OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Capell i Boneu

Antoni Capell i Boneu (Tarroja de Segarra, Segarra, 1852 - ?, 1922) va ésser un important terratinent i batlle de Tarroja de Segarra, vocal de la Junta de Primera Ensenyança, vocal de la Junta de Sanitat del Districte, membre de la Junta del Repartiment Veïnal de Consums, contribuent associat a l'Ajuntament, jutge municipal i caporal del Sometent.
Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895), Girona (1897), Terrassa (1901) i Barcelona (1904).
Col·laborà en el diccionari que preparava Mossèn Alcover.

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 73-74.
# Antoni Cellers i Azcona

Antoni Cellers i Azcona (Lleida, 1775 - Barcelona, 1835) fou un arquitecte català.

## Biografia

L'any 1817 fou el primer director de l'Escola d'Arquitectura de l'Escola de la Llotja. Estudià a Madrid (1797-1803) i Roma (1803-1814). Entre el 1816 i 1818 va fer projectes d'obres públiques a Lleida, entre els quals destacà un del canal d'Urgell, els plans del qual foren aprofitats per al traçat definitiu del 1852.
Autor de les reformes del Palau Dou (1818) i de l'església del Convent de Carmelites Calçades de Barcelona (1830-1832) i de l'Església de l'Immaculat Cor de Maria (antiga Església dels Escolapis) de Sabadell (1831-1832), intervingué en la restauració del Monestir de Montserrat.
Estudià amb el seu deixeble Josep Oriol Mestres les restes del temple romà de Barcelona, que identificà amb el d'Hèrcules. Va fer un estudi sobre les roques volcàniques d'Olot (1829).
En el seu testament, llegà la seva biblioteca al seu deixeble Pere Casals, natural d'Agramunt i mestre d'obres per la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran de Madrid (1834).
Fou sebollit al Cementiri del Poblenou de Barcelona (Dep. I, illa 1a, antigament nínxol 170; avui en lloc desconegut).

## Referències

* ↑ «Antoni Cellers i Azcona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bassegoda i Nonell, 1999.
* 1 2 «Neoclassicism». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 09-11-2013.
* ↑ Garganté Llanes, 2009.
* ↑ AHPB, notari Joan Prats, manual 1.216/39 (2a part), f. 173v-174, 22-12-1835.
* ↑ Montaner, Josep Maria. La modernització de l'utillatge mental de l'arquitectura a Catalunya (1714-1859). Institut d'Estudis Catalans, 1990, p. 590-591 (Premi Lluís Domènech i Montaner, 1894).
* ↑ Arbaiza, Silvia; Heras, Carmen «Inventario de los dibujos arquitectónicos (de los siglos XVIII y XIX) en el Museo de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando (VII)». Academia, 104-105, 2007, pàg. 184-185. ISSN: 0567-560X.

## Bibliografia

* Bassegoda i Nonell, Joan «Arquitectura neoclásica de Barcelona. El pórtico del convento de Carmelitas». Boletín de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, núm. 56, primer semestre 1983, pàg. 82-88.
* Bassegoda i Nonell, Joan «Vida y obra del arquitecto Antonio Celles Azcona (1775-1835)». Boletín de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, núm. 88, 1999, pàg. 19-30.
* Garganté Llanes, Maria «Antoni Cellers i el seu entorn: notes sobre arquitectura religiosa vuitcentistas». Locvs Amoenvs, núm. 10, 2009, pàg. 195-226.
# Antoni Huguet Regué

Antoni Huguet Regué (Barcelona, 7 de gener de 1862 - Reus, 30 de maig de 1937) fou un polític reusenc, de professió mestre.
El 1884 va obrir una escola privada a Reus que encara dirigia el 1912. El 1920 va ser nomenat professor de comptabilitat a l'Escola d'Arts i Oficis. El 8 d'octubre de 1923 va ser nomenat cinquè tinent d'alcalde d'Enric Oliva Julià a Reus, convocat pel comandant militar de la plaça després del cop d'estat de Primo de Rivera. Un càrrec que va deixar a l'inici de febrer del 1924. En documents d'època s'utilitza sovint l'ortografia Antonio Huguet Ragué.
Va ser un polític republicà que va promoure dins de Reus l'agrupació de diferents grups republicans. Durant la segona república va ser breument alcalde de la mateixa ciutat. Va contribuir de forma directa a la construcció del pantà de Riudecanyes. Durant els Fets del sis d'octubre de 1934 va intentar conciliar polítics republicans i de la Lliga Catalana, el 10 d'octubre l'ajuntament va ser destituït per ordre de l'autoritat militar, només van quedar en els seus càrrecs els dos regidors de la Lliga, i va ser designada una comissió gestora presidida per ell, que el 17 d'octubre va formar govern a la ciutat de Reus ja com a alcalde durant un molt breu lapse de temps. Dues setmanes després va ser destituït i reemplaçat per Pere Jordana Borràs del Partit Radical.
El seu fill Josep va morir el 1941 a Sant Miquel dels Reis (València), una presó franquista a l'edat de 48 anys. El seu net, Josep-Albert, va recollir en un llibre la correspondència des de la presó, l'any 2011, quan es van complir 75 anys des de l'inici de la Guerra Civil, data que va passar pràcticament inadvertida.

## Referències

* ↑ Pijoan Jaqués, Joan. L'ensenyament privat a Reus d'ençà de 1939. Reus: Centre d'Amics de Reus, 2004, p. 18. ISBN 8460930939.
* ↑ «Reus» (en castellà). La Vanguardia, 20-08-1920, pàg. 11. «Han sido nombrados para la clase de contabilidad de la Escuela de Artes y Oficios, el profesor don Antonio Huguet Ragué, y para-la de mecanografía don Pablo Roig y Boada»
* ↑ «De Catalunya: Reus», La Publicitat, 9 d'octubre de 1923, pàgina 6, reedició digital pel Parlament de Catalunya
* ↑ «Reus». La Vanguardia, 2 febrer agost 1924, pàg. 15. «Ha cesado en el cargo de concejal de este ayuntamiento, don Antonio Huguet Ragué.»
* ↑ «Guia setmanal». Tot Reus, núm. 42, 6-1984.
* ↑ Navais, J.; Samarra, F. «La Segona República i la guerra civil». A: Història general de Reus. Reus: Ajuntament de Reus, 2003, p. 175. ISBN 8489688214.
* ↑ «Reus» (castellà), La Vanguardia, 19 d'octubre de 1934, pàgina 18
* ↑ «Continúa la destitución de Ayuntamientos» (en castellà). La Vanguardia, 03-11-1934, pàg. 19. «Ha sido substituido el alcalde que, como gestor único del Ayuntamiento, había sido nombrado recientemente, don Antonio Huguet Ragué [sic].»(en català: Continua la destitució d'ajuntaments)
* ↑ Ros, Carme. «Josep Huguet». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC).

## Bibliografia

* Huguet, Josep-Albert (editor). Correspondència des de les presons de Franco (en castellà (correspondència), català (resta del llibre)). autoedició, 2011, p. 72.
# Antoni Lamich i Governa

Antoni Lamich i Governa (Santa Coloma de Queralt, 26 de juliol de 1862 - 21 d'octubre de 1912) va ser un farmacèutic que presentà esmenes al Projecte de bases per a la constitució regional catalana (1891) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892). Prèviament, va estudiar Batxiller a Lleida i va llicenciar-se en Farmàcia a Barcelona, on també va cursar estudis a la Facultat de Filosofia i Lletres.
Com a corresponsal de Santa Coloma de Queralt, on va exercir com a farmacèutic, col·laborà en el Diccionari que preparava Antoni Maria Alcover.

## Referències

* ↑ «AHAT, Parroquials, Santa Coloma de Queralt, Baptismes (1857-1565), f.395 i 396», 1862. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ «AHAT, Parroquials, Santa Coloma de Queralt, òbits (1890-1914), f.496 i 497», 1912. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ Calbet, Josep Maria. Metges i farmacèutics catalanistes (1880-1906). Valls: Cossetània Edicions, 2001, p. 92. ISBN 84-95684-05-5.
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 142.
# Antoni Malet i Pujol

Antoni Malet i Pujol (Barcelona, 1879 - 28 d'agost de 1909) fou un agitador català. Fou educat en un orfenat. Posteriorment va desertar de l'exèrcit i fou empresonat per robatori. Quan esclatà la Setmana Tràgica va participar en la revolta a Sant Adrià del Besòs, on fou un dels qui va cremar l'església parroquial. Fou jutjat per un tribunal militar per aquests fets, tot i que aquest delicte no era inclòs en l'acusació de rebel·lió militar, i condemnat a mort, tot i que no havia mort ningú ni havia estat líder significat de la revolta. Fou l'únic dels condemnats a mort que acceptà la participació en els fets. Fou afusellat al Castell de Montjuïc el 29 d'agost de 1909.

## Referències

* ↑ «Registre de defuncions. 1909. Registre núm. 9823. Jutjat "Sur".». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 28-08-1909. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ Márquez Berrocal, Manuel. Sant Adrià de Besòs 1900-1939. Sant Adrià de Besòs: Ajuntament de Sant Adrià de Besòs, març de 2020.
* Fotografia a la biblioteca Francesc Ferrer i Guàrdia.

## Bibliografia

* Antoni Dalmau Set dies de fúria Columna edicions, 2009
# Antoni Maria de Font i de Boter

Antoni Maria de Font i de Boter (Barcelona, Barcelonès, 1860-1894) va ésser un hisendat que va posseir una gran biblioteca, s'especialitzà en literatura clàssica i en la finca anomenada Font Rosada (Esparreguera) instal·là una impremta per editar llibres rars.
Soci de l'Associació Catalana d'Excursions Científiques, participà també en el moviment dels Jocs Florals i, dins el catalanisme més estrictament polític, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ OLLÉ i ROMEU, Josep M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 119.
# Antonia de Aguirre i Murguia

Antonia de Aguirre i Murguia (Barcelona, Catalunya, 26 d'abril, 1775 - Madrid, Castella, 4 de març, 1811) fou una actriu catalana de renom a tot Espanya.
Va néixer a Barcelona en 1775, amb una ascendència euskera. Era filla de l'actor Pedro de Zárate Valdés, autor d'una companyia que actuava en terres d'Aragó en el temps en què va néixer la seva filla. Hi poques dades vers la vida artística d'aquesta comedianta; sembla que brillà més per la seva bellesa física que pel seu art.
Se sap que treballà a Cadis pels últims anys del segle xviii, i al cap de poc d'arribar a Madrid es casà amb el notable cantant Bernardo Gil y Aguado, matrimoni del qual va néixer el poeta i autor dramàtic Antonio Gil de Zárate.
Goya feu d'ella dos retrats, tal com seus, un en plenitud de la seva bellesa i un altre pocs temps abans de morir víctima de la tuberculosi. Atorgà poder per testar a favor de Manuel García de la Prada, capitular de la Municipalitat de Madrid, al que anomenà coma a únic hereu testamentari; se suposa que en aquell temps devia estar separada del seu marit.

## Referències

* ↑ «Antonia Zárate Aguirre y Murguía» (en castellà). dbe.rah.es. [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ «Zarate Aguirre-Murguia, Antonia - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en castellà). eusko-ikaskuntza.eus. [Consulta: 24 agost 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1098 (ISBN 84-239-4570-7)
# Antonin Mercié

Antonin Mercié (Tolosa de Llenguadoc, 30 d'octubre de 1845 - París, 13 de desembre de 1916) fou un escultor i pintor francès.
Va entrar a l'Escola de Belles Arts de París, sent deixeble d'Alexandre Falguière i de François Jouffroy. El 1868 va obtenir el Premi de Roma. Les seves primeres grans obres són David i Gloria Victis, presentats al Saló de París de 1872 on reben la medalla d'honor.
El bronze David és una de les seves obres més conegudes. L'heroi bíblic es mostra nu, amb el cap de Goliat als seus peus, com el David de Donatello, però porta un turbant i està desant la seva espasa. Aquesta escultura aviat serà exposada al parc Montholon a París. Existeixen nombroses reproduccions, la majoria de les quals incorporen una penyora cobrint la zona genital, encara que no les natges. L'escultura original es troba al Museu d'Orsay.
El geni de les arts (1877) és al Museu del Louvre, en substitució del Napoleó III d'Antoine-Louis Barye. Un treball similar per a la tomba de Jules Michelet (1879) es troba al cementiri del Père-Lachaise. El mateix any, Mercié va esculpir l'estàtua de Francesc Aragó i els baixos relleus associats, visibles actualment a Perpinyà.
El 1882 va repetir l'èxit obtingut el 1874 amb el bronze Gloria Victis amb el grup Quand Même!, del qual hi ha una rèplica a Belfort i una altra al Jardí de les Teuleries. Les dues obres rememoren la guerra francoprussiana de 1870. Le souvenir (1885), una estàtua de marbre per a la tomba de madame Charles Ferry, és una de les seves obres més impecables. Regret, per a la tomba d'Alexandre Cabanel, va ser duta a terme el 1892, igual com Guillem Tell, en l'actualitat en Lausana.
Mercié va realitzar també els monuments a Jean-Louis-Ernest Meissonier (1895), aixecat al jardí de l'Infante al Louvre, i a Louis Faidherbe (1896) a Lilla, una estàtua d'Adolphe Thiers situada en Saint-Germain-en-Laye, el monument a Paul Baudry al cementiri de Père-Lachaise i el de Lluís Felip I de França i la reina Maria Amèlia per a la seva sepultura a la capella reial de Dreux. El seu grup en pedra La justice es troba a l'Ajuntament de París.
Gràcies a moltes altres estàtues, així com busts i medallons, li va ser concedida la medalla d'honor durant l'Exposició Universal de París de 1878 i el grand prix a la de 1889. Entre les pintures exposades per l'artista es troben una Venus amb què va obtenir una medalla al Saló el 1883, Léda (1884), i Miquel Àngel estudiant Anatomia (1885), el seu treball més expressiu en aquest terreny.
El 1891 li va ser assignat el lloc de professor de Disseny i Escultura a l'Escola de Belles Arts i elegit membre de l'Acadèmia francesa, i posteriorment li va ser concedit el grau de gran oficial de l'ordre de la Legió d'Honor i el 1913 es va convertir en president de la societat d'artistes francesos.

## Referències

* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 126

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Antonio Alosa y Rodarte

Antonio Alosa y Rodarte (Madrid, ?–1 de novembre de 1672) va ser un funcionari de la cort de Felip IV de Castella.
Nascut a Madrid, fill de Pedro Alosa i Margarita Rodarte.
Va ser membre del Consell de la Cambra de Felip IV, durant molts anys secretari de cambra del mateix, a més d'ocupar el mateix càrrec al Consell de la Suprema i General Inquisició i al Reial Patronat de Castella. El 1623 li va ser atorgat l'hàbit de l'orde de Sant Jaume, amb títol del Consell de les Ordes a data de 3 d'octubre.
Es casà amb María de Suabre y Sosa, filla del flamenc Pierre de Suabre i de la castellana María de Sosa. El seu fill, Felipe Antonio Alosa també exercí com a secretari de diversos òrgans com la Cambra de Castella i la Inquisició.
Vidu des de 1661, va morir a Madrid l'1 de novembre de 1672. Va ser enterrat al costat de la seva dona, a l'església de Santa Maria de Madrid.

## Referències

* 1 2 3 4 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Tom I. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 151-152.
* 1 2 Pérez Calvo, Lucio R. «El marquesado de Hormazas». Hidalguía, any LXI, núm. 364-365, 2014, pàg. 489.
# Antonio Bagioli

Giuseppe Antonio Bagioli (o simplement Antonio Bagioli) (Bolonya, Itàlia, 17 de novembre de 1795 - Nova York, EUA, 11 de febrer de 1871) va ser un compositor, professor de música i autor.
Va rebre la seva educació artística en el conservatori de Nàpols, marxant el 1832 als Estats Units, on només arribar ja el nomenaren director musical de la companyia d'òpera italiana de Giacomo Montresor, un tenor francès. Va ser una de les primeres companyies d'òpera que les va dur a terme a la ciutat de Nova York, i ell va decidir quedar-se i treballar-hi. Es va casar amb una dona americana, Maria Cooke, a Nova York. Va compondre nombroses obres i estava molt ben considerat com un mestre de cant.
Publicà: One Hour of Daily Study for the Acquirement of a Correct Pronuntiation of the Vowels (Nova York, 1864).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 176 (ISBN 84-239-4507-3)
# Antonio Bertali

Antonio Bertali (Verona, 1605 - Viena, 17 d'abril de 1669) fou un compositor i violinista italià de l'època barroca.
Fou cèlebre pels seus oratoris que seguia en totes les seves petjades d'Alessandro Scarlatti. restà molt de temps en la cort austríaca en temps de l'emperador Leopold I. Residí a Viena durant el regnat d'aquest monarca, prestant-li la seva col·laboració quan aquest va voler fundar l'escola vienesa a la qual formació contribuïren els mestres italians Pietro Andrea Ziani, Antonio Draghi, Marc' Antonio Ziani i a més Schmelzer, T. Rieta, R. G. Reinhardt, Georg Reutter i J. G. Tuse.
Se li deu una Missa de Rèquiem i 28 oratoris que foren estudiats avantatjat ament pels compositors moderns.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 408. (ISBN 84-239-4508-1)
# Euchilichthys astatodon

Euchilichthys astatodon és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18,5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo a la República Democràtica del Congo i Angola.

## Referències

* 1 2 3 «Euchilichthys astatodon» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Poll, M., 1967. Contribution à la faune ichthyologique de l'Angola. Diamang Publ. Cult., núm. 75:381 p.
* ↑ Seegers, L., 2008. The catfishes of Africa. A handbook for identification and maintenance. Aqualog Verlag A.C.S. GmbH, Alemanya. 604 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Heinrich Schäffer

Heinrich Schäffer o Erik Schaeffer (Cassel, 20 de febrer de 1808 - Hamburg, 28 de novembre de 1874) fou un tenor i compositor alemany.
En un principi es feu aplaudir com a tenor en els teatres d'Hamburg, Brunsvic i Magdeburg, i el 1840, en casar-se, abandonà l'escena per a dedicar-se exclusivament a la composició, que cultivà amb èxit. Deixà, cors d'homes a 5 i 6 veus, simfonies, quartets, peces per a piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 914 (ISBN 84 239-4554-5)
# Bryconamericus hypopterus

Bryconamericus hypopterus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fowler, H. W. 1943. A collection of fresh-water fishes from Colombia, obtained chiefly by Brother Nicéforo Maria. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 95: 223-266.
* ↑ «Bryconamericus hypopterus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Román-Valencia, C. 2003. Description of new species of Bryconamericus (Teleostei: Characidae) from the Amazon. Boll. Mus. Reg. Sci. Nat. Torino 20(2):477-486.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Glyptothorax sinensis

Glyptothorax sinensis és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia, Myanmar i la Xina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.