OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Aldana

Joan Aldana (Tortosa, c. 1480 - València, c. 1555) fou un militar al servei de Ferran el Catòlic i de Carles I d'Espanya que es distingí en les campanyes de França i d'Itàlia. A la batalla de Pavia, feu presoner el rei Francesc I de França.

## Biografia

Participà en la batalla de Salses (1503), en l'expedició de Gerba (1519), en la batalla de Bicocca (1521), i sobretot, essent ja coronel del terç dels italians, en la de Pavia, on el 24 de febrer de 1525 va tenir la fortuna de capturar personalment el rei Francesc I de França, a qui prengué per senyal el collar de l'orde de Sant Miquel, l'espasa, la daga i un luxós llibre d'hores. El 1526, l'emperador li encomanà la repressió dels moriscos sublevats en la serra d'Espadà, i una vegada sufocada la revolta romangué junt al virrei de València Ferran d'Aragó, duc de Calàbria, per tal d'assessorar-lo en la defensa de la costa contra les freqüents incursions dels pirates nordafricans.
El 1527 es casà amb Magdalena d'Amic a Tortosa, i allí també van nàixer els sis fills que tingueren després, encara que per aquests anys la família ja s'havia establert a València, si bé no s'hi aveïnaria formalment fins al 1542. Fou adobat cavaller el 20 de juliol de 1535, durant la jornada de Tunis, i en el text del privilegi de noblesa atorgat per l'emperador s'esmenten els anteriors fets d'armes en què havia participat, especialment la captura de Francesc I, mèrit que diferents cronistes, ja des de llavors, han vingut atribuint a uns altres candidats, posseïdors també de documents i penyores: principalment al granadí Diego de Ávila, al basc Juan de Urbieta i al gallec Alonso Pita da Veiga.

## Referències

* ↑ «Joan Aldana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Francisco Martorell y de Luna. Historia de la Santa Cinta con qve la soberana reyna de los Angeles honro a la catredal y ciudad de Tortosa: con sus milagros y fundacion de su numerosa cofadria .... por Geronimo Gil, 1627, p. 206–.
* ↑ Querol, 2007, p. 202.
* ↑ Querol, 2007, p. 203.
* ↑ Querol, 2007, p. 204s.

## Bibliografia

* Querol Coll, Enric «Els Aldana, tortosins del segle xvi aveïnats a València: de les armes a les lletres». Pedralbes, núm. 27, 2007, p. 199-218 [Consulta: 20 febrer 2020].
# Franklin Sivewright Peterson

Franklin Sivewright Peterson (Edimburg, 24 de febrer de 1861 - Melbourne, 21 de juny de 1914), fou un músic i organista escocès.
Estudià a Dresden amb el professor K. A. Fischer i fou organista en una església de la seva ciutat natal, professor de música en el Ladies College, examinador suplent de música en la Universitat d'Edimburg i, a partir de 1901, Ormund-Professor de música en la de Melbourne.
Va publicar: Elements of music (1895); Introduction to the story of music (1897); Pianist's handbook (1899), i Catechism of music (1900), de la primera obra se'n feren diverses edicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 36. (ISBN 84-239-4544-8)
# Gymnapogon japonicus

Gymnapogon japonicus és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 5 cm de llargària màxima.
* Cos sense escates.
* 7 espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal i 2 espines i 9 radis tous a l'anal.
* Aleta caudal en forma de ventall i amb molts radis.
* Presenta molts pigments de color marró fosc al peduncle caudal.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: des del Japó fins a les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Regan C. T., 1905. On a collection of fishes from the inland sea of Japan made by Mr. R. Gordon Smith. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 15 (núm. 85). 17-26.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan, C. T., 1905. On a collection of fishes from the inland sea of Japan made by Mr. R. Gordon Smith. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 15 (núm. 85): 17-26, Pls. 2-3.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Gymnapogon japonicus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Herre, A.W.C.T. i A.F. Umali, 1948. English and local common names of Philippine fishes. U. S. Dept. of Interior and Fish and Wildl. Serv. Circular Núm. 14, U. S. Gov't Printing Office, Washington. 128 p.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404-463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615 p.
* ↑ Ho, L.-T., K.-T. Shao J.-P. Chen i P.-L. Lin, 1993. Descriptions of ten new records of fishes found from Hsiao-liu-chiu and Pescadores Islands, Taiwan. J. Taiwan Mus. 46 (1):5-15.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Shen, S.C. (ed.), 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* Thresher, R.E., 1984. Reproduction in reef fishes. T.F.H. Publications, Inc. Ltd., Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. 399 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Bathophilus indicus

Bathophilus indicus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 2.260 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Canal de Moçambic fins a 30°S, les costes de Durban (Sud-àfrica) i Dampier (Austràlia Occidental).

## Referències

* ↑ Giglioli E. H., 1882. New deep-sea fish from the Mediterranean. Nature (Lond.) v. 27. 198-199.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Bathophilus indicus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Barnett, M. A. i R. H. Gibbs, Jr., 1968: Four new stomiatoid fishes of the genus Bathophilus with a revised key to the species of Bathophilus. Copeia 1968 (núm. 4): 826-832.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Swinney, G. N., 1988: Two species of Bathophilus (Stomiiformes, Stomiidae) new to the north-eastern Atlantic. Journal of Fish Biology v. 32: 157-158.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gymnelopsis ocellata

Gymnelopsis ocellata és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigües profundes i demersal que viu entre 30-175 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Soldatov V. K., 1922. On a new genus and three new species of Zoarcidae. Ezh. Zool. Muz. Ross. Akad. Nauk v. 23 (núm. 2). 160-163.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anderson, M. E., 1982: Revision of the fish genera Gymnelus Reinhardt and Gymnelopsis Soldatov (Zoarcidae), with two new species and comparative osteology of Gymnelus viridis. National Museum of Canada Publications in Zoology Núm. 17: i-iv + 1-76.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cine Fregoli

El Saló Fregoli o Cine Fregoli va ser una sala de projeccions cinematogràfiques ubicada al Passeig de Sant Joan, núm. 49, cantonada Consell de Cent, de Barcelona. Amb el Franquisme va canviar el nom per Cine Cervantes. En el seu indret s'hi va alçar a la dècada dels anys 70 del segle XX la sala d'espectacles Scala Barcelona.

## Enllaços externs

* Article sobre el Cine Fregoli a La Vanguardia
# Joan Bordons i Vives

Joan Bordons i Vives (Sants, 18 de novembre de 1944) és un antic pilot de motociclisme català. S'inicià en el món de l'automobilisme com a mecànic professional i després passà al motociclisme de velocitat. El 1967, com a pilot oficial de Derbi, quedà quart en el Gran Premi d'Espanya de 1967 en la categoria de 50cc. Guanyà el XVI Gran Premi Internacional de Madrid de 250cc el 1970 i les 24 Hores de Montjuïc de 1972, aquesta darrera formant equip amb Benjamí Grau als comandaments d'una Bultaco 360 cc. El 1977 protagonitzà bones actuacions al campionat europeu de resistència dins l'equip francès National Motor, amb una Kawasaki. Fou també mecànic de Víctor Palomo i de Jon Ekerold, als quals acompanyà durant algunes temporades al Mundial de motociclisme. Bordons es retirà de les competicions el 1983.

## Referències

* 1 2 Rubio, Eduardo «Juan Bordons volvió por sus fueros en las 24 Horas de Spa» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 104, 26-08-1977, p. 36-37.
* 1 2 «Joan Bordons Vives». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
# La Presó, antic Graner (Culla)

L'antic Graner del Comanador, a Culla, comarca de l'Alt Maestrat, també anomenat la Presó, és un graner que, en l'època de les Guerres carlines, va començar a emprar-se com a presó, cosa que va donar lloc al seu nom actual. Està catalogat com a Bé Immoble de Rellevància Local, amb codi número 12.02.051-009, en trobar-se dins l'expedient de declaració d'un Bé d'Interès Cultural, en aquest cas el del conjunt històric de la localitat de Culla, en la qual està ubicat (al carrer de l'Abadia, núm. 5).
Es tracta d'un edifici datat entre els segles XIII i XIV. Era el graner del comanador de l'orde de Montesa, d'aquí el seu primer nom.

## Descripció

Hi ha un entramat de passadissos que van donant lloc a un gran nombre de dependències, en les quals es retenia els presos fins al compliment de la condemna. Algunes d'aquestes dependències eren de reduïdes dimensions i tancades amb clau, que alguns anomenen fornícules de càstig. En algunes parets, es poden veure encara les cadenes i grillons amb què s'immobilitzava els reus. També s'aprecien marques a les parets fetes pels mateixos reus.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=4382
* 1 2 http://www.culla.es/es/content/monumen-y-museos-0 Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
* 1 2 http://www.turismodecastellon.com/103606_es/La-Pres%C3%B3-(Culla)-patrimonios-famosos-de-la-cultura-popular/ Arxivat 2014-07-15 a Wayback Machine.
* 1 2 http://cullamagicaymedieval.es/leyendas/la-preso/
# La Serenata de Igualada

La Serenata de Igualada era una publicació setmanal, editada a Igualada entre 1880 i 1881.
Portava el subtítol Periódico no político, ni científico, ni literario y defensor de los verdaderos intereses de esta localidad. En els números 15 i 16 el subtítol va ser Periódico quinzenal defensor de los intereses de esta localidad. La redacció i l'administració eren al carrer de Sant Sebastià, núm. 36, d'Igualada. S'imprimia a Barcelona, a la Impremta Peninsular, excepte els dos darrers números que es van imprimir al carrer Nou, núm. 19, de Manresa. En van sortir 16 números. El primer es va publicar el 26 de desembre de 1890 i el darrer portava la data de 18 de maig de 1881. El seu format era de 33 x 22 cm i tenia quatre pàgines a dues columnes.
En el primer número exposen el seu programa que entre altres coses diu que aquest periòdic hablarà con claridad, sin rodeos, sin escrúpulos, sin contemplaciones; con el miramiento, sin embargo, y con el respeto que se merecen toda persona, toda autoridad ... e iniciando en lo que se la alcance, todo lo relativo y concerniente al necesario mejoramiento y á la prosperidad de nuestra abatida ciudad. Publicava notícies locals i informació sobre un dels temes que llavors preocupava als ciutadans: la construcció del ferrocarril. N'eren redactors Miquel Jordana i Francisco Especiel.

## Referències

* ↑ «Nuestro programa». La Serenata de Igualada, 1, 26-12-1880.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982), vol. 1, p. 58-61.
# La Torre de la Carretera (Avià)

La Torre de la Carretera (o Torre de cal Miliu) és un habitatge del municipi d'Avià, al Baix Berguedà que ha estat declarat patrimoni immoble amb el número 3027 (1983) per la Generalitat de Catalunya i ha té el número 08011/17 al mapa de patrimoni de la Diputació de Barcelona. L'edifici està en bon estat de conservació, té un ús residencial i és de titularitat privada. No gaudeix de protecció legal.

## Situació geogràfica

La Torre de la Carretera està ubicada al nucli d'Avià, a l'avinguda Pau Casals davant de cal Mas Nou, a prop de la plaça del Padró.

## Descripció i característiques

La Torre de la Carretera és una petita construcció de planta quadrada coberta a quatre vessants amb teula àrab d'una sola planta d'alçada. La porta és orientada a tramuntana. El parament és a base de pedres sense desbastar unides amb morter. Les obertures, distribuïdes de forma arbitrària, són allindanades amb marcs de pedra. A la part posterior hi ha un balcó amb barana de ferro.
La casa antiga era de pedra sense treballar i tenia les cantoneres de còdols i la teulada a quatre vessants que accentuava la simetria de la façana. En l'actualitat és de maó.

## Història

La casa es construí el 1931 per al rector del poble. Durant la guerra civil (1936- 1939) fou confiscada i passà a usar-se com a escola. Avui dia, però, l'habiten els propietaris de Cal Mas, veïns d'Avià.
El 1931 s'hi va construir la primera casa en un terreny propietat de cal Mas aprofitant una antiga barraca que ja està documentada des del 1767 amb el tracte que quan morís el rector la casa passés a mans dels propietaris de cal Mas. El mestre que va ensenyar-hi durant la Guerra Civil Espanyola fou el valencià Francisco Luis López, que continuà fent de mestre al poble fins a l'any 1945.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Torre de la Carretera». pat.mapa.cat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].
* ↑ Cortés Elía, María del Agua. «Torre de la Carretera». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 28 setembre 2015].

## Bibliografia i documents

* RAFART, J, 1993: Avià i el teatre. Ed. Associació Cultural El Vilatà. Col. L'Escambell núm. 3
* Cadastre d'Avià de 1767. Conservat a l'Arxiu Municipal d'Avià

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Avià
# La Trona (Marfà)

La Trona és una muntanya de 735,8 metres a cavall dels municipis de Castellcir i Castellterçol, a la comarca del Moianès. És a l'extrem sud-est del terme de l'enclavament de la Vall de Marfà, del terme de Castellcir, i al del nord del terme de Castellterçol, a ponent del turó de Sang-i-fetge i al sud-est de la Pinassa de les Tres Besses, a l'est-nord-est de la masia de la Closella. És a l'extrem nord de la Solella de la Vinya de la Closella i al nord-est del Serrat de Puig Orris.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Trona en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La bemoll major

La bemoll major (també La♭M en la notació "llatina" o A♭ en la notació "germànica") és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota la♭. Així, la seva escala està constituïda per les notes la♭, si♭, do, re♭, mi♭, fa i sol. La seva armadura té quatre bemolls (si, mi, la, re). El seu relatiu menor és la tonalitat de fa menor, i la tonalitat homònima és la bemoll menor. El seu equivalent enharmònic és sol sostingut major.
Es diu d'aquesta tonalitat que produeix una sensació de pau, de serenitat, i va ser molt usada per Franz Schubert. Hi ha 24 de les obres per a piano de Frédéric Chopin que estan en la bemoll major, i és la tonalitat més usada pel compositor.
Beethoven escollia la bemoll major com la tonalitat adequada per un moviment lent que seguia a un en la tonalitat de do menor, una pràctica que Anton Bruckner va imitar en les seves dues primeres simfonies en do menor i també ho va fer Antonín Dvořák en la seva única simfonia, la Simfonia en do menor.
Atès que la bemoll major no va ser escollida com la tonalitat central en les obres orquestrals del segle xviii, passatges o moviments en aquesta tonalitat conservaven les afinacions de les timbales del moviment precedent. Per exemple, la Simfonia núm. 5 de Beethoven, en el primer moviment, té les timbales afinades en do i sol. Amb les timbales afinades manualment no hi havia temps per tornar-los a afinar en la bemoll i mi bemoll en el segon moviment. A la Simfonia núm. 1 de Bruckner, però, les timbales es tornen a afinar entre el primer moviment, en do menor, i el següent en la bemoll major.
Hi ha molts arranjaments de The Star-Spangled Banner a la tonalitat de la bemoll major, i dels cantants professionals s'espera que la cantin en la bemoll o si bemoll major en les audicions.
La Simfonia núm. 1, en la bemoll major, d'Edward Elgar és l'única simfonia en aquesta tonalitat en el repertori orquestral estàndard. La bemoll major és la tonalitat amb més bemolls que Domenico Scarlatti va usar en les seves sonates per a teclat, tot i que només la va fer servir dues vegades: a la K. 127 i la K. 130. Tant Felix Mendelssohn com John Field van escriure un concert per a piano en la bemoll major (el de Mendelssohn és per a dos pianos); aquests tenen les trompes i les trompetes afinades en mi bemoll. En sinestèsia és utilitzada per representar el color violat.

## Referències

* ↑ «Escala mayor de La bemol (Lab)».
# La il·lusió còmica

La il·lusió còmica (francès: L'Illusion comique) és una comèdia en cinc actes, original de Pierre Corneille, escrita el 1635 i representada per primera vegada al Théâtre du Marais el 1636. Va ser publicada el 1639.
Hi ha una traducció al català feta per Marta Català i Carme Miralda, publicada el 1987.

## Sinopsi

Pridamant cerca el seu fill, que fa deu anys que no veu. Serà dut a la cova del mag Alcandre qui, amb el seu poder, li mostrarà la vida del seu fill durant tot el temps que no l'ha pogut veure.

## Personatges

* Alcandre, màg
* Pridamant, pare de Clindor
* Dorante, amic de Pridamant
* Matamore, capità gascó, enamorat d'Isabelle
* Clindor, servent del Capità i amant d'Isabelle
* Adraste, gentilhome, enamorat d'Isabelle
* Géronte, pare d'Isabelle.
* Isabelle, filla de Géronte.
* Lyse, serventa d'Isabelle.
* Carceller de Bordeus
* Patge del Capità
* Clindor, que fa el paper de Théagène, senyor anglès
* Isabelle, que fa el paper d'Hippolyte, dona de Théagène
* Lyse, que fa el paper de Clarine, serventa d'Hippolyte
* Eraste, escuder de Florilame
* Colla de criats d'Adraste
* Colla de criats de Florilame

## Traduccions

* La il·lusió còmica. Comèdia. Traducció i presentació de Marta Català i Carme Miralda. Edicions 62, Barcelona, febrer de 1987. Els llibres de l'Escorpí/Teatre. Col·lecció El Galliner, núm. 97.

## Enllaços externs

* L'Illusion comique (francès) a Wikisource
# František Martin Pecháček

František Martin Pecháček (Wildenschwert, Bohèmia, 1763 - Viena, Àustria, 1821) fou un compositor bohemi.
Després d'haver après els primers passos musicals i el violí en el seu poble nadiu, cursà filosofia a Weiswasser (Silèsia) i allà perfeccionà els seus coneixements musicals.
El 1783 es traslladà a Viena, on aconseguí el 1790 la plaça de director d'orquestra en un teatre, per al qual va compondre, durant els quinze anys que ocupà aquell càrrec, dues grans òperes, 10 òperes còmiques i uns 30 balls d'espectacle, entre ells el titulat Das Waldweibchen.
Deixà d'altres composicions, profanes, religioses, però es distingí principalment com a compositor de danses.
El seu fill Franz Xaver Pecháček (1795-1810), també fou un conegut violinista i compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1177 (ISBN 84-239-4542-1)
# Cinema i Cafè Orient

El Cinema i Cafè Orient és una obra de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A principis del segle xx, la majoria de pobles instal·laven un cafè i un cinema a la plaça major. El més característic és doncs el seu emplaçament. Tipològicament respon a les construccions de maó (obra vista), amb grans finestrals a banda i banda de la porta principal, i cadires sota un cobert de lona formant una terrassa. La majoria de cinemes eren de planta baixa, sense finestres i amb grans vidrieres a l'entrada.

## Història

Als anys 20 del segle xx, un dels locals amb més afluència de Tona era el Cafè Popular de la plaça, dirigit per Josep Vall-llobera. Però els problemes amb l'ajuntament van sortir arrel d'un màquina escurabutxaques, que fou prohibida el 23 de març de 1920, perquè era considerada perillosa pels menors, i quan el 28 de maig de 1920 es volgué representar l'obra de teatre "el Místich", de Santiago Rusiñol, que fou considerada immoral. Així es tanca el Cafè. Però el 29 de novembre de 1921 l'ajuntament donava permís per modificar la casa del c/ Major núm. 4, a Josep Vall-llobera, per tal de construir-hi el Cafè i Sala d'Espectacles Orient, que més tard foren el Cafè i el Cinema Orient de Tona.

## Referències

* 1 2 «Cinema i Cafè Orient». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].