OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Sullivan

Francesc Sullivan Teixidor (Reus, 1701 - 1782) va ser un comerciant i polític català i alcalde de Reus.
Era fill de Joan Sullivan, comerciant d'aiguardent d'origen holandès instal·lat a Reus a finals del segle xvii. El seu germà Josep Sullivan Teixidor també es dedicava al comerç. Estava casat amb Clara Güell, filla de Francesc Güell, ciutadà honrat nascut a Alcover. Un fill seu, també Francesc Sullivan, era cònsol d'Països Baixos a Benicarló a inicis del segle xix. Quan va morir el 1782, Francesc Sullivan va ser enterrat a l'església Prioral de Sant Pere de Reus.
Va ser regidor i alcalde de Reus diverses vegades. Va comprar el càrrec d'alcalde per 6.000 rals el 1747, i ho va deixar de ser el 1749, ja que una reial ordre va eliminar una ordre anterior, de desembre de 1738 i gener de 1739, que autoritzava la compra del privilegi i càrrec de regidor vitalici i perpetu. Anteriorment, el 1741, havia comprat el càrrec de mostassaf per 2.000 rals. Tornà a l'alcaldia, aquesta vegada per elecció, del 1753 al 1754, i del 1761 al 1762. En el seu primer mandat va iniciar les peticions per a la construcció del Quarter de cavalleria, per tal que els veïns no haguessin d'allotjar els soldats a les seves cases com passava fins al moment. Pel juliol de 1749 va cessar d'alcalde, El 1753 va tornar a ser nomenat alcalde, donada la seva influència a la ciutat com a comerciant ben relacionat. Hi havia a Reus una indústria manufacturera de filadors de cordes de cànem, i aquell any 1753, l'alcalde va enviar 10 mestres corders per anar de directors d'aquest ofici a les drassanes de Cadis. I finalment, després de ser regidor en diversos períodes, va tornar a l'alcaldia el 1761, i va poder inaugurar el Quarter de cavalleria que havia iniciat en el seu primer mandat. El 1770, encara estava vinculat a l'ajuntament i va ser nomenat regidor degà amb l'alcalde Esteve Goget.

## Referències

* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. «Anticipació de diners a productors d'aiguardent per part de comerciants de Reus 1750-1799». Quaderns d'Història Tarraconense, núm. 7, 1988, pàg. 143-160.
* 1 2 Morell, Josep. El municipi reusenc en el set-cents. Reus: Centre de Lectura, 1991, p. 81. ISBN 8487873022.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 187-189 i 393.
# Francesco Antonio Novi

Francesco Antonio Novi fou un compositor i poeta dramàtic italià de principis del segle xviii.
Se li atribueixen la lletra i la música de les òperes següents: Alarico, rè de Got, Giulio Cesare in Alessandria (1703), Le Glorie di Pompea (1703), Il pescator Fortunato, principe d'Ischia, Cesare e Tolomeo in Egitto i Il diomede, així com un famós oratori Il trionfo della fede nella conversione di San Paolo (1710).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 1343. (ISBN 84-239-4538-3)

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Francesco Antonio Novi en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Francesco Chiaromonte

Francesco Chiaromonte (Castrogiovanni, a partir de 1926 s'anomena Enna (Sicília), 1814 - [...?], després del 1878), fou un compositor italià.
Als disset anys ja era advocat, però abandona ben aviat el bufet per a dedicar-se exclusivament a la música, sent deixeble de Raimondi i Donizetti. Quan tingué lloc la Revolució de 1848 a Itàlia era professor de cant del Conservatori, tenor de la capella reial i director del Teatro San Carlo, però per haver escrit en els diaris liberals fou empresonat, per vint-i-dos mesos i va perdre totes les seves feines, sent desterrat dos anys més tard. Primerament es traslladà a Gènova i després a París, entrant amb un càrrec important en el Teatre Italià; més tard a Londres i per acabar a Brussel·les, del qual Conservatori en fou nomenat professor de cant el 1871.
Va escriure les òperes següents:
* Fenicia (Nàpols 1844);
* Caterina de Cleves (Nàpols, 1850);
* Il Gondoliere (Gènova, 1851);
* Giovanna di Castiglia (Chiaromonte)|Giovanna di Castiglia (Gènova, 1852);
* Manfredo (Triste, 1852);
* Le nozze di Messina (Venècia, 1853);
* Ines di Mendoza (Milà, 1855);
* Fingal (Milà, 1855);
* Una burla per correzione (Gènova, 1855);

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 229. (ISBN 84-239-4517-0)
# Francesco Lamperti

Francesco Lamperti (Savona, Ligúria, 11 de març de 1813 – Como, Llombardia, 1 de maig de 1892) fou un professor de cant, musicògraf i escriptor italià.
Rebé l'educació musical en el Conservatori de Música de Milà, en el qual ensenyà (1850-75) amb gran èxit. Després es dedicà a l'ensenyança particular musical, havent sortit de les seves classes artistes tan cèlebres com Rosita del Vecchio, Irene Abendroth, Désirée Artôt, José Echevarría, Emma Albani, Sophie Cruvelli, Emma Cecilia Thursby, José Echevarría, Franz Nachbaur, Antonín Vávra, Marie van Zandt, Jan Gall i altres.

## Publicacions

* Guia teòrico-pràctica elemental per 'estudi del cant (Milà);
* Exercícis diaris per a soprano ò mezzo-soprano (Milà);
* Estudis per a soprano (Milà);
* Observacions i consells vers el trino (Milà);
* Vuit lliçons de solfeig a l'estil modern, per soprano i mezzosoprano
El seu fill Giuseppe Lamperti, (1834-Roma, 1898), fou director del teatre de La Scala de Milà, després de l'Apol·o de Roma i més tard del Teatro San Carlo de Nàpols.

## Referències

* ↑ https://www.thecanadianencyclopedia.ca/en/article/rosita-del-vecchio-emc
* 1 2 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 17 (ISBN 84-239-4519-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1303 (ISBN 84-239-4580-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 25, pàg. 562, (ISBN 84-239-4525-1)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 505 (ISBN 84-239-4529-4)
# Francesco Molino

Francesco Molino conegut també com a François Molino (Ivrea, 4 de juny de 1768 - París, 1847) fou un guitarrista, violinista i compositor italià.
Viatjà molt de temps per Espanya i el 1820 s'establí a París. Es dedicà a l'ensenyança de la guitarra i conegué amb perfecció aquest instrument com ho demostra la seva obra didàctica Nouvelle méthode compléte de guitare, amb el text en italià i francès.
Entre les seves composicions són les més importants: Trio pour guitare, flute et alto; Sonates pour guitare et violon, Nocturnes pour guitare et violon; Nocturnes pour guitare et piano, Sonates pour guitare seule, rondós i temes diversos per aquest instrument, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 222 (ISBN 84 239-4535-9)
* Grande Potpourri über Themen von Rossini Op. 47 - Urtext Edition - Edited by Carmelo Imbesi e Carmen Zangarà ( Duo Imbesi Zangarà ) - Num Cat. BE – 240605 | ISMN 979-0-706838-32-8, Bergmann Edition, 2024
# Francesco Paolo Parenti

Francesco Paolo Parenti (Nàpols, Itàlia, 15 de setembre de 1764 - París, 1821) fou un compositor italià.
Estudià al Conservatori de la seva ciutat nadiua, i després d'haver estrenat algunes òperes a Nàpols i Roma, es traslladà a París el 1790, on el 1802 fou nomenat director de cors de l'Òpera italiana d'aquesta ciutat, on també es dedicà, per espai de molts anys, a l'ensenyament del cant.
Va compondre les òperes:
* Le vendemie
* Il matrimonio per fanetismo
* Il viggiatori felici
* Antigona
* Il re pastore
* Nitteti
* L'Artaserse
* Les deux portraits (París, 1792)
* L'homme ou le malheur (París, 1793)
* Le cri de la patrie (París, 1794)
A més, diverses misses, un Magnificat i lletanies a 4 veus amb acompanyament d'orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 41 (ISBN 84-239-4542-1)
# Francesco Peli

Francesco Peli (Mòdena, 1680 - Múnic, 1740) fou un compositor italià del Barroc.
Per espai de molts anys fou professor de cant en el seu país, i el 1730 fou cridat a Múnic com a compositor de la cort.
Deixà l'òpera La costanza in trionfo (1737), l'oratori L'ultima persecuzione di Saulle contra Davide, i la cantataGiove pronubo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 50 (ISBN 84-239-4543-X)
# Francesco Petrobelli

Francesco Petrobelli (Bolonya, 1618 - 1695) fou un compositor italià.
Fou mestre de capella de la catedral de Pàdua i va compondre nombroses composicions, la major part de caràcter religiós, entre elles Motetti e Litanie della B. V., publicats a Anvers en segona edició: Salmi a quattro voci con stromenti (Bolonya, 1670), obra dedicada al cardenal Rospigliosi, (més tard Climent IX), de la que se'n va fer una segona edició; Cantate a una e due voci co'l basso continuo (Bolonya, 1676), Musiche da camera (Venècia, 1682), Psalmi breves octo vocibus (Venècia, 1684), Scherzi musicali (Venècia, 1693), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 97 (ISBN 84-239-4544-8)
# Francesco Sacrati

Francesco Sacrati (Parma, 1605 – Mòdena, 20 de maig de 1650) fou un compositor italià.
Un any abans de morir havia estat nomenat mestre de capella del duc Francesc I d'Este. Se'n conserven els títols, ja que no la música, de moltes de les seves òperes. Una d'elles, La finta pazza (La boja fingida), fou representada a Venècia el 1641 amb un èxit extraordinari, sent estrenada a França el 1645 per la companyia italiana que havia fet contractar el cardenal Mazzarino, i es diu que fou la primera òpera representada a França.
Entre les seves altres obres cal mencionar:
* Delia (1639);
* Bellerofonte (1642);
* Ulise errante (1644);
* Prosepina rapita (1644);
* Semiramide (1648), així com dos llibres de madrigals que tampoc es conserven.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 608 (ISBN 84 239-4552-9)
# Francesco Sinico

Francesco Sinico (Trieste, 12 de desembre de 1810 - Trieste, 18 d'agost de 1865) fou un compositor i mestre de cant italià. Fou el pare del també músic Giuseppe Sinico (1836-1865.
Va estudiar primer amb Andreozzi, organista; després amb Farinelli, i en 1843 es va convertir en mestre de capella al Col·legi dels Jesuïtes a la seva ciutat natal, i va donar a cantar cursos segons Mètode de Wilhelm, aconseguint un resultats molt lloables, ja que va fer oratoris i misses per a cors compostos exclusivament per infants i obrers a la manera del català Anselm Clavé, pels quals va escriure nombroses composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1049 (ISBN 84 239-4556-1)
# Francesco de Layolle

Francesco de Layolle o dell'Aiolle, dell'Aiolli, dell'Ajolle, dell'Aiuola (Florència, 4 de març de 1492 - Lió, Regne de França, 1540) fou un compositor i organista. Hi ha la dita que el músic italià Alemán Layolle, autor de l'obra titulada Chansons et Vaudevilles á quatre voix (Lió, 1561) era fill seu. Mestre de composició i cant de Benvenuto Cellini i les seves faccions ens han estat transmeses per Andrea del Sarto que les reproduí en el seu fresc de l'Adoració dels Reis Mags de l'Annunciata de Florència. Deixà nombroses composicions, entre les quals hi ha:
* Moteti del Fiore cum quator vocibus (Lió, 1538);
* Tertius liber mottetorum ad quinque et sex voces (Lió, 1538);
* Liber decem missarum (Lió, 1540);
* Selectissimarum mottetarum (Nuremberg, 1540);
* Tomus tertius psalmorum selectorum (Nuremberg, 1542);
* Le Parangon des Chansons (Lió, 1543);
* Bicinia gallica (Wittenberg, 1545).
A més hi ha composicions seves en les col·leccions Madrigali a quattro voci del Arcadelt con alcuni madrigali da altri autori (Venècia, 1542), i en la d'Enrique Valderrábano. Silva de Sirenas (Valladolid, 1547).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1212 ISBN 84 239-4529-4
# Francis Wilhelm Richter

Francis Wilhelm Richter (5 de febrer de 1888 a Minneapolis, Minnesota / Estats Units † 25 de desembre de 1938 a Los Angeles, Estats Units) fou un compositor i pianista estatunidenc.
Nebot del cèlebre director d'orquestra Hans Richter, feu els estudis en el Conservatori de Viena, ciutat en què es presentà per primera vegada com a pianista, junt amb l'Orquestra Filharmònica el 1909. Després donà concerts en les principals ciutat alemanyes, així com a Londres i a París, el 1910 retornà al seu país natal, on aconseguí sorollosos èxits en el seu doble aspecte de pianista i compositor.
També fou un notable organista, i entre les seves produccions i figuren l'òpera The Grand Nazar; una simfonia; un concert per a piano, i d'altres moltes composicions per aquest instrument i per a orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 459 (ISBN 84-239-4551-0)
# Francisca Josefa Centurión y Mesía

Francisca Josefa Centurión y Mesía (Estepa, 13 d'abril de 1670 - Madrid, 1722) va ser una noble espanyola.
Va néixer a Estepa el 13 d'abril de 1670. Era filla de Cecilio Francisco Centurión, IV marquès d'Estepa, i de Luisa Antonia Mesía y Portocarrero, de la casa dels comtes de Medellín. Per dret propi va ostentar els títol de marquesa d'Armunia, marquesa de la Guardia i comtessa de San Esteban. Tanmateix, no va poder succeir en la Casa d'Estepa, que funcionava per agnació rigorosa.
Va casar-se en primeres núpcies l'11 de març de 1689 a Madrid amb Salvador de Castro y Portugal, fill dels comtes de Lemos i virreis del Perú. D'aquest matrimoni va tenir tres filles. Va quedar vídua aviat, el 1694, i el 4 de setembre de 1695 es va casar en segones núpcies amb Juan Antonio de Palafox y Zúñiga, V marquès d'Ariza, amb qui també va tenir diversos fills.
Va morir a Madrid el 1722 i va ser enterrada a l'església de Sant Felip Neri de la capital.

## Referències

* 1 2 Hurtado Álvarez, Ernesto. El poeta Melchor de Benimarfull (1781-1835) (en castellà). Alacant: Caja de Ahorros de Alicante, 1981, p. 137.
* 1 2 3 4 Romero, Carlos Alberto «La virreina gobernadora». Revista histórica, 1906, pàg. 56-57.
* 1 2 3 Hurtado de Mendoza, Enrique «Los Centurión, marqueses de Estepa y su línea cubana». Hidalguía, núm. 256-257, 1996, pàg. 342-343.
* 1 2 Fernández de Béthencourt, Francisco. Historia genealógica y heráldica de la monarquia española (en castellà). vol. 4. Madrid: Establecimiento Tipográfico de Enrique Teodoro, 1902, p. 574-576.
* ↑ Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid: ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 3. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1790, p. 305.
* ↑ Rivarola y Pineda, Juan Feliz Francisco. Monarquía Española. Blasón de su nobleza (en castellà). Madrid: Imprenta de Alfonso de Mora, 1736, p. 198.
* ↑ Soler Salcedo, Juan Miguel. Nobleza Española. Grandezas Inmemoriales (en castellà). Madrid: Visión Libros, 2020, p. 308.
# Francisco Alonso López

Francisco Alonso López (Granada, el 9 de maig de 1887 - Madrid, el 18 de maig de 1948) va ser un músic i compositor de sarsueles espanyol.
Ensems que el batxillerat, estudià la música amb el mestre de capella de la Catedral granadina, Celestino Vila, i amb Antonio Segura, i als divuit anys aconseguí per oposició la plaça de músic major de la banda d'obrers polvoristes del Fargue, dependent del Cos d'Artilleria, alhora que dirigia la Filharmònica Granadina, fundada per ell, en la seva ciutat natal, amb la qual estrenà diverses composicions instrumentals i una sarsuela. El dia 17 de març de 1910 es traslladà a Madrid, on estrenà, després de vèncer molts obstacles, diverses sarsueles i on aconseguí per fi la desitjada popularitat amb la titulada Música, luz y alegria.
A partir de llavors la carrera d'Alonso fou verdaderament triomfal i les seves obres es representaren amb èxit no tan sols a Espanya i en l'Amèrica llatina, sinó també en teatres europeus. El 1925, amb motiu de l'estrena de La calesera, fou objecte d'un clamorós homenatge, al qual s'associaren els més eminents músics, literats, pintors, escultors i artistes teatrals.
Tenia una fàcil i abundant vena melòdica, dominà els recursos tècnics i la claredat d'estil, juntament amb un encertat instint teatral i un rar poder d'assimilació de la música popular. Les seves obres, sense grans complicacions, però sempre escrites correctament, arribaren aviat al públic. Fou president de l'Associació Espanyola de Compositors de Música i tresorer de la Societat d'Autors.
L'any 1947 va ser escollit president de l'SGAE, després d'haver servit aquesta associació tenint altres càrrecs.
Al final de la seva vida, malgrat patir una intervenció quirúrgica per a corregir-li un despreniment de retina que l'obligava a reposar, dona a conèixer en plena convalescència 24 hores mentint, una comèdia lírica escrita per Francisco Ramos de Castro.
Finalment el 18 de maig de 1948, Francisco Alonso mor al seu domicili de Madrid.

## Sarsueles

* La primera gràcia, 1904
* La niña de los cantares, 1905.
* La primera besada d'amor, 1905
* Música, luz i alegría, 1916.
* La linda tapada, estrenada al Teatro Cómico de Madrid, el 19 d'abril de 1924.
* La bejarana, estrenada al Teatro Apolo (Madrid), 1924.
* La calesera, estrenada al Teatro de la Zarzuela de Madrid, el 12 de desembre de 1925.
* La Parranda, estrenada al Teatro Calderón (Madrid), el 18 d'abril de 1928.
* La Picarona, estrenada al Teatro Eslava de Madrid, el 6 de febrer de 1930.
* Las Leandras, estrenada al Teatro Pavón de Madrid, el 12 de novembre de 1931, que estrenà Celia Gámez.
* La Gruta de los Suspiros, 1934. En col·laboració amb el mestre Enrique Estela.
* Me llaman la presumida, 1935.
* Rosa, la pantalonera, 1938.
* La zapaterita, estrenada al Teatro Calderón de Madrid, el 12 d'abril de 1941.
* Las corsarias.
* Doña Mariquita de mi corazón, 1942.
* Tres días para quererte, 1945.
* Róbame esta noche, 1947. En col·laboració de Daniel Montorio.
* Luces de Madrid, 1947.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 1, pàg. 409-10 (ISBN 84-239-4571-5)
* ↑ Biografia a maestroalonso.com
# Francisco Delicado

Francisco Delgado, que llatinitzà el seu nom a Delicado, (Martos, (Jaén) 1475 - 1535) fou un clergue, metge, editor, i escriptor espanyol de l'època del Renaixement.
Fou deixeble del cèlebre Nebrija, i residí a Venècia i Roma i altres poblacions italianes, ocupat principalment en corregir obres espanyoles. Donà bellíssimes edicions del Amadís de Gaula (Venècia, 1533), i de Los Tres libros del cavallero Primoleón y Posendos, su hermano, hijos del emperador Palmerin de Oliva, traducidos del griego en romance castellano (Venècia, 1534), obra que s'ha atribuït a Delicado, però el que és cert és que introduí en ella encertades observacions que no desdiuen del caràcter del llibre.
Entre les seves obres originals s'hi troben: Retrato de la lozana Andaluza en lengua española muy clarisisima, compuesto en Roma (Venècia, 1528), i a principis del segle XX el 1913, va aparèixer en la Colección Nelson, de París.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1451-52 (ISBN 84-239-4517-0)
# Francisco Marcos y Navas

Francisco Marcos y Navas fou un músic i tractadista espanyol del segle xviii.
Sou psalmista de "San Isidro el Real de Madrid", va compondre i publicà en la impremta reial, a càrrec de J. Ibarra, l'any 1777, i dedicà al cardenal Lorenzana, arquebisbe de Toledo, un Arteó compendio general del canto llano, figurado y órgano, on resumeix tot el referent a la música eclesiàstica, i del que se'n feren diverses edicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1380. (ISBN 84-239-4532-4)
# Francisco Sáez Díaz

Francisco Sáez Díaz (Bilbao, 1886 - 1923) fou un compositor basc.
Notable flautista i compositor. Les seves obres principals són: Ené, qué tristesa; La lechera de Lezo; l'opereta Luz, i els pasdobles Ale, Club Cocherito, etc. Aconseguí el segon premi en un concurs de jotas per a cor i gran orquestra, organitzat a Rosario (Argentina).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1212 (ISBN 84 239-4552-9)
# Franciscus Portus

Franciscus Portus (Réthimno, illa de Creta (Grècia), 22 d'agost, 1511 - Ginebra (Suïssa), 5 de juny, 1581), fou un hel·lenista italià.
Es va educar a Pàdua i a l'Escola de Joves Grecs, de Venècia, establiment del qual en va ser director durant algun temps. El 1536 es va traslladar a Mòdena, on per espai de sis anys es va dedicar a l'ensenyament del grec. L'any 1546 es trobava establert a Ferrara; allí va cuidar de l'educació del fill de la duquessa Renata de França, i em marxar aquesta a la seva pàtria, Portus, que havia professat el protestantisme, es va veure perseguit, i va fixar la seva residència a Ginebra. Va escriure:
* Annotationes in aphthonicum, Hermogenem et Dionysium Longinum (1569);
* Commentaria in Pindari carmina (1583);
* Imomnes Sophoclis tragaedias prolegomena (1584),
* Annotationes in varía Xenophontis opuscula et Thucydidem (1586);
* Notae in Aristotelis rhetoricam (1598), obres quasi totes elles pòstumes;
* Una traducció dels Himnes (Ὕμνοι) de Sinesi, unes correccions á la Antologia grega, notes als Discursos de Demòstenes, un escrit de polèmica religiosa, Réponse aux lettres difamatoires de Pierre Charpentier, contra els assassinats d'agost de 1572/73, etc...Portus havia esta membre de l'Acadèmia dels Filaxeti.
El seu fill Émile (1550-1610), va seguir la mateixa carrera que ell (hel·lenista i pedagog de l'idioma grec).

## Referències

* ↑ Flammini, Giuseppe «Il contributo di Giovanni Salanitro alla filologia greca e latina». Giornale Italiano di Filologia, 67, 1-2015, pàg. 385–393. DOI: 10.1484/j.gif.5.109936. ISSN: 0017-0461.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 758. (ISBN 84-239-4546-4)
# František Benda

František Benda (Staré Benátky, 22 de novembre de 1709 - Potsdam, 7 de març de 1786) fou un violinista i compositor bohemi, el més gran dels germans amb aquest cognom.
František fou el cap i fundador d'una notable escola de violí on tingué per alumne entre d'altres a Friedrich Wilhelm Rust, Friedrich Ludwig Seidel (1765-1831, Fasch (1736-1800) i formà part de la capella reial de Prússia, succeint a Graun en la direcció dels concerts reials. Compongué 11 solos per a violí i d'altres composicions.
El seu germà Josep Benda (1724-1804) succeí a František, en el càrrec de mestre de la cort de Frederic II, càrrec en el qual František treballà colze amb colze amb el seu gran amic Georg Czarth en el càrrec de mestre de la cort de Frederic II i la seva filla Maria Carolina, casà amb el també compositor Wolf (1735-1792. Joseph Carl Rodewald i, Leopold August Abel foren alumnes seu.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 976 (ISBN 84 239-4552-9)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 51, pàg. 1190. (ISBN-84-239-4551-0)

## Vegeu també

* Jan Benda
* Felix Benda
* Georg Benda
* Friedrich Louis Benda
* Friedrich Wihlhelm Erik Benda
# Hemibagrus peguensis

Hemibagrus peguensis és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 29,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Irrawaddy a Myanmar.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H. H. i W. J. Rainboth 1999: The bagrid catfish genus Hemibagrus (Teleostei: Siluriformes) in central Indochina with a new species from the Mekong River. The Raffles Bulletin of Zoology v. 47 (núm. 2): 555-576.
* Ng, H. H. i C. J., Jr. Ferraris 2000: A review of the genus Hemibagrus in southern Asia, with descriptions of two new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 52 (núm. 11): 125-142.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.