OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Josep Amiel

La Casa Josep Amiel és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Pertany a la família Vives; edificada tres generacions endarrere; ha sofert modificacions a l'interior pels mateixos propietaris que són constructors. Arquitecte desconegut.

## Descripció

Edifici situat a la zona coneguda com el Poble Nou. Es tracta d'un edifici aïllat de planta baixa. La façana presenta porta central i dues finestres laterals amb llindes decorades en alt relleu amb motius florals. A la moltllura que recorre la part superior de la façana es repeteix el motiu floral de les llindes. Aquest fris presenta dos forats de ventilació. Coronant la casa hi ha una terrassa amb balustrada bipartida amb cos central amb jardinera ornamentada. Aquesta té continuació en el cos que separa el fris, que també presenta una decoració floral de tipus geomètric. Tota l'ornamentació és ceràmica. Presenta jardí a la part del davant i el conjunt de casa i jardí està encerclat per una tanca amb sòcol de pedra i reixa de ferro.

## Referències

* 1 2 «Casa Josep Amiel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Ermita del Calvari (Canet lo Roig)

L'Ermita del Calvari de Canet lo Roig està situada al sud-est de la població, en les proximitats, sobre un monticle, a la vora de la carretera de la Jana.

## Història

Construïda a finals del segle xviii, actualment està en ruïnes.
És un Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local per la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià.

## Arquitectura

És un temple senzill de planta quadrada centrada en una cúpula sobre un tambor estret octagonal, a la qual s'adossa un absis poligonal. Té volta de canó amb pilastres corínties. La llum penetra per dues finestres laterals. La porta, sense cap detall destacable, emmarca una façana sense espadanya.
Queda poc de la decoració interior, apreciable en una finestra, algun arc i les pilastres, però el més interessant és el retaule de guix, adossat a l'absis, de planta moguda, amb detalls oblics, i rematat amb dosser en forma de ceba.
La capella està construïda amb maçoneria, reforçada amb carreus en les obertures i amb queixals els cantons.

## Galeria d'imatges

* Altar.
* Pilastra i capitell.
* Cúpula i finestra lateral.

## Referències

* ↑ Publicada en el DOGV núm. 5.449, de 13 de febrer de 2007.

## Bibliografia

* Gil Saura, Yolanda. Arquitectura barroca en Castellón. Castelló: Diputació Provincial, 2004, p. 446. ISBN 84-89944-93-8.
* Meseguer Folch, Vicente; Simó Castillo, Buan B. El patrimonio etnológico de Canet lo Roig. Benicarló: Centre d'Estudis del Maestrat, 1997, pp. 143-144. ISBN 84-600-9433-2.

## Enllaços externs

* Patronat provincial de turisme de Castelló. Descripció del monument Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Carl Millöcker

Carl Millöcker (Viena, 29 d'abril de 1842 - Baden bei Wien, 31 de desembre de 1899), nom complet Carl Joseph Millöcker (també: Karl Millöcker) fou un compositor austríac d'operetes i director d'orquestra.
Va néixer a Viena, on va estudiar flauta al Conservatori de Viena. Mentre va mantenir diversos càrrecs de director a la ciutat, va començar a compondre operetes. La primera va ser Der Tote Gast, en un acte, que es va estrenar el 1865 amb llibret de Ludwig Harisch, basat en una novel·la de Heinrich Zschokke.
L'èxit internacional de Der Bettelstudent li va permetre retirar-se de la direcció. No obstant això, mai va aconseguir després un èxit comparable.
Va morir a Baden bei Wien i va ser enterrat en una tomba d'honor al cementiri Zentralfriedhof de Viena (grup 32, A35).
Fou un dels millors representants de l'opereta vienesa. Entre les seves produccions, pertanyent a aquest gènere, cal citar:
* Der tote Gast (1865);
* Die beiden Binder, Diana, Die Fraueninsel, Der Regimenttstambour, Ein Abenteuer in Wien, Drei Paar Schuhe, Die Musik des Teufels, Ein nagender Wurm (1872);
* Das verwúnschene Schloss, GräfinDubarry (1879);
* Apajune der Wassermann, Die Junfrau von Belleville, Der Bettelstudent (1882);
* Der Feldprediger (1884);
* Gasparone (1884);
* Der Dieb (1886);
* Der Viceadmiral (1886);
* Die Sieben Schwaben (1887);
* Der arme Jonathan (1890);
* Das Sonntagshind (1892;
* Der Probekuss (1894);
* Nordlicht (1896).
També publicà, per mitjà de quaderns mensuals i durant diversos anys, una col·lecció de peces per a piano.

## Notes

* ↑ (alemany) Millöcker, Vorname hier „Karl“ Consultat el 8 de juny del 2011.
* ↑ Abraham, Hedwig. «Der Wiener Zentralfriedhof, Ehrengräber Gruppe 32 A» (en alemany). Vienna Tourist Guide. [Consulta: 11 octubre 2007].
* ↑ (Heike) Tita Büttner. «In the Footsteps of Vienna's Famous Musicians» (MS Word) p. 12. Vienna Tourist Board, 01-03-2007. Arxivat de l'original el 28 de febrer 2008. [Consulta: 11 octubre 2007].
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 324 (ISBN 84 239-4535-9)

## Referències

* Lamb, Andrew (1992), 'Millöcker, Carl' in The New Grove Dictionary of Opera, ed. Stanley Sadie (London) ISBN 0-333-73432-7
# Citharinus congicus

Citharinus congicus és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 43 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (22 °C-26 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ Cuvier, G., 1816. Le Règne Animal distribué d'après son organisation pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Les reptiles, les poissons, les mollusques et les annélides. Edition 1. Règne Animal (ed. 1) v. 2: i-xviii + 1-532, (Pls. 9-10, in v. 4).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1897. Descriptions of new fishes from the upper Congo.--II. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 6) v. 20 (núm. 119): 422-427.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J., 1984. Citharinidae. p. 212-216. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Organització Contrasubversiva Nacional

L'Organització Contrasubversiva Nacional (OCN) va ser un servei d'intel·ligència espanyol creat en 1968, arran dels moviments estudiantils sorgits aquell any.

## Història

Va ser creada a l'octubre de 1968 com una subsección del Servei d'Informació de l'Alt Estat Major (SIAEM), davant la petició del Ministre d'Educació per fer front al creixent moviment d'oposició al Franquisme a les universitats.
Inicialment va tenir com a missió el control de les revoltes universitàries i la persecució dels moviments que es desenvolupessin en aquest ambient. L'OCN va dur a terme una eficaç tasca d'infiltració entre els moviments universitaris d'oposició mitjançant una brutal repressió. Més endavant les seves actuacions també es van ampliar a l'àmbit laboral, intel·lectual i religiós, aconseguint un major volum d'activitat que va obligar a realitzar una profunda reestructuració interna. La OCN va desaparèixer en 1972 quan va ser reanomenada com a Servei Central de Documentació (SECED).
El seu primer i únic director va ser el coronel José Ignacio San Martín.

## Referències

* 1 2 Ganser Daniele (2005); NATO's Secret Armies: Operation GLADIO and Terrorism in Western Europe, pàg. 107
* 1 2 Diego Navarro Bonilla, M.A. Estaban Navarro (2007); Terrorismo global: gestión de información y servicios de inteligencia, pág. 147
# Dayella malabarica

Dayella malabarica és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids i l'única del gènere Dayella.

## Descripció

Pot arribar a fer 6 cm de llargària màxima. Té12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 16-27 a l'anal. És un peix d'aigua dolça, salabrosa i marina; [pelàgic-nerític; amfídrom i de clima tropical (13°N-6°N, 73°E-80°E). És endèmic del el sud-oest de l'Índia.
És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Talwar P. K. & Whitehead P. J. P., 1971. The clupeoid fish described by Francis Day. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 22 (núm. 2). 59-85.
* ↑ Day, F., 1873. On new or imperfectly known fishes of India. Proceedings of the General Meetings for Scientific Business of the Zoological Society of London 1873 (pt 1): 236-240.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Talwar, P. K.. Inland fishes of India and adjacent countries. New Delhi: Oxford & IBH Pub. Co, 1991. ISBN 81-204-0639-7.
# Casa Josep Boguñà

La Casa Josep Boguñà, o Casa Bogonyà, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al Raval de Montserrat, fent cantonada amb el carrer de la Unió i protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici cantoner amb una mitgera i tres façanes que donen dues al carrer i una tercera al jardí. Té l'accés pel carrer de la Unió. Està format per planta baixa i pis. La façana principal mostra una disposició simètrica que presenta tres obertures per planta en forma d'arc rebaixat i cantells roms, un tret que es repeteix en l'arquitectura de Lluís Muncunill, de la seva última etapa modernista, caracteritzada per l'ús de la línia corba i sinuosa i una certa sobrietat ornamental. L'element més destacat és la cornisa, formada per una sèrie de gablets que es corresponen amb cada línia de finestra (en sentit ascendent) d'ambdues façanes al carrer. Aquests gablets prenen la forma d'arc peraltat i timpans amb relleus de motius florals. L'obra és de maó i estucat.

## Història

Els propietaris de Can Bogunyà del Mas s'establiren al raval de Montserrat, a la cantonada amb el carrer de la Unió, on el 1905 Josep Bogunyà i Galceran va encarregar a l'arquitecte Muncunill la construcció de la seva casa pairal, en un terreny que havia estat un antic emplaçament militar medieval.
A començament del segle XXI es va voler enderrocar la casa, però com que es tractava d'un bé protegit, es va solucionar salvant la façana. Així, l'any 2001 es va aprovar un canvi de protecció per poder-ne realitzar una reforma integral amb ampliació de volums, en una combinació que respecta els elements estètics de la façana original.

## Referències

* ↑ «Casa Bogonyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2014].
* 1 2 Verdaguer i Caballé, Joaquim. «Els hisendats rurals, «l'aristocràcia d'espardenya»: Del camp a la vila», 14-03-2015. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «EDICTE de 24 de desembre de 2001, sobre acords de la Comissió d'Urbanisme de Barcelona referents als municipis de Terrassa i Badalona». DOGC núm. 3555, 17-01-2002. [Consulta: 17 setembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Ermita del Calvari de Vilafranca

L'ermita del Calvari, localitzada al final del carrer «La Bassa» de Vilafranca, a la comarca dels Ports, és un lloc de culte catòlic catalogat com Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV, núm. 5.449, de 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.02.129-015.

## Descripció

Es localitza al final del típic Calvari o Viacrucis en forma de ziga-zaga, que puja un camí vorejat per xiprers fins al cim on s'eleva una petita ermita, del segle xviii, dedicada a la Crucifixión de Jesús. El seu origen es deu a la intervenció d'un prevere, Ignacio Peñarroya, que tenia com a benefici la parròquia de Vilafranca, destinant en 1733 el terreny d'una finca de la seva propietat, que es localitzava en un petit monticle situat a la dreta de l'antic camí de Llauris i Castellfort, perquè es construís primer un calvari, i més tard, en 1739 una ermita de reduïdes dimensions.

## Referències

* 1 2 http://www.turismodecastellon.com/103365_es/El-Calvario-(Vilafranca-del-Cid)-t%C3%ADpica-ermita-en-la-cima-de-la-monta%C3%B1a/%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* ↑ http://www.ajuntamentdevilafranca.es/novaweb/wp-content/bloc-a3-castella.pdf Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Carl Oskar Laurin

Carl Oskar Johan Laurin (Gotland, 1813 - Brasil, 1853) fou un compositor suec.
Donà un vigorós impuls a l'estudi del cant en el seu país, fou el 1846 professor del col·legi de Visby i més tard es traslladà a Brasil.
Deixà un gran nombre de cants, molt populars a Suècia, i algunes composicions instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1124 (ISBN 84 239-4529-4)
# Servicio Voluntario Damas Rosadas

El Servicio Voluntario Damas Rosadas (traduït en català: Servei Voluntari Dames Rosades), també conegut com Damas Rosadas, és un organització sense ànim de lucre servei voluntari uruguaià.
És una associació civil amb personalitat jurídica, apolítica i arreligiosa, que treballa de manera organitzada.

## Història

Fue creat oficialment el 8 d'abril de 1970 a Hospital de Clínicas per iniciativa de nou senyores de voler contribuir amb el seu temps, paciència i amor a elevar la qualitat de l'servei que se li brinda a l'pacient, complementant així la labor amb el personal de salut. Aquesta fundada per iniciativa d'esposes de metges de l'hospital i dones de la de l'organització jueva B`nai B`rith Uruguai. Amb orientació assistencialista, la seva comesa és el de prestar ajuda als malalts de l'hospital. Dames Rodasadas organitza seminaris i tallers interns, per així revitalitzar el grup i aconseguir superació.
Per ser part de l'agrupació s'ha de passar una entrevista, tenir entre 25 i 65 anys, i un compromís mínim de temps de quatre hores setmanals. Des de la seva creació l'aspirant voluntàries ha de concórrer a cursos de capacitació obligatoris de 10 classes de durada. El el seu uniforme és una tunica rosa amb una pitrera blava (perquè no es veiessin alajas). Sos voluntarias son exclusivamente de mujeres.
Existe también la agurapacion de Damas Rosadas argentinas.
Dames Rosades va rebre el Premi Morosoli el 2019.
Seva actua directora és Milca Ferreiro.

## Referències

* ↑ HC. «Servicio Voluntario Damas Rosadas» (en castellà), 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ Canal 12. «Servicio Voluntario Damas Rosadas» (en castellà), 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ Mesa de vouluntariado. «Caracteristicas de voluntariado» (pdf) (en castellà), 01-04-1997. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ Damas Rosadas. «Institucional» (en castellà), 2019. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ Damas Rosadas. «Página Oficial» (en castellà). Arxivat de l'original el 11 de juny 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ Fundación Lolita Rubial. «Premio Morosolli» (en castellà), 2019. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ 970 universal. «Servicio Voluntario Damas Rosadas» (en castellà), 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
# Deifontes (mitologia)

Segons la mitologia grega, Deifontes (en grec antic Δηιφόντης), va ser un heroi, fill d'Antímac, i descendent d'Hèracles.
Es casà amb Hirneto, filla del rei d'Argos, Temen, un altre heràclida. Quan els heràclides es van apoderar del Peloponès, Temen va obtenir la ciutat d'Argos i va fer venir Deifontes per a associar-lo al seu govern. Els fills de Temen van tenir por de ser desheretats pel seu pare per part del seu cunyat, i van decidir, a excepció del germà més jove, matar el seu pare. Quan Temen es banyava en un riu el van atacar i el van ferir greument. Quan es va donar el senyal d'alarma els fills van fugir, però Temen, greument ferit, va tenir temps de deixar el seu regne a Deifontes i explicar el crim dels seus fills. Aquests va ser desterrats, però van aconseguir, amb ajudes externes, tornar i reconquerir el territori. Deifontes, amb la seva dona i el seu cunyat Agreu, el més jove dels fills de Temen, que no l'hi havia estat hostil, van marxar de l'Argòlida i s'establiren a Epidaure, on el rei Pitireu, descendent d'Ió, li va cedir voluntàriament el tron.
Quan Deifontes ja era rei d'Epidaure, Cèrines i Falces, dos cunyats seus, van raptar la seva dona fent-la sortir fora de les fortificacions i se la van endur amb el seu carro. Deifontes els va perseguir i va matar Cèrines amb la seva llança, però Falces va matar Hirneto i va fugir. Deifontes va enterrar el cos de la seva dona en aquell indret, sota d'uns olivers, li va retre honors divins i li va construir un heròon.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 131-132. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 62. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Ernest Austin

Ernest Austin (Londres, 31 de desembre de 1874 - Wallington, 24 de juliol de 1947) fou un compositor anglès, germà de Frederic (1872-1951) baríton i també compositor
Compositor autodidacte, va abordar tots els gèneres, des del poema simfònic al lied, mostrant especial afecte per l'antic folklore nacional, inspirador de la majoria de les seves produccions. La més coneguda de les seves obres orquestrals és una sèrie de variacions titulada The Vicar of Bray, estrenada el 1910.
Va produir molta música de cambra, de la que se'n publicaren diversos trios, entre ells un molt interessant sobre antigues cançons angleses (op. 65). La seva obra de més volada fou el poema narratiu per a orgue, The Pilgrim's Progress.
Són particularment interessants d'aquest autor les seves cançons i les stanzas per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 984 (ISBN 84-239-4571-5)
# Clamor Heinrich Abel

Clamor Heinrich Abel (Hünnefeld, Westfàlia, 1634 - Bremen, 25 de juliol del 1696) fou un compositor alemany.
És autor d'una obra molt curiosa titulada Erslhiche musikalischer Blümen, Allemanden, curanten, sarabanden. Són aires de dansa escrits per a viola de gamba, violí i contrabaix. Aquests retalls foren publicats amb el retrat de l'autor, de 1674 a 1677. A Brunswick es publicà, el 1687, una segona edició amb el títol de Drey Opera musica.
El seu fill Christian Ferdinand Abel treballà a la cort de Köthen (Saxònia-Anhalt) com a violinista, violoncel·lista i instrumentista de viola de gamba entre 1714 i 1737. El seu net Carl Friedrich Abel (Köthen, 1723 - Londres 1787) va ser compositor i instrumentista de viola de gamba.

## Referències

* ↑ Tom núm. 13 de l'Enciclopèdia Espasa
* ↑ «Abel, Carl Friedrich (1723-1787) - Composer - Hyperion Records».
# Delegació del Govern d'Espanya a Andalusia

La Delegació del Govern a Andalusia és l'organisme de l'Administració Pública d'Espanya, dependent de la Secretaria d'Estat de Política Territorial, pertanyent al Ministeri de Política Territorial i Funció Pública, encarregat d'exercir la representació del Govern d'Espanya a la comunitat autònoma d'Andalusia.

## Seu

La seu de la Delegació es troba a la Plaça d'Espanya, s/n (Torre Norte) de Sevilla.

## Delegats

| Dates del mandat | Dates del mandat | Delegat | Partit |
| 12.02.1982 | 03.09.1982 | Félix Manuel Pérez Miyares | UCD |
| 03.09.1982 | 29.12.1982 | José María Sanz-Pastor Mellado | UCD |
| 29.12.1982 | 06.11.1985 | Leocadio Marín Rodríguez | PSOE |
| 13.11.1985 | 30.04.1987 | Tomás Azurín Muñoz | PSOE |
| 07.12.1987 | 02.05.1993 | Alfonso Garrido Avila | PSOE |
| 02.05.1993 | 26.01.1996 | Amparo Rubiales Torrejón | PSOE |
| 26.01.1996 | 17.05.1996 | Juan José López Garzón | PSOE |
| 17.05.1996 | 06.09.2002 | José Torres Hurtado | PP |
| 06.09.2002 | 23.04.2004 | Juan Ignacio Zoido Álvarez | PP |
| 23.04.2004 | 27.08.2004 | José Antonio Viera Chacón | PSOE |
| 27.08.2004 | 15.10.2010 | Juan José López Garzón | PSOE |
| 15.10.2010 | 16.12.2011 | Luis García Garrido | PSOE |
| 23.12.2011 | 20.02.2015 | María del Carmen Crespo Díaz | PP |
| 20.02.2015 | 19.06.2018 | Antonio Sanz Cabello | PP |
| 19.06.2018 | En el càrrec | Alfonso Rodríguez Gómez de Celis | PSOE |

## Funcions

L'organisme està dirigit per un delegat, nomenat pel Govern, les funcions del qual, segons l'article 154 de la Constitució espanyola, són les de dirigir l'Administració de l'Estat al territori de la Comunitat Autònoma i la coordinarà, quan escaigui, amb l'administració pròpia de la Comunitat.

## Subdelegacions

El delegat del Govern a Andalusia està assistit per vuit subdelegats del Govern. Hi ha una subdelegació a cada província de la comunitat autònoma:
* Subdelegació del govern a la província d'Almeria (Carrer Arapiles, 19, 04071-Almería) ;
* Subdelegació del govern a la província de Cadis (Carrer Barcelona, 1, 11008-Cadis) ;
* Subdelegació del govern a la província de Còrdova (Plaza De la Constitución, 1, 14004-Còrdova) ;
* Subdelegació del govern a la província de Granada (Carrer Gran Vía de Colón, 50, 18071-Granada) ;
* Subdelegació del govern a la província de Huelva (Carrer Berdigón, 11-13, 21003-Huelva) ;
* Subdelegació del govern a la província de Jaén (Plaça De las Batallas, 2, 23071-Jaén) ;
* Subdelegació del govern a la província de Màlaga (Passeig De Sancha, 64, 29071-Màlaga) ;
* Subdelegació del govern a la província de Sevilla (Plaça de España, S/N (Torre Norte), 41071-Sevilla).

## Referències

* ↑ Espanya: «Ley 6/1997, de 14 de abril, de Organización y Funcionamiento de la Administración General del Estado». Boletín Oficial del Estado núm. 90, de 15 de abril de 1997. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Calvo González, María Antonia «El Delegado del Gobierno en las Comunidades Autónomas». Revista de Derecho Político. Universidad Nacional de Educación a Distancia [Madrid], 5, 1979. ISSN: 0211-979X.

## Enllaços externs

* Delegació del Govern d'Espanya a Andalusia - Lloc web oficial