OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Realisme màgic

El realisme màgic és un moviment del segle XX que consisteix a introduir elements sobrenaturals i fantàstics enmig de pintures o narracions de caràcter realista sense fer palès el canvi de món o registre, de tal manera que queden incorporats a la quotidianitat dels personatges. Es caracteritza per la precisió quasi fotogràfica del realisme en un context pictòric o narratiu que estranya.
Conegut també com a postexpressionisme, s'inicià en la pintura vers el 1920 amb l'obra de Giorgio De Chirico, la segona etapa de producció de C.Carrà i el grup Valori Plastici, fou continuat per Roy i René Magritte, Paul Delvaux, Otto Dix i Balthus. Va fer furor als Estats Units als anys 1930-40.
En la literatura, el terme prové de Massimo Bontempelli. En les obres literàries d'aquest moviment hi ha una gran presència d'imatges líriques, del recurs de la sinestèsia i descripcions subjectives de la realitat, que ajuden a desdibuixar les fronteres entre l'existent i la fantasia, ja que determinats elements només són versemblants pel punt de vista adoptat pel narrador o per l'atmosfera de somni general. En aquest marc té una especial rellevància la mort, que no suposa un final sinó una fase més, perquè moltes criatures mortes interaccionen amb normalitat amb la resta de personatges.
El gènere és particularment rellevant entre autors llatinoamericans com Gabriel García Márquez, Rómulo Gallegos, Juan Rulfo, Laura Esquivel i Isabel Allende; Alejo Carpentier anomenà «lo real maravilloso» la seva pròpia versió (genuïnament llatinoamericana) del realisme màgic. Entre els autors destacats del gènere s'hi troben també Ernst Theodor Amadeus Hoffmann, Gustav Meyrink, Alain Fournier, Henry Rider Haggard o Pere Calders i Joan Perucho.

## Referències

* ↑ «Realisme màgic». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Massimo Bontempelli, Gente nel tempo, Volum 98 de Saggi e documenti del Novecento, Tricesimo, Servizi Editoriali, 2001 (reimpressió del 1937),177 pàgines, ISBN 9788877103154 (italià)
* ↑ Barrera, Trinidad. Del centro a los márgenes: narrativa hispanoamericana del siglo XX. Universitat de Sevilla, 2003. ISBN 9788447207695. (castellà)
* ↑ Daniel, Lee A.. Realismo Magico: True Realism with a Pinch of Magic. The South Central Bulletin, vol. 42, núm. 4, Studies by Members of SCMLA, 1982. (anglès)
# Hemigrammus guyanensis

Hemigrammus guyanensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical entre 20 °C i 24 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius Maroni, Mana, Approuague, i Oyapock.

## Referències

* ↑ Gill, T. N. 1858. Synopsis of the fresh water fishes of the western portion of the island of Trinidad, W. I. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 6 (núms. 10-13): 363-430.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Géry, J. 1959. Contributions a L'Etude des Poissons Characoides (Ostariophysi). (IV). Nouvelles espèces de Guyane Française du genre Hemigrammus (Tetragonopterinae) avec une liste critique des formes recensees. Bulletin Mensuel de la Société Linnéenne de Lyon v. 28 (núm. 8): 248-260.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.

## Bibliografia

* Alonso, L.E. i H.J. Berrenstein 2006. A Rapid Biological Assessment of the Aquatic Ecosystems of the Coppename River Basin, Suriname. RAP Bull. Of Biol. Assessment 39:114-117.
* Boujard, T., M. Pascal, F.J. Meunier i P.-Y. Le Bail 1997. Poissons de Guyane. Guide écologique de l'Approuague et de la réserve des Nouragues. Institut National de la Recherche Agronomique, París, 219 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Planquette, P., P. Keith i P.-Y. Le Bail 1996. Atlas des poissons d'eau douce de Guyane (tom 1). Collection du Patrimoine Naturel, vol.22. IEGB-Muséum national d'Histoire naturelle, Paris, INRA, CSP, Min. Env., París. 429 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
* Zarske, A. i J. Géry 2002. Hemigrammus neptunus sp.n. - eine neue Salmler-Art (Teleostei, Characiformes, Characidae) aus dem Einzugsgebiet des Río Manuripi in Bolivien (Departamento Pando). Zoologische Abhandlungen 52:23-34.
# Blynx

Un blynx (o blinx) és la descendència híbrida d'un linx vermell (Linx rufus) i un linx de Canadà (Linx canadensis), dues espècies estretament relacionades de l'espècie Lynx.

## Híbrids reportats

La primera evidència d'un blynx, basada en l'anàlisi genètica, es va informar de Minnesota.
A l'agost de 2003, els biòlegs a Maine van capturar un blynx i ho van considerar una casualitat estèril de la naturalesa. El van deixar anar amb un collaret de seguiment per observar el seu comportament; no obstant això, el collaret es va col·locar massa atapaït i el blynx va morir de gana.
Poc després una altra blynx femella reportada va ser vista a Míchigan, amb una ventrada de cadells. Això va refutar la teoria que el blynx era un híbrid estèril com les mules. Una altra femella blynx va donar a llum a l'estiu del 2003 a Maine després de quedar atrapada aquest hivern.

## Aparença

Un blynx és com un gat de mida mitjana amb orelles que s'enrotllen cap enrere i tenen la punta negra com el seu pare linx de Canadà. La seva cara s'assembla més a la del seu pare linx i pot tenir taques o no. Igual que tots dos pares, té una cua molt curta o manca del tot.

## Referències

* 1 2 «Lynx-bobcat hybridization», 2005. Arxivat de l'original el 21 de septiembre de 2013. [Consulta: 4 març 2013].
* 1 2 Jung. «Blynx, the animal», 2003. [Consulta: 4 març 2013].
# Rec Reial de Tuïr

El Rec Reial de Tuïr va ésser construït per iniciativa del rei de Mallorca, a l'inici del segle xiv. S'inicia al Conflent, en terme de Vinçà, però de seguida es decanta cap al Rosselló.
Tenia una longitud d'uns 35 km, prenia l'aigua a la Tet, prop de Vinçà, servia per a moure molins i regar, i acabà arribant fins a Perpinyà, on movia la sínia del castell del rei.
Al segle xv, es feu un segon rec reial de Tuïr, ja que l'antic havia estat destruït per les inundacions del 1421, i també un rec reial de la vila de Perpinyà.

## Vegeu també

* Pont de les Baus, per on el rec creuava la Tet.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 252.
# Hemigrammus luelingi

Hemigrammus luelingi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Pacaya.

## Referències

* ↑ Gill, T. N. 1858. Synopsis of the fresh water fishes of the western portion of the island of Trinidad, W. I. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 6 (núms. 10-13): 363-430.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Géry, J. 1964. Poissons characoïdes de l'Amazonie péruvienne. Beiträge zur Neotropischen Fauna v. 4 (núm. 1): 1-44.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
* Zarske, A. i J. Géry 2002. Hemigrammus neptunus sp.n. - eine neue Salmler-Art (Teleostei, Characiformes, Characidae) aus dem Einzugsgebiet des Río Manuripi in Bolivien (Departamento Pando). Zoologische Abhandlungen 52:23-34.
# Proteu

Proteu, (grec antic: Πρωτεύς) d'acord amb la mitologia grega, fou un déu marí, fill d'Oceà i de Tetis (però també se'l fa fill de Posidó).
La seua personalitat presenta molts punts foscos, ja que es tracta d'una divinitat molt antiga, reminiscència dels cultes preolímpics.
Acostumava a viure a l'illa de Faros, a Egipte, no gaire lluny de la desembocadura del Nil. S'encarregava de fer pasturar els ramats de foques i altres animals marins que tenia Posidó.
Com totes les divinitats de les aigües, tenia el do de metamorfosar-se en les formes que desitjava, no només podia ser un animal, sinó també un element, com el foc o l'aigua. Feia servir aquest poder quan volia escapolir-se dels qui li feien preguntes, ja que tenia també el do de la profecia. Es negava a informar als mortals que l'interrogaven.
Menelau el va anar a consultar, per consell de la deessa marina Idòtea, filla de Proteu. El déu anava canviant de forma, transformant-se en lleó, en serp, en pantera, en un senglar enorme, en aigua i en arbre. Menelau no es va deixar enganyar, i Proteu, vençut, li va dir l'oracle.
Aquesta versió la segueix Virgili al quart llibre de les Geòrgiques, en l'episodi d'Aristeu, encara que l'escena no tingui lloc a Faros sinó a Pal·lene.
El 1972, l'escriptor i poeta argentí Jorge Luis Borges va publicar al recull El Oro de los tigres un bell sonet intitulat Proteu:
Proteu:
| Antes que los remeros de Odiseo fatigaran el mar color de vino las inasibles formas adivino de aquel dios cuyo nombre fue Proteo. Pastor de los rebaños de los mares y poseedor del don de profecía, prefería ocultar lo que sabía y entretejer oráculos dispares. Urgido por las gentes asumía la forma de un león o de una hoguera o de árbol que da sombra a la ribera o de agua que en el agua se perdía. De Proteo el egipcio no te asombres, tú, que eres uno y eres muchos hombres. | Abans que els remers de l'Odisseu no fatiguessin la mar color de vi, les formes incomprehensibles endevín d'aquell déu que va nòmer Proteu. Pastor dels ramats de les mars i posseïdor del do de la profecia, s'estimava més amagar el que sabia i entreteixir oracles dispars. I, atabalat per la gent, prenia la forma d'un lleó o d'un fogueró, o d'un arbre que ombrejava la riba, o bé la forma de l'aigua que en l'aigua es perdia. De Proteu l'egipci no t'astoris, tu, que ets un home i alhora molts homes. |

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 465. ISBN 9788496061972.
* ↑ Cf. Jorge Luis Borges: Proteo. Dins: El Oro de los tigres, II, pàg. 486. També on-line a: http://www.poesi.as/jlb0917.htm

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 186. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Josep Ventura i Gausachs

Josep Ventura i Gausachs (Badalona, 1855-1933), conegut per l'àlies familiar «el Viudet», fou un perit agrònom català.
Nascuta Badalona, era fill de Silvestre Ventura i Clapés i de Madrona Gausachs i Suñol. Es va casar amb Dolors Oriach i Perer. La casa pairal dels Ventura era al carrer del Rector, a més de tenir també terres a Sant Adrià de Besòs.
Als anys vuitanta de segle xix, amb l'objectiu de superar la crisi de la fil·loxera, que estava fent estralls a la vinya, va crear el Centre Vitícola i Forestal, especialitzat en ceps americans, immunes a la plaga. Al mateix temps fou president del Foment de l'Agricultura de Badalona, una entitat molt dinàmica en la introducció de millores al camp badaloní. Exercí també de professor, entre d'altres, a l'Escola d'Arts i Oficis (1894-1895), centre creat per iniciativa de Paulí Llubera i altres badalonins, donant les classes de forma totalment gratuïta.
En l'àmbit de la política, va ser regidor de l'Ajuntament de Badalona entre 1890 i 1893. Identificat com a catalanista, va ser membre d'Unió Catalanista, sent delegat de Badalona a l'Assemblea d'Olot (1895). A Badalona fou un dels fundadors del Centre Catalanista Gent Nova, a més del seu primer president, el 1899, així com primer director de la publicació homònima del centre, creada el mateix any. Congressista del Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana (1906) i regidor de l'Ajuntament de Badalona dins de la candidatura de la conjunció badalonina (1911), propera a la Lliga Regionalista.

## Referències

* 1 2 Palacio Serra, Francesc «El Foment de l'Agricultura de Badalona, un exemple d'associació agrària a la darreria del segle XIX». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, núm. 7, 2022, pàg. 140.
* 1 2 3 Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998, p. 81.
* ↑ Rotger Rosquellas, Mateu «L'extensió universitària a Badalona». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 3, 1992, pàg. 72.
* 1 2 Coll i Amargós, Joaquim; Llorens i Vila, Jordi. Els quadres del primer catalanisme polític, 1882-1900. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2000, p. 309.
* ↑ Perea, M. Pilar. El centenari del primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana. Barcelona: Biblioteca de Catalunya, 2007, p. 156.
# Museu de la Tècnica de l'Empordà

El Museu de la Tècnica de l'Empordà és un museu que es troba a Figueres (Alt Empordà). Es tracta d'un museu creat a partir de la col·lecció privada de Pere Padrosa. Es va inaugurar el 27 de juny del 2004, amb presència del llavors ministre d'Indústria José Montilla.

## Història

Pere Padrosa va iniciar la seva col·lecció privada el 1979 adquirint una màquina d'escriure antiga, una Erika portàtil de 1910. En aquella màquina d'escriure se li van sumar màquines de cosir, rellotges, telèfons, estufes i més màquines d'escriure.

## Col·lecció

Dins el museu hi ha més de setze mil peces de la segona Revolució Industrial, si bé unes tres mil estan exposades. Les peces de més valor són les màquines d'escriure i de cosir. De fet, s'hi pot trobar la bola d'escriure de Malling-Hansen, la primera màquina d'escriure d'Europa. També compta amb rellotges de pèndol, entre d'altres.

## Referències

* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 61. ISBN 84-393-5437-1.
* ↑ Masanés, Cristina «Màquines que parlen». Sàpiens [Barcelona], núm. 74, 12-2008, p. 60. ISSN: 1695-2014.
* 1 2 Pagès Jordà, Vicenç «Un anacronisme simpàtic». Cultura (El Punt Avui), 14-02-2014, p. 3.

## Enllaços externs

* Museu de la Tècnica de l'Empordà - Lloc web oficial
# Hemigrammus mimus

Hemigrammus mimus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro, Amazones i Orinoco.

## Referències

* ↑ Gill, T. N. 1858. Synopsis of the fresh water fishes of the western portion of the island of Trinidad, W. I. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 6 (núms. 10-13): 363-430.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Böhlke, J. E. 1955. Studies on fishes of the family Characidae.--Núm. 8. The description of a new Hemigrammus from the Rio Negro of Brazil. Transactions of the Kansas Academy of Science v. 58 (núm. 1): 229-236.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Juan de Paredes

Joan Bonet de Paredes, conegut com a Juan de Paredes, (Oriola, meitat del segle xvii - Toledo, 1710), va ser un mestre de capella i compositor valencià. Desenvolupà els càrrecs de notari de la Inquisició a Toledo (1688), capellà de Las Descalzas Reales de Madrid (1691), i mestre de capella de la catedral de Toledo (1706). Entre les seues obres, hi figuren Tonos y Solos.

## Trajectòria

Segons López Calo va començar a exercir de mestre de capella l'any 1680 a Berlanga i, posteriorment a Palència i Segòvia durant el 1684. Prop del 1686 va ser mestre de capella al reial monestir de la Encarnación de Madrid. Durant els últims anys de la seva vida va obtenir la plaça de la seu metropolitana i primada de Toledo.
La major part de la seva obra es conserva a les catedrals de Segòvia i Toledo, tot i que algunes obres seves també es localitzen al fons musical CMar (Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar), així com a la Biblioteca de Catalunya i a l'Arxiu de Montserrat.

## Referències

* ↑ «Juan de Paredes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1593. (ISBN 84-239-4508-1)
* ↑ "Paredes, Joan (de)". Gran Enciclopèdia de la música. Vol. 6. Fundació Enciclopèdia Catalana, 1999. ISBN 84-412-0233-8.
* ↑ «Obres de Juan de Paredes als fons musicals de Catalunya».
* ↑ "Paredes, Joan (de)". Gran Enciclopèdia de música. Vol. 6. Fundació Enciclopèdia Catalana, 1999. ISBN 84-412-0233-8.
# Hemigrammus orthus

Hemigrammus orthus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius Essequibo i Tapajós.

## Referències

* ↑ Gill, T. N. 1858. Synopsis of the fresh water fishes of the western portion of the island of Trinidad, W. I. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 6 (núms. 10-13): 363-430.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Durbin, M. L. 1909. Reports on the expedition to British Guiana of the Indiana University and the Carnegie Museum, 1908. Report Núm. 2. A new genus and twelve new species of tetragonopterid characins. Ann. Carnegie Mus. v. 6 (núm. 1): 55-72.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.