va tornar amb Alcestis, més jove i bella que mai. Aquesta és la versió que dona Eurípides al seu drama Alcestis. Una altra tradició deia que Hèracles no va intervenir en la resurrecció de la noia, sinó que va ser Persèfone qui, admirada pel sacrifici d'Alcestis, la va retornar a la vida.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 6. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 8. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Adolf Weil

Adolf Weil (Solingen, 25 de desembre de 1938 - Solingen, 12 de maig de 2011) fou un pilot de motocròs alemany. Durant la dècada del 1970, com a pilot oficial de Maico, va ser un dels màxims aspirants al títol de Campió del Món de motocròs, tant en 250 com en 500cc, per bé que mai no els va aconseguir. Va assolir, però, el Subcampionat del Món de 250cc el 1973 rere Håkan Andersson i el tercer lloc final al Campionat del Món de 500cc en tres ocasions, així com la victòria al torneig Trans-AMA de 1973. A banda, guanyà 14 Campionats d'Alemanya de motocròs.
Cap al final de la seva etapa d'activitat en competició, Weil era conegut com a l'Iron Man del motocròs, ja que tot i acostar-se als quaranta anys seguia estant al màxim nivell en un esport dominat per competidors molt més joves (atesa la gran exigència física d'aquesta disciplina),

## Resum biogràfic

Casat amb la Heike (morta el 2002, a 60 anys), el matrimoni tingué dos fills: Frank (nascut el 1959) i Jürgen (nascut el 1960). Un cop retirat de la competició el 1977, Adolf muntà un establiment comercial de motocicletes a Solingen, especialitzat en la venda de Maico i Kawasaki, al front del qual s'estigué juntament amb els seus fills fins al dia de la seva mort. Tot i haver deixat el motocròs, seguí practicant esports amb regularitat, principalment tennis i navegació.
La mort li arribà sobtdament, quan encara gaudia de bona salut (de fet, planejava de jubilar-se justament a finals del 2011 i anar-se'n de vacances).

## Palmarès internacional

| Any | Motocicleta | Campionat del Món | Campionat del Món | Trans AMA |
| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc | Trans AMA |
| 1970 | Maico | 6è | - | |
| 1971 | Maico | 3r | - | 2n |
| 1972 | Maico | 8è | - | |
| 1973 | Maico | - | 2n | 1r |
| 1974 | Maico | 3r | - | 3r |
| 1975 | Maico | - | 4t | |
| 1976 | Maico | 3r | - | |
| 1977 | Maico | 10è | - | |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Godspeed! Adolf Weil» (en anglès). motocrossactionmag.com, 19-05-2011. Arxivat de l'original el 8 de juny 2012. [Consulta: 8 agost 2011].
* ↑ Coombs, Davey. «The lives they lived - Adolf Weil» (en anglès). racerxonline.com, 31-12-2011. [Consulta: 7 octubre 2012].
* ↑ «Profile - Adolf Weil» (en anglès). bestsports.com.br. [Consulta: 31 maig 2010].
* ↑ «Every Champion That Ever Was» (en anglès). motocrossactionmag.com. Arxivat de l'original el 2010-10-25. [Consulta: 30 març 2011].
* ↑ Ramkema, Wim; Heese, Jan. «Moto Cross - Adolf Weil». A: Grand Prix - Libro para cromos (en castellà). Bilbao: Publicaciones Fher, 1977, p. 23 (Àlbum de cromos). D.L. BI-1027-77, No. Reg. 4070-77. ISBN 84-243-1359-3.
* ↑ G. Luque, Joan «Terminaron los Campeonatos del Mundo de motocross» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, SA [Barcelona], núm. 53, 03-09-1976, p. 33.

## Enllaços externs

* Detalls sobre Weil en un article sobre la Trans-Ama (anglès)
* Vídeo d'una cursa de la Trans-AMA de 1976 amb Adolf Weil (núm. 109) (anglès)
* Imatge d'Adolf Weil amb la Maico cap a 1976
# Adolfo de Quesada

Adolfo de Quesada, comte de San Rafael de Luyano (Madrid, 24 de novembre de 1830 - Madrid, 23 de febrer de 1895) fou un pianista i compositor madrileny.
De molt infant es traslladà amb la seva mare a l'Havana, on va rebre lliçons de Lauro Rossi i José Miró i Anoria. El que més influí en la seva carrera va ser escoltar els compositors Espadero i Gottschalk. Procurà seguir l'escola efectista i brillant. També va prendre lliçons de Herz, Meyer i Fontana, el deixeble i testamentari de Chopin. A set anys ja es va fer escoltar amb èxit en un concert públic, però després es dedicà amb preferència a la composició.
Entre les seves obres, totes per a piano, cal citar: Marxa apoteòsica, dedicada a Gottschalk i que, arranjada més tard per a orquestra, fou executada a Madrid sota la direcció de Monasterio; Marcha a dos pianos, dedicada a Wagner; Marcha poética, dedicada a Liszt; tres Valses artísticos, escenes de la vida de un artista, Capricho romántico, Sonata en mi; Cristóbal Colón, marxa solemne, i altres peces de concert, així com uns Grandes estudios de piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 988 (ISBN 84-239-4548-0)