OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lacustricola usanguensis

Lacustricola usanguensis és un peix d'aigua dolç de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.
Els adults poden assolir 3 cm de longitud total. Habita pantans, estanys i petits rierols al sud-oest de Tanzània. Només se l'ha trobat a dues localitats. Aquesta distribució restringida el fa vulnerable a l'impacte de la degradació de l'hàbitat.

## Referències

* ↑ Wildekamp, Rudolf Hans «Beschreibung von zwei neuen Leuchtaugenfischen aus Tansania (Cyprinodontidae. Procatopodinae. Aplocheilichthys)» (en alemany). Aquarienfreund, v. 6, núm. 6, 1977, pàg. 103-116.
* ↑ Sa-a, Pascualita; Torres, Armi G. «Lacustricola usanguensis (Wildekamp, 1977) Usangu lampeye». Fishbase.
* ↑ Hanssens, M.; Snoeks, J. «Aplocheilichthys usanguensis» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species 2006, 31-01-2006.
# Malacoraja obscura

Malacoraja obscura és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 68 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima tropical que viu entre 808-1.105 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental: el sud-est del Brasil (estats d'Espírito Santo i Rio de Janeiro).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Stehmann M., 1970. Vergleichend morphologische und anatomische Untersuchungen zur Neuordnung der Systematik der nordostatlantischen Rajidae (Chondrichthyes, Batoidei). Arch. Fischwiss. v. 21 (núm. 2). 73-163.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ de Carvalho, M. R.; Gomes, U. L. & Gadig, O. B. F., 2005. Description of a new species of skate of the genus Malacoraja (Stehmann, 1970): the first species from the southwestern Atlantic Ocean, with notes on generic monophyly and composition (Chondrichthyes: Rajidae). Neotropical Ichthyology, 3 (2): 239-258.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Pérez, J.A.A., Wahrlich, R., Pezzuto, P.R., Schwingel, P.R., Lopes, F.R.A. i Rodrigues-Ribeiro, M., 2003. Deep-sea fishery off southern Brazil: recent trends of the Brazilian fishing industry. Journal of Northwest Atlantic Fisheries Science 31: 1-18.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Malakichthys barbatus

Malakichthys barbatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels acropomàtids.

## Morfologia

Pot arribar a fer 18 cm de llargària màxima. Boca obliqua. 10 espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 7-8 radis tous a l'anal. Té nombrosos parells d'espines a la barbeta. opercle amb una taca fosca. 20-22 branquiespines (rarament 23). Escates ctenoides.

## Hàbitat

És un peix marí, batipelàgic i de clima temperat que viu entre 100 i 600 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó, el mar de la Xina Meridional i Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Steindachner, F. & L. Döderlein, 1883. Beiträge zur Kenntniss der Fische Japan's. (I.). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 47 (1. abth.): 211-242, Pls. 1-7.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Yamanoue, Y. & K. Yoseda, 2001. A new species of the genus Malakichthys (Perciformes: Acropomatidae) from Japan. Ichth. Research v. 48 (núm. 3): 257-261.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 Yamanoue, Y. & K. Yoseda, 2001
* ↑ Katayama, M., 1960. Fauna Japonica. Serranidae (Pisces). Tòquio, Tokyo News Service. 189 p., 86 pls.

## Bibliografia

* Yamanoue, Y. i K. Matsuura, 2004. A review of the genus Malakichthys Döderlein (Perciformes: Acropomatidae) with the description of a new species. J. Fish. Biol. 65:511-529.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Malakichthys similis

Malakichthys similis és una espècie de peix pertanyent a la família dels acropomàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15 cm de llargària màxima.
* 3 espines i 7-8 radis tous a l'aleta anal i 14 radis a la pectoral (rarament 13).
* 46-50 escates a la línia lateral.
* 6-7 fileres d'escates transversals sobre la línia lateral.
* Té un parell d'espines diferents al mentó.
* 21-22 branquispines.
És un peix marí, batipelàgic i de clima tropical que viu fins als 391 m de fondària. Es troba al Pacífic occidental: les illes Filipines. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Steindachner, F. & L. Döderlein, 1883. Beiträge zur Kenntniss der Fische Japan's. (I.). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 47 (1. abth.): 211-242, Pls. 1-7.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Yamanoue, Y. & K. Matsuura, 2004. A review of the genus Malakichthys Döderlein (Perciformes: Acropomatidae) with the description of a new species. J. Fish Biol. v. 65 (núm. 2): 511-529.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 Yamanoue, Y. & K. Matsuura, 2004.
* ↑ Fourmanoir, P., 1981. Poissons (première liste). P. 85 -102. A: J. Forest (ed.). Resultats des campagnes MUSORSTOM. I. Philippines (18-28 mars 1976). Éditions de l'Office de la Recherche Scientifique et Technique Outre-Mer avec le concours du Muséum National d'Histoire Naturelle, París.
# Malakichthys wakiyae

Malakichthys wakiyae és una espècie de peix pertanyent a la família dels acropomàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15 cm de llargària màxima.
* Cos de color argent marronós al dors amb el ventre blanc.
* 9-10 espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 8-9 radis tous a l'anal.
* 13 (rarament 12) radis a l'aleta pectoral.
* El radi més llarg de l'aleta anal és més curt que la meitat de la base de l'aleta anal.
* 48-51 escates a la línia lateral.
* 10-15 vèrtebres.
* Barbeta amb un parell d'espines.
* 22-24 branquiespines.

## Alimentació

Menja petits crustacis i peixos.

## Hàbitat

És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima temperat que viu fins als 200 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el sud del Japó, el mar de la Xina Oriental i al voltant de Taiwan.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Steindachner, F. & L. Döderlein, 1883. Beiträge zur Kenntniss der Fische Japan's. (I.). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 47 (1. abth.): 211-242, Pls. 1-7.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Jordan, D. S. & Hubbs, C. L., 1925. Record of fishes obtained by David Starr Jordan in Japan, 1922. Memoirs of the Carnegie Museum v. 10 (núm. 2): 93-346, Pls. 5-12.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H., C. Araga i T. Yoshino, 1975. Coastal fishes of southern Japan. Tokai University Press, Tòquio (Japó). 382 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno i T. Yoshino, 1984. The fishes of the Japanese Archipelago. Vol. 1. Tokai University Press, Tòquio (Japó). 437
* 1 2 Yamada, U., S. Shirai, T. Irie, M. Tokimura, S. Deng, Y. Zheng, C. Li, Y.U. Kim i Y.S. Kim, 1995. Names and Illustrations of fishes from the East China Sea and the Yellow Sea. Overseas Fishery Cooperation Foundation, Tòquio (Japó) (xi + 288 pp.).
* ↑ Okiyama, M., 1988. An atlas of the early stage fishes in Japan. Tokai University Press, Tòquio (Japó). 1157 p.
* ↑ Shen, S.C. (ed.), 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615 p.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.
* Yamanoue, Y. i K. Matsuura, 2004. A review of the genus Malakichthys (Döderlein) (Perciformes: Acropomatidae) with the description of a new species. J. Fish. Biol. 65:511-529.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Manel Mayoral

Manel Mayoral (Verdú, 1944) és un promotor cultural català

## Biografia

Mayoral comença a dedicar-se al món de les antiguitats i de l'art a Tarragona el 1979, ciutat a la qual es trasllada a l'edat de 35 anys procedent de Tàrrega. A Tarragona obre al carrer de Santa Anna un local destinat a la venda d'antiguitats i, posteriorment, a exposicions de pintura. Allí desenvolupa la seva gran afició: aplegar objectes antics.
El 1987 va a viure a Barcelona, i un parell d'anys més tard inaugura la Galeria Mayoral, al carrer de Consell de Cent, on realitza exposicions vinculades a Miró, Picasso, Dalí, Chillida i Calder. Paral·lelament, dona una projecció més àmplia a les seves col·leccions, destacant-ne la de futbol. Així, el 1999 decideix impulsar la creació a Verdú del Museu de Joguets i Autòmats que obre les portes l'any 2004. Anys més tard, el 2014 es consolida la transformació de l'edifici de Verdú en un Espai d'Art, on hi destaca l'activitat Miró a taula.
Mayoral ha col·leccionat al llarg de la seva vida objectes singulars i tots ells estretament vinculats amb els seus orígens a Verdú (Urgell) i les seves aficions i interessos.

## Vegeu també

* Jordi Mayoral

## Referències

* ↑ «Entrevista a Manel Mayoral». Tendencias del mercado del arte [Madrid], núm. 22, 4-2009, p.9. ISSN: 1887-5483.
* ↑ «Miró a Taula, el nou projecte d'art de Verdú». TV3, Telenotícies [Consulta: 30 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Plana del Museu de Joguets i Autòmats Arxivat 2008-07-08 a Wayback Machine.
* Web Colección Futbol Arxivat 2011-12-28 a Wayback Machine.
* Web Galeria d'Art Manel Mayoral
# Mantell (edifici)

Un mantell era una caseta de fusta amb rodes, coberta amb branques i amb fang, que servia per als setges. S'utilitzaren mantells, per exemple, durant el Setge de Madîna Mayûrqa, la conquesta de la ciutat de Mallorca.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 164.
Viccionari
# Manuel Martínez Faixa

Manuel Martínez Faixa (Almería, 1892 - ?) fou un compositor espanyol.
Estudià a Madrid i després completà la seva educació artística sota la direcció del cèlebre director d'orquestra alemany Walter Rabl, que l'inicià en els secrets de la direcció d'una orquestra, practicant-la al front de nombroses agrupacions instrumentals i vocals. Durant el segle XX figurà entre els millors directors d'orquestra espanyols i també ocupà un lloc distingit com a compositor, donant al teatre multitud de sarsueles.
A més és autor, de nombrosos i aplaudits cuplés i d'algunes obres instrumentals.

## Llistat de Sarsueles

* El fin del viaje.
* Buena noche.
* La trianera.
* La viudita.
* El nuevo presidente.
* El gran premio.
* Los nuevos ricos.
* Y la revista.
* ¿A qué teatro vamos?
* Comedias y Comediantes (Madrid, 1923)

## Referències

* Tom núm. 23 de l'Enciclopèdia Espasa, pàg. 103.
# Manuel Martínez i Arcos

Manuel Martínez i Arcos (Almeria, 1929 - Barcelona, 2023) fou un activista polític i veïnal andalús, resident a Barcelona. Fou guardonat amb la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Biografia

El seu compromís ha estat exemplar i molt productiu. Amb la seva implicació es va aconseguir a finals del segle XX vèncer les fortes reticències de l'Ajuntament a aprovar un Pla d'Equipaments absolutament necessari en un barri que estava en creixement i que ni tan sols tenia una biblioteca pública. Va ser el primer Pla d'Equipaments de la ciutat, que després es va reproduir en altres districtes. També, obrint camí el Manolo, per primera vegada a Barcelona vam obtenir que el 30% dels habitatges públics fossin destinats a la gent del barri, criteri assumit arreu en endavant en les promocions públiques. Això va ser gràcies a la campanya "Volem Seguir Vivint al Poblenou", quan començava el 22@. Però sobretot la seva preocupació era la lluita per la millora de la sanitat pública. El Manolo recordava l'anècdota que després de tenir una reunió infructuosa amb el Conseller de Salut de la Generalitat perquè fessin un nou CAP al Poblenou, que es negaven a fer adduint que no tenien disponibilitat econòmica, ell, tot empipat, en acabar la reunió es va aixecar assenyalant el Conseller amb el dit i va esclatar: "Vostè serà el responsable del daltabaix sanitari que hi haurà al Poblenou si no hi ha aquest centre". Al cap de cinc dies va rebre una trucada notificant-li la decisió de fer el CAP de Ramon Turró.
El Manel, o el Manolo, era conscient que els canvis socials són col·lectius. L'organització i la mobilització al carrer és bàsica. Quantes assemblees i manifestacions hem convocat amb ell al davant! Venia d'una tradició comunista en què l'abnegació era un valor militant. Mai es vantava de la repressió franquista que havia patit, l'exili, les greus tortures de la policia el 1958 arran de la vaga de tramvies de l’any anterior quan el van detenir i després, la presó. Propulsor de les CCOO de Terrassa i membre de la direcció del PSUC.
Aquest andalús nascut a Almeria que als 17 anys va venir a Catalunya, on el sou que cobrava de paleta amb prou feines li arribava per pagar una habitació on dormir. Autodidacte, va començar a estudiar història estant a la presó, una matèria que l’apassionava. I va aprendre a estimar molt Catalunya, així com va estimar molt la Isabel, aquella protectora del Poblenou que, sense conèixer-se, estant el Manolo a la presó, va fer de pont amb l'exterior, i amb qui després es va casar. El Manolo sentia que tenia un deute molt gran amb la Isabel, i els darrers anys es va dedicar íntegrament a cuidar-la.
La seva integritat el va portar al llarg de la vida a ser al lloc on creia que havia de ser, costés el que costés, amb entrega i passió. Va morir en 2023 a l'edat de 94 anys.

## Guardons

El 2003 va ser reconegut amb la Medalla d'Honor de la Ciutat,

## Referències

* ↑ Lardín i Oliver, Antoni «La organización clandestina del PSUC» (en castellà). Hispania Nova, 2005 [Consulta: 7 març 2024].
* ↑ «Fitxa medalla a Manuel Martínez i Arcos». Ajuntament de Barcelona, 2003. [Consulta: 7 març 2024].
# Manuel Pérez y Badía

Manuel Pérez y Badía (Madrid, 1846 - Montevideo (Uruguai), 1901) fou un compositor i violinista espanyol del Romanticisme.
Va fer els estudis en la seva vila natal, on fou deixeble de Monasterio, i el 1863 aconseguí el primer premi. Després formà part de la Societat de Quartets dirigida per aquell cèlebre violinista, i també figurà com a concertino en l'orquestra del teatre Reial de Madrid, de la que en fou, a més, director diverses temporades, i també del de la Comèdia. El 1889 es presentà amb èxit extraordinari al públic de París, i més endavant es traslladà a la República Argentina i després a l'Uruguai.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 742 (ISBN 84-239-4543-X)
# Manuel Tavares

Manuel Tavares (Portalegre, 1625 - Múrcia, [...?]) fou un organista i compositor portuguès.
Fou cantor de la capella de Portugal i després mestre de les Catedrals de Conca i Múrcia.
Gaudí de gran renom com a compositor i organista i va compondre moltes obres del gènere religiós, gran part de les quals es conservaren en la Biblioteca Reial de Lisboa fins al terratrèmol de 1755.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 945 (ISBN 84-239-4559-6)
# Mapa temàtic

Un mapa temàtic és un mapa basat que transmet o destaca alguna idea, pauta de distribució o teoria sobre el territori representat mitjançant nombrosos i variats recursos de tècniques d'expressió cartogràfiques. Representa diferents característiques de distribució, relació, densitat o regionalització d'objectes reals com vegetació, sòls, geologia, etc.), o de concepte abstracte (indicadors de violència, de desenvolupament econòmic, de qualitat de vida, etc.). Els recursos visuals que utilitza poden ser diversos, com per exemple, superfícies de diferents colors o trames (coroplètiques), fletxes, etc.

## Referències

* ↑ Rabella, Josep Maria. «Mapa temàtic». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 2 novembre 2016].
* ↑ de Bolòs i Capdevila, Maria; Serrano i Giné, David «El mapa de paisatge, un mapa temàtic complex». Treballs de la Societat Catalana de Geografia, núm. 65, 2008, pàg. 27-37.

## Bibliografia

* Robinson, Arthur H. Early Thematic Mapping in the History of Cartograph. The University of Chicago Press, 1.
* Slocum, T. Thematic Cartography and Geographic Visualization (en anglès). 2a edició. Prentice Hall, 2005.

## Enllaços externs

* «Com fer un mapa temàtic per comarques». Observatori de Desenvolupament Estratègic a Catalunya (ODECAT), s.d. [Consulta: novembre 2016].
* StatPlanet Programari gratuït per fer mapes temàtiques
# Marco Scacchi

Marco Scacchi (Gallese, c. 1602 - Gallese, 11 de setembre de 1662) fou un compositor italià del Barroc.
Fiu deixeble de Felice Anerio, i de 1623 a 1648 desenvolupà el càrrec de mestre de capella on tingué com ajudant de capella al polonès Bartłomiej Pękiel, i entre els alumnes alumnes en Kaspar Förster, Marcin Mielczewski i Adam Drese, i de compositor del rei de Polònia. Després es retirà a Gallese, prop de Roma on residí molts anys.
Les seves obres més importants són:
* tres llibres de Madrigals, a 5 veus (1634-37);
* un llibre de Misses, a 4 i 6 veus (1638);
* una Oda fúnebre, a la memoria de Johann Stobaeus;
* una Missa, a 12 veus, que es troba manuscrita en la Biblioteca de Berlín;
* l'òpera L'amore di Cupido e di Psiche, que fou representada a Danzing i a Varsòvia
* Oratori de Santa Cecília.
Scacchi tingué una baralla amb Paulus Siefert, que era organista a Danzing, i atacà les seves composicions en l'obra Cribrum musicum ad triticum Syfertinum (1643), Siefert va respondre però acabà la polèmica amb un nou atac.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 828 (ISBN 84-239-4554-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2213 (ISBN 84-239-4581-2)
# Marguerite-Antoinette Couperin

Marguerite-Antoinette Couperin (París, 19 de setembre de 1705 - idem. vers 1778), fou una clavecinista francesa a la cort reial francesa, membre de la nissaga Couperin, una nissaga de músics francesos del Barroc.
Dotada d'un talent poc comú, era la segona filla de François Couperin, de qui probablement va rebre lliçons instrumentals, i la seva esposa, Marie-Anne Ansault. Marguerite-Antoinette Couperin tocava regularment a palau, als apartaments del rei i de la reina, i va ensenyar a les filles de Lluís XV a tocar el clavicèmbal, que era un popular instrument solista a la cort francesa.
Sembla que fou autora d'obres per a clavicèmbal i violí, perquè la revista Mercure de France de 1729 va informar-ne i es va referir en particular a una actuació del 24 de juliol en què havia interpretat les seves composicions. Però no se'n conserva cap.
Fou la primera dona a ocupar el càrrec d’ordinaire de la musique de la chambre du roi pour le clavecin —músic de la cort del rei de França—, càrrec que va assumir el 1730 després que el seu pare es jubilés. Després de suplir-lo sovint en la cambra reial, obtingué aquell lloc en propietat, conservant el títol i emoluments d'aquell càrrec fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Couperin Marguerite-Antoinette (1705-1778)». Musicologie.org, 08-02-2015. [Consulta: 26 juliol 2020].
* 1 2 «Marguerite-Antoinette Couperin». Brooklyn Museum. [Consulta: 26 juliol 2020].
* 1 2 Schweitzer, Claudia. «Couperin, Marguerite-Antoinette». Sophie Drinker Institut. [Consulta: 26 juliol 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1349. (ISBN 84-239-4515-4)
# Maria Anna de Bragança

Maria Anna Francesca de Bragança (Lisboa, 7 d'octubre de 1736 – Rio de Janeiro, 16 de maig de 1813) va ser una infanta de Portugal.
Nascuda el 21 d'octubre de 1739, va ser la segona filla dels llavors prínceps del Brasil, el futur Josep I de Portugal, i de Maria Anna Victòria de Borbó. Al llarg de la seva vida va dedicar-se molt a la pintura i a la música, en les quals va destacar de forma notable. No va arribar a casar-se mai. Al final de la seva vida, acompanyà a la seva germana, la reina Maria I, i els seus nebots a Brasil en la seva fugida de la invasió francesa el 1807. Va morir a Rio de Janeiro el 16 de maig 1813, als 76 anys. Les seves restes van ser retornades a Portugal i enterrades al monestir de Sant Vicenç de Fora.

## Referències

* ↑ Fluvià i Escorsa, Armand de «Genealogía de las casas soberanas». Hidalguía, any IX, núm. 48, 1961, pàg. 707.
* ↑ «D. Maria Ana» (en portuguès). Diccionario histórico, corográfico, heráldico, biográfico, bibliográfico, numismático y artístico. João Romano Torres - Manuel Amaral, 1904-1915/2000-2015. [Consulta: 9 agost 2021].
* ↑ Pinheiro Chagas, Manoel. Diccionario Popular (en portuguès). vol. 7. Lisboa: Typ. do Diario Ilustrado, 1880, p. 45.
* ↑ «Maria Ana Francisca of Braganza» (en castellà i anglès). Find a Grave.
# Maria Artigal i Bosch

Maria Artigal i Bosch (Viladrau, masia de Can Bosch, 25 de gener de 1900 – Barcelona, 27 de gener de 1980) va ser una mestra catalana impulsora de la renovació pedagògica propugnada per la Segona República.

## Biografia

Nascuda en una família d’àmplia i antiga tradició docent, seguí els estudis de Magisteri. Després d’exercir a Canejan, Palafrugell i Agramunt, va arribar a la ciutat de l'Hospitalet l'any 1931 com a mestra nacional de l’escola unitària número 26, que estava situada a la carretera de Santa Eulàlia, núm. 66-68. Maria Artigal s’hi estigué des del 1931 fins al 1939 i en aquests anys va haver d'enfrontar-se també a la tasca de motivar i educar les seves alumnes en un moment difícil, en plena Guerra Civil.
Després va fer oposicions a directora i exercí el càrrec al grup escolar Codolà i Gauldo, de Sant Andreu de Palomar, i Joan Maragall, de la Torre Llobeta. Jubilada al 1966, va morir el 27 de gener de 1980.

## Homenatge a Santa Eulàlia

Promogut per les seves exalumnes, l'any 2004 se celebrà un homenatge al Centre Cultural de Santa Eulàlia, amb la presència de Marta Mata, que va pronunciar-hi una conferència. L'exalumna Maria Comas Mallofré va intervenir en representació de les antigues deixebles de Maria Artigal i va donar fotografies i material a la tinenta d’alcalde d’Educació, que presentava l’acte.
També es va donar a conèixer un llibre editat per l'Ajuntament que recull la vida i la tasca pedagògica de Maria Artigal, explicada per les seves alumnes, que hi aporten records, experiències i materials. El llibre conté també les fotografies de l'època i reproducció dels quaderns de classe de les nenes que la van tenir de mestra a Santa Eulàlia.
L'any 2006, el Nomenclàtor municipal va atorgar el nom de Maria Artigal a la plaça per on s’accedeix al Centre Cultural de Santa Eulàlia, molt a prop del lloc on hi havia hagut la seva escola.

## Referències

* 1 2 3 4 Maria Artigal i Bosch. Mestra (1900-1980). Ajuntament de l'Hospitalet, novembre de 2004. ISBN B-46513-2004.
* 1 2 3 4 «Santa Eulàlia ret homenatge a la mestra Maria Artigal». La xarxa. Xarxa Audiovisual Local (XAL), 15-11-2004. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Maria Artigal, impulsora de la renovació pedagògica a la II República». lhdigital.cat, 01-11-2012. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Fons personal 816 - Maria Artigal Bosch - Maria Comas Mallofré». Arxiu Municipal de l'Hospitalet. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ Ruíz, Gustavo; Camós, Joan; Solías, Josep Maria; Valero, Josep Maria. Nomenclàtor de carrers. L'H 2021: Maria Artigal. Ajuntament de l'Hospitalet. ISBN B-5283-2021.
# Fausta (dama)

Fausta, en llatí Fausta, fou una dama romana que apareix a diverses monedes amb la imatge i la llegenda FAUSTA N. F., i a la cara del darrere una estrella dins d'unes branques de llorer i a sota les lletres TSA. Les inicials N.F. corresponen a Nobilissima Femina. No està establert qui era aquesta Fausta i la candidata més probable seria la primera dona de l'emperador Constantí el Gran, ja que les monedes corresponen al seu temps, i tenen una semblança clara amb les monedes d'Helena Flàvia Júlia, filla de Constantí.

## Referències

* ↑ Fausta a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 140

## Vegeu també

* Flàvia Maximiana Fausta.
* Minervina, primera dona de Constantí
Viccionari