OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc d'Assís Aguilar i Serrat

Francesc d'Assís Aguilar i Serrat (Manlleu, Osona, 4 d'octubre de 1826 - Sogorb, Alt Palància, 16 de desembre de 1899) va ser un clergue i naturalista català.

## Referències

* ↑ «Francesc Aguilar i Serrat». Filosofiacatalana.cat. [Consulta: 21 febrer 2021].
* ↑ «Francisco Aguilar y Serrat». Real Academia de la Historia. [Consulta: 17 gener 2019].
* ↑ Corts i Blay, Ramon; Galtés i Pujol, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya. vol.1. Generalitat de Catalunya, 2009, p. 25. ISBN 8439346131.
* ↑ Cf. ROVIRÓ I ALEMANY, Ignasi. Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del seminari de Vic (1749 – 1968). Temple Romà, Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2000, Osona a la butxaca 22 – 23.

## Bibliografia

* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28.
* BERNAT, Pasqual. «Científics». Vicgrafies. Revistes de Biografies Vigatanes. Núm 4 (2006)
* BERNAT, Pasqual; TORRENTS, Antoni. «La tradició astronòmica a Vic durant el segle XX». Ausa. Vol. 24, núm. 163 (2009), p. 203-215.
* Aniversari de la fundació de la institució i homenatge a la memòria del bisbe Aguilar.CAIXA D'ESTALVIS COMARCAL DE MANLLEU. LXXV, Manlleu: Gráficas Manlleu, 1971.
* «Centenari del Bisbe Aguilar». Gazeta de Vich. Suplement del 2 d'octubre de 1928.
* DIVERSOS AUTORS. Aguilar i manlleu: commemoració del centenari de la mort del bisbe Francesc d'Assís Aguilar i Serrat: 1826-1899. Manlleu: Ajuntament de Manlleu, 2000.
* MORRO FOSAS, Pedro. Vida del Excmo. é Iltmo. Sr. D. Francisco de Asís Aguilar y Serrat: obispo de Segorbe. Sogorb: Imprenta y Librería de José Suay, 1902.
* ROVIRÓ ALEMANY, Ignasi. Diccionari de teòlegs, filòsofs i mestres del Seminari de Vic (1749-1968). (Precedit per «Aproximació a la història del Seminari Conciliar de Vic», per Ramon Rial Carbonell). Vic: Publicacions del Patronat d'Estudis Osonencs, 2000.
* SALARICH I TORRENTS, Miquel S.. Història del Círcol Literari de Vic. Vic: Patronat d'Estudis Osonencs, 1962
* SALCEDO RUIZ, Angel. «Un Catalan insigne». Diario de Barcelona (12 i 21 de març de 1918, p. 2995-2997 i 3382-3384.
* TALTABUT, José. A la memoria del excmo. y rvmo. sr. obispo de Segorbe dr. d. Francisco de A. Aguilar y Serrat fallecido el día 16 de diciembre de 1899. Vic: Tipografía Vicense, 1900
# Francesc de Paula Sánchez i Gavagnach

Francesc de Paula Sánchez i Gavagnach (Barcelona, 6 de febrer de 1845- Barcelona, 12 de setembre del 1918) fou un compositor català.
Fill de Francesc Sánchez i Macià impresor i professor d'idiomes natural de Barcelona i de Maria Anna Gavañach i Maymó natural de Torelló. El 1852 ingressà en la Capella de Música de la parròquia de Santa Anna, on estudià solfeig i piano sota la direcció del mestre Llorens. Fou matriculat alumne del Conservatori d'Isabel II el 1857, guanyant un primer premi en els exàmens del 1861 i que foren presidits pel professor Francesc Valldemosa. Estudià al conservatori del Liceu amb Gabriel Balart. El 1867 estrenà la seva primera òpera, Rahabba, al Gran Teatre del Liceu. Amplià estudis amb Daniel Auber a París (1869-1871). De retorn a Barcelona, el 1881 estrenà l'òpera La cova dels orbs. Compongué diverses obres per a lluïment dels seus alumnes en els festivals de final del curs del conservatori: Humorada, per a sis pianos a quatre mans, El diablo en Ginebra (1895), per a conjunt de corda, piano i harmònium, i un gran nombre de peces vocals (Aprime d'amore (1893), La palma (1894), La salutación angélica (1896), Ni mai que l'hagués vist (1896), Cançó dels aucells (1898), La zíngara i Carta a Paquita (1899), A la non-non i Són mos amics (1900), Balada catalana (1903). També se cita d'ell una altra òpera en un acte, La messagiera (1899).
Fou professor de teoria musical i de conjunt del Conservatori del Liceu, que dirigí des del 1893 fins al seu traspàs el 1918. Entre els seus alumnes cal destacar Frank Marshall i Lluïsa Casagemas.
Deixà peces per a cant i piano (que ell anomenà simfomeles), música religiosa, una Teoría de la música (1888) i un Tratado de harmonía (1899).

## Referències

* ↑ «Naixements. Any 1845. Llibre primer. Registre núm.495.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 06-02-1845. [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 22-12-1918, pàg. 3.
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1226 (ISBN 84 239-4552-9)
* ↑ Alier, Roger. El gran llibre del Liceu. Edicions 62, 2004, p. 70. ISBN 9788429754490.
# Francesc de Sales Maspons i Labrós

Francesc de Sales Maspons i Labrós (Granollers, Vallès Oriental, 1840 — Bigues, Vallès Oriental, 1901) fou un folklorista, doctor en dret i notari, germà de la també escriptora Maria del Pilar Maspons i del polític Marià Maspons. A banda d'esdevenir degà del col·legi notarial de Barcelona, presidí els Jocs Florals de Barcelona (1897) i l'Associació d'Excursions Catalana (1883-91), on impulsà la seva unió amb l'Associació Catalanista d'Excursions Científiques per constituir el Centre Excursionista de Catalunya, que presidí (1892-96).
Col·laborà, entre altres publicacions, a Lo Gai Saber, Calendari Català i La Renaixença. El seu fill Francesc Maspons i Anglasell també publicà nombroses obres. En 1875 fou nomenat acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Obres

* Lo Rondallayre: Quentos Populars Catalans (1871) ( llegiu-lo)
* Jochs de la infancia (1874)
* Tradicions del Vallés (1876)
* Les bodes catalanes (1877)
* De Mollet á Bigas (1882)
* Lo Vallès (1882)
* Fantasies y tradicions (1884)
* Cuentos populars catalans (1885)
* Semprevives (1885)

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
* «Francesc de Sales Maspons i Labrós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Pinzell, "F. Maspons y Labrós" a Pèl & Ploma, vol. III, núm. 82, Barcelona, novembre 1901, p. 180-181, fig. p. 176

## Referències

* ↑ Pujol i Sanmartín, Josep Maria. «Francesc de S. Maspons i Labrós en la rondallística del seu temps». A: Carme Oriol i Emili Samper. Això era i no era: obra folklòrica de Josep M. Pujol. Tarragona: Publicacions URV, 2013, p. 201. ISBN 9788484242574.
# Francesca Cuzzoni

Francesca Cuzzoni (1700 - 1770) fou una soprano italiana.
De jove estudià amb Francesco Lanzi i debutà el 1718 a Venècia. Es feu famosa arreu d'Europa i fou una de les sopranos més sol·licitades a finals del barroc, interpretant diverses estrenes de Georg Friedrich Händel a Londres, on s'instal·là i cantà a la Royal Academy of Music. En més d'una ocasió s'enfrontà a altres cantants dalt de l'escenari, especialment amb Faustina Bordoni.
La Cuzzoni era petita i lletja, i tenia mal caràcter, i a més li mancava absolutament la capacitat d'actriu, així com els castrats tendien a ser alts, adiposos, desmanyats, maldestres (l'absència dels caràcters sexuals secundaris impedia el creixement de la barba i sovint determinava que els pits d'una dona), i no eren actors en absolut. Per contra, la Bordoni era atractiva, i pel criteri dels seu temps, una actriu consumada. Per descomptat, les dues dones s'odiaven, i la crisi esclatà el 6 de juny de 1727, durant una representació d'Astianatte, de Bononcini. Incitades pels respectius partidaris que presenciaven l'espectacle (Bordoni era la favorita de la facció de Burlington, i els admiradors de Cuzzoni eren membres del cercle de lady Pembroke), les dues dones s'abraonaren una sobre l'altra i armaren una gran trifurca amb el consegüent acompanyament de crits i estirades dels cabells. Els diaris es divertiren moltíssim, i es publicà un fulletó que relatava cop a cop l'incident: era "la versió completa i autèntica d'una molt horrible sagnant batalla entre Madame Faustina i Madame Cuzzoni". El fulletó proposava que les dues dames lluitessin en públic. Händel era precisament l'empresari aquesta nit. Rugí que la Cuzzoni era un dimoni amb faldilles, que Faustina era "la filla malcriada de Belzebú", i que ambdues eren dues trotadores.
La rivalitat arribà al punt que les representacions acabaven quasi sempre en vertaderes baralles entre els dos bàndols, pel que la Cuzzoni va haver de sortir de Londres, anant a cantar a Viena, de retorn a Itàlia, cantà a Venècia (1730) passà després a Holanda, on l'empresonaren per deutes, tornant a Londres (1748) ja vella i cansada, on no va assolir cap èxit, i retornà a la seva pàtria, morint en la més completa misèria.
Des de 1723 estava casada amb el compositor bolonyès Pier Giuseppe Sandoni, al qual abandonà el 1734.

## Referències

* ↑ «Francesca Cuzzoni». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Astianatte. Libretto.». Biblioteca del Congrés dels EUA. [Consulta: 6 juny 2019].
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1272. (ISBN|84-7291-226-4)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, volum núm. 18.
# Francesca Vidal i Puig

Francesca Andrea Bernarda Vidal i Puig (Barcelona, 5 de juny de 1880 - Prada de Conflent, 18 de gener de 1955) fou una violoncel·lista catalana.

## Biografia

Fou filla de Francesc Vidal i Jevellí i Mercè Puig i Buscó. La seva germana fou la coneguda pintora Lluïsa Vidal i Puig (1876-1918).
L'any 1895, Pau Casals amb 19 anys va fer classes a la família Vidal i Puig. Així es van conèixer Francesca i Pau Casals. Francesca es va casar amb Felip Capdevila, amic íntim del mestre. Quan el 1920 Pau Casals fundà l'Orquestra Pau Casals va nomenar tresorer Felip Capdevila, encarregant-se Francesca de l'arxiu. Un any després moria Capdevila i ella agafaria les regnes de l'orquestra: n'era l'ànima.
Només diaris estrangers, com ara el The New York Times, van publicar la noticia de la mort de Francesca. Amb el títol "Casals trenca l'exili", l'agència AP va emetre el 22 de gener de 1955 un article, en anglès, que deia: "Pablo Casals, el mundialment reconegut violoncel·lista espanyol, ha trencat el seu exili per assistir al funeral de la seva esposa, Francesca, al Vendrell. El músic de 77 anys ha estat vivint fora d'Espanya des de l'inici de la guerra civil espanyola el 1936. Va prometre que no tornaria a Espanya mentre el General Franco estigués al poder. Les autoritats espanyoles no han dificultat la seva tornada. Ell i la seva esposa van néixer al Vendrell, un poblet a 20 milles al nord d'aquí. Ahir va tornar amb les despulles de la seva esposa per ser enterrades al cementiri local. Havien estat vivint durant un temps a Prada, just passada la frontera a Franca. Ell veurà de tornar a Prada demà".
Malgrat que aquests diaris indiquessin que Francesca Vidal era l'esposa de Pau Casals, de fet no es van poder mai casar, perquè ell no havia obtingut encara el divorci de la mezzosoprano estatunidenca Susan Metcalfe, divorci que va haver d'esperar a 1957, però un sacerdot va oficiar un cert ritu de casament in articulo mortis.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'ajuntament de Barcelona, any 1880, número de registro 3158.
* ↑ AP «Casals Back in Spain For Wife's Funeral». The Baltimore Sun, 23-01-1955, pàg. 2.
* ↑ Geli, Carles. «L’amor de Pau Casals per la seva ‘majordoma’». El País, 24-11-2021. [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ El divorci el va obtenir Casals el 17 de maig de 1957, poques setmanes abans de casar-se amb Marta Montáñez.
* ↑ Kirk, H.L.. Pablo Casals, a biography. Nova York, Chicago, San Francisco: Holt, Rinehart and Winston, 1974, p. 473. ISBN 0-03-007616-1.

## Bibliografia

* Revista Sapiens, núm. 1777, de desembre de 2016, pàg. 16- article de Montse Armengol (Dipòsit Legal B-42425-2002) (ISSN: 1695-2014) Pau Casals i l'exili . Generalitat de Catalunya 2007
# Francesco Canetti

Francesco Canetti (Cremona, 1784 - 1812) fou mestre de capella en la catedral de Brescia, i va compondre una Missa de vuit parts que es considera com una obra mestra: a més, va compondre, el 1784 una òpera bufa, titulada Imaginarium.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 115. (ISBN 84-239-4511-1)
# Francesco Lanza

Francesco Lanza (Nàpols, Campània, 1782 - 1862) fou un compositor italià.
Va romandre a Londres durant bastants anys i, al tornar a la seva pàtria, entrà com a professor de piano en el Conservatori de Sant Pietro de Magella (1812). Se'l considera el fundador de l'escola de piano napolitana.
Entre les seves obres, destaquen diverses sonates per a piano, que són verdaderament notables. També va escriure les òperes bufes Le nozze per fanatismo i L'ingannatrice.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 718, pàg. 267 (ISBN 84 239-4529-4)
# Francesco Masala

Francesco Masala (Nughedu San Nicolò, 17 de setembre de 1916 – Càller, 23 de gener de 2007) fou un poeta i assagista sard. Estudià a Ozieri i Sàsser, i es graduà en filosofia i lletres a la Universitat La Sapienza de Roma amb la tesi Il Teatro di Luigi Pirandello amb Natalino Sapegno com a relator.
Com a poeta el 1951 guanyà el Premi Grazia Deledda, el 1956 el Premi Chianciano pel recull Pane nero. El 1962 publicà Quelli dalle labbra bianche per l'editor Giangiacomo Feltrinelli, el 1981 l'antologia bilingüe Poesias in duas limbas per Vanni Scheiwiller. La seva obra més coneguda és Quelli dalle labbra bianche o Sos Laribiancos, del que el 1999 se'n va fer un fill, dirigit per Piero Livi. Fou president de la commissióe del Premi literari en sard Città di Ozieri i el 1978, del Comitadu pro sa limba, que fou promotor de la Proposta de Llei d'Iniciativa Popular per al Bilingüisme Perfecte a Sardenya, a partir de la qual va sorgir la Llei de la Regió Autònoma de Sardenya núm. 26 del 15 d'octubre de 1997.

## Obres

* F. Masala, Il parroco di Arasolè, Il Maestrale, Nuoro 2001
* F. Masala, Quelli dalle labbra bianche, Il Maestrale, Nuoro 1995. ISBN 8889801727
* F. Masala, Poesias in duas limbas. Testo sardo e italiano., Milano, 1981 e Nuoro, 2006

## Enllaços externs

* Biografia
* Francesco Masala a IMDB
# Francesco d'Oberto

Francesco d'Oberto (1346-1408) fou un poeta provençal.
Descendia dels Cybo, una família il·lustre de Gènova i essent encara molt jove abraçà l'estat religiós a l'abadia de Lerins; allà cursà teologia, filosofia i retòrica, simultaniejant aquests estudis amb el cultiu de la pintura.
Era molt aficionat a la vida eremítica, i la seva permanència en les illes Hyères li valgué el sobrenom de Monjo de les illes d'Or. L'abadia de Lerins tenia una de les biblioteques més riques d'Europa, que Oberto s'encarregà d'arranjar, trobant en aquesta la col·lecció de poetes provençals, ubicada allà pel monjo Ermenter, que l'havia precedit en el càrrec de bibliotecari. Regalà una còpia d'aquesta col·lecció a Lluís II. Aquest monjo es distingí com a teòleg, com a poeta i com a retòric; pintava i il·luminava admirablement.
Entre els seus escrits se citen Les hores, de les que ell mateix en va treure un manuscrit, embellit amb miniatures d'un exquisit gust, el qual regalà a Violant d'Aragó; Flors de ciències diferents, Col·lecció de versos provençals, italians, gascons i francesos; Victòries dels reis d'Aragó i comtes de Provença i per a fi, Vides de poetes provençals, de la qual prengué Joan de Notre Dame la major part de les dades per l'obra que va escriure amb el mateix títol.
A la catedral de Tortosa, la part pictòrica de l'altar major que representa la Passió i Resurrecció de Crist, són atribuïdes a Francesco d'Oberto.

## Referències

* ↑ «Francesco d'Oberto». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 281 (ISBN 84-239-4539-1)
# Francesco da Milano

Francesco da Milano (Monza, 18 d'agost de 1497 – Milà, 2 de gener de 1543) fou un llaütista, poeta i organista italià.
És més que probable que estigués en estret contacte amb Giovanni Maria da Crema, l'altra gran llaütista de la seva època.
Les seves obres principals són: Intavolatura di organo e Intavolatura di liuto (Milà, 1540), trobant-se a més, obres seves en la major part de les col·leccions de l'época, especialment la titulada Intavolatura di liuto de diversi autori, publicada per Antonio Casteliono (Milà, 1536). Vers el 1530 era organista de la catedral de Milà. També es distingí com a poeta, existint composicions seves a Il quarto libro delle Rime di diversi (Bolonya, 1531), i Tempio della divina signora donna Giovanna d'Aragona (Venècia, 1534).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 879 ISBN 84-239-4524-3
# Franciac

Franciac és un poble situat al nord del terme municipal de Caldes de Malavella, prop del termenal de Riudellots, a la dreta de l'Onyar, a 324 m d'altitud i gairebé a tocar de la carretera N-II. Forma un petit nucli de vells masos i algunes cases modernes, que aplega un centenar i escaig de veïns. La seva església parroquial és Sant Mateu de Franciac, dedicada a Sant Mateu. Conserva a la part nord un mur d'època romànica, però fou totalment reconstruïda a la segona meitat del segle xviii. Sobre la porta principal té la data del 1773 i en la sagristia la del 1762. Entre els seus altars més antics, cal fer esment del de la Roser i del de sant Isidre. El lloc és conegut des del segle xiii com una parròquia rural de l'ardiaconat de la Selva. Prop de l'antiga creu de Franciac, al camí ral de Girona, els bandolers del segle xvii hi cometeren molts atracaments.

## Referències

* ↑ «Franciac». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gran Geografia Comarcal de Catalunya, tom núm. 3, pàgs. 264-65, Enciclopèdia Catalana S. A. ISBN 84-85194-17-9

## Vegeu també

* La Tiona, masia al terme municipal de Caldes de Malavella
# Francis Edward Gladstone

Francis Edward Gladstone (Summertown prop d'Oxford, Regne Unit, 2 de març de 1845 - 6 de setembre de 1928) fou un organista i compositor anglès.
Desenvolupà la plaça d'organista en diverses esglésies, entre elles en la del Crist de Londres. Es va convertir al catolicisme, i fou director del cor de l'església de St. Marc of the Angels a Bayswater, Londres. La Universitat de Cambridge l'atorgà el títol de doctor en música. Fou professor honorari de la Reial Acadèmia de Música, en la que ensenyà algun temps. Va escriure el Treatise on strict counter point (1906) i va compondre moltes obres religioses, cantates i música de cambra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 249 (ISBN 84-239-4526-X)
# Francis Maurice Bowman

Francis Maurice Bowman (Barnard (Missouri), Missouri, 1848 - [...?]) fou un compositor estatunidenc.
Estudià a Nova York, Berlín, París i Londres. El 1877 publicà el seu Bowman-Westzmann manual of musicat theory, tractat d'harmonia, que molt aviat fou traduït al alemany. Contribuí a la fundació del Col·legi Americà de Músics, que després dirigí i presidí.
Destacà com a organista, pianista, director de cors i excel·lent teòric, havent desenvolupat diverses càtedres en diverses escoles de música més important de la Unió; va compondre un gran nombre de cants, peces de concert, algunes d'elles per a orquestra; a més de les obres: Harmony; Historic Points and Modern Methode, Formation of Piano Touch, i Relation of Musicians to the Public.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 483. (ISBN 84-239-4509-X)
# Francis Planté

Francis Planté (Ortès, Pirineus Atlàntics, 2 de març de 1839 - Lo Mont de Marsan, Aquitània, 19 de desembre, 1934) va ser un pianista francès.
De molt jove va emprendre l'estudi de la música amb la senyora Saint-Aubert, i després de donar-se conèixer en públic, i sorprendre per la seva precocitat, als deu anys fou admès en el Conservatori de París en la classe de piano de Marmontel el 1849. Als set mesos en el concurs de 1850, aconseguí un brillant primer premi, al bell mig dels entusiasmats aplaudiments dels assistents a l'acte. Completa la seva educació artística prenent part en les sessions de música de cambra que donaven els cèlebres Alard i Franchomme, ensems que seguia els cursos d'harmonia i acompanyament de Bazin (1853) en el Conservatori, en els quals aconseguí un accèssit el 1854 i un segon premi el 1855.
Malgrat no deixar d'assolir, quantes vegades es presentava en públic, la mateixa afalagadora acollida que havia marcat les seves passes en la carrera, Planté presentí que la meditació i l'estudi podrien, lliures de tota preocupació exterior, transformar completament el seu talent de pianista, i, per aconseguir-ho, es retirà al seu país natal als Pirineus, i allà, en una absolut aïllament que durà prop de deu anys, es dedicà a estudiar sòlidament el mecanisme del piano i les obres de tots els grans mestres. Transcorregut aquest període, emprengué una sèrie de viatges, no per donar-se a conèixer per si mateix l'estil i procediments, l'art peculiar de cadascun dels pianistes coetanis travant amistat amb ells, especialment amb Thalberg, Liszt i Rubinstein, i per aquest mitjà arribà a completar i millorar una educació afirmada sobre tant solides bases.
Quan el 1872 es presentà a París per donar a conèixer el resultat dels seus estudis, causà una sensació de sorpresa i admiració, si no augmentada, no desvirtuada quant a concerts va donar posteriorment. Des de llavors va fer admirar la seva prodigiosa destresa per França, Anglaterra, Alemanya, Espanya i Rússia, conquistant arreu aplaudiments unànimes i sent distingit pels artistes de tota aquests països, mercès al seu talent i erudició, la seva cortesia i amabilitat i finesa de tracte.
Es distingia especialment en les obres de Hummel i Weber, i en totes les que, més que passió i profunditat de sentiment, requereixen elegància, gràcia i delicadesa en la seva interpretació. Des de 1900 es presentà diverses vegades en públic. L'any 1928 amb motiu de fer seixanta-vuit anys d'haver guanyat el primer premi al Conservatori de París, donà dos concerts públics el mateix dia a Lo Mont.
Com a compositor se li deuen, algunes obres per a piano, en la seva majori transcripcions de produccions cèlebres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 45, pàg. 430 (ISBN 84-239-4545-6)
# Francisca Aguilera de Roldán

Francisca Aguilera de Roldán (Jaén, fl. 1876-1878) va ser una pintora andalusa.
Natural de Jaén. Va ser deixebla del pintor Luis Frasquero. Va ser reconeguda per les seves còpies, especialment les que va fer de Bartolomé Esteban Murillo. Les obres documentades són essencialment de temàtica religiosa. En la seva participació a l'Exposició de Belles Arts de Jaén de 1876, va presentar les obres Sant Francesc i Santa Rita, còpies a l'oli d'Alonso Cano, una Verge, còpia de Mariano Salvador Maella, i també La Magdalena i Les filles de Lot, còpies a llapis de Murillo. Va presentar tres obres més a l'Exposició Provincial de Jaén de 1878, on va obtenir una medalla de bronze.

## Referències

* 1 2 Gran Enciclopedia de Andalucía (en castellà). vol. 1. Barcelona: Editorial Ariel, 1979.
* 1 2 3 Parras Cañada, M. Julia «Mujeres artistas plásticas de la provincia de Jaén en el periodo de 1800-1950». Galeria Abierta. Revista de arte contemporáneo, núm. 3, 2017, pàg. 55.
* 1 2 Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 2.
* ↑ Torres López, Matilde «Iconografía religiosa realizada por artistas andaluzas del siglo XIX». Boletín de Arte. Universitat de Màlaga, núm. 30-31, 2009-2010, pàg. 286.
* ↑ Martínez Lendínez, Esther. «Ellas, en el tránsito entre dos siglos» (en castellà). Museo Virtual de Arte Contemporáneo de Andalucía, 10-03-2021. Arxivat de l'original el 2 de desembre 2021. [Consulta: 2 desembre 2021].