OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cleofonte Campanini

Cleofonte Campanini (Parma, Itàlia, 1 de setembre, 1860 – Chicago, Estats Units, 19 de desembre de 1919) fou un director d'orquestra italià.
Des de la seva infància es dedicà a la música, formant-se a la Regia Scuola di Musica del Carmine, de Parma. Arribà a ésser un distingit violinista, però deixà el violí per dedicar-se a la direcció i a vint-i-quatre anys ja era popular a Itàlia com a director d'orquestra, alternant amb Jaccio, Luigi Mancinelli i altres mestres il·lustres. El seu germà, el tenor Italo Campanini va ajudar-lo en aquesta primera època. Es casà amb la cèlebre soprano Eva Tetrazzini. Fou molt conegut a Espanya per haver dirigit en diferents temporades als teatres Real, de Madrid, i al Gran Teatre del Liceu de Barcelona, en el qual dirigí l'estrena de Manon Lescaut (amb Eva Tetrazzini en el paper de Manon) el 4 d'abril de 1896. També hi donà a conèixer integra Die Walküre, de la qual fins llavors només s'executava la part orquestral. A Madrid donà a conèixer també importants fragments de Das Rheingold. En 1910 participà en la fundació de la Chicago Opera Association (precedent de l'actual Òpera Lírica de Chicago), de la qual fou director musical fins a la seva mort, i després el succeí Gino Marinuzzi. A Chicago, durant la temporada 1915-1916 dirigí algunes òperes en què la primera figura fou Conxita Supervia, que aquella temporada debutà com a primera figura de la companyia de Campanini al Civic Opera House de Chicago. És recordat especialment en els Estats Units per l'estrena local de nombroses obres de repertori francès (Thaïs, Hérodiade, Louise o Pelléas et Mélisande).
Tot i que Campanini passà els últims anys de la seva vida a Chicago, on era molt apreciat, sempre mantingué el contacte amb la seva ciutat natal i en va ser un mecenes i benefactor. L'any 1913 comprà un dels teatres de Parma, avui desaparegut, i el va fer restaurar amb l'objectiu de fer-ne un centre experimental per a artistes joves. Gràcies al suport econòmic d'Edith Rockefeller, instituí dos premis: un per a una òpera lírica i un altre de cant.
Cleofonte Campanini va morir el 19 de desembre de 1919 a causa d'una pneumònia.

## Referències

* 1 2 «Cleofonte Campanini, da Parma al Nuovo Mondo» (en italià). Ajuntament de Parma, 15-11-2019. [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Noticias de teatros». La Vanguardia, 04-04-1896, pàg. 3 [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Conxita Supervia i Pascual». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre. [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 787. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ «Campanini,Chicago opera lieder, dies» (en anglès). The New York Times, 20-12-1919. ISSN: 0362-4331 [Consulta: 11 maig 2021].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 1229 (ISBN 84-239-4510-3)
# Climen

Segons la mitologia grega, Climen (en grec antic: Κλύμενος, Clýmenos), fill de Presbó, va ser un rei d'Orcomen, que regnà després del rei d'aquest nom. Va morir lapidat per uns tebans al bosc sagrat de Posidó. Per venjar aquesta mort, el seu fill Ergí imposà un tribut a Tebes, del qual la deslliurà Hèracles.
Va tenir uns quants fills: Ergí, Estraci, Arró, Pileu i Azeu, i una filla, Eurídice, que es casà amb Nèstor.
Un altre Climen era arcadi, fill d'Esqueneu o potser de Teleu, rei d'Arcàdia, que va enamorar-se de la seva filla Harpàlice, i amb ajut de la seva dida va aconseguir posseir-la. Després va donar-la en matrimoni a Alàstor, però després, penedit, la va prendre al seu marit i la va retenir amb ell. La jove, per venjar-se de l'abús, va matar els seus germans menors, o els que havia tingut amb el seu pare, i els va donar per menjar. Climen, en saber-ho, va matar-la i després se suïcidà.
Un altre Climen originari de la ciutat de Cidònia, a Creta, era fill de Cardis i descendent d'Hèracles. Va arribar a Olímpia uns cinquanta anys després del diluvi de Deucalió i va fundar els Jocs Olímpics. Va consagrar un altar als curets i al seu avantpassat Hèracles. Va ser rei del país fins que Endimió el va destronar. Endimió va afegir una nova prova als Jocs, una cursa a peu, i va proposar als seus fills la successió al tron com a premi al guanyador.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 110. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 53. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Club Separatista Català núm. 1

Club Separatista Català núm. 1 fou una societat secreta constituïda a l'Havana (Cuba) el març de 1922 per Claudi Mimó i Caba, Josep Murillo i Mombrú, Josep Conangla i Fontanilles i Josep Pineda i Fargas (president del Centre Català de l'Havana). Es va crear dins la seu del Centre Català, però les reunions secretes es feien a la drogueria La Americana, propietat de Josep Murillo. Els membres tenien la idea que la independència de Catalunya arribaria a través de les colònies o comunitats americanes, de la mateixa manera que s'havia fet a Irlanda (aixecament de Pasqua).
Immediatament van donar suport Estat Català i Francesc Macià, alhora que també van rebre el suport de Salvador Carbonell i Puig, cap del Grop Nacionalista Radical. El setembre de 1927 proposà a Macià la celebració d'una convenció nacionalista a Cuba per a redactar una constitució per a Catalunya l'Assemblea Constituent del Separatisme Català (30 de setembre a 1-2 d'octubre del 1928) que havia de redactar el projecte de Constitució Provisional de la República Catalana. Van donar suport a la formació del Partit Separatista Revolucionari de Catalunya el mateix any. Van patir un cop molt dur quan Macià desconvocà la República Catalana i es va aprovar l'Estatut de Núria el 1932, cosa que consideraren una traïció.

## Referències

* ↑ Pons, Marc. «Es publica la primera Constitució de la República Catalana». El Nacional, 02-10-2019. [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ Garcia-Ripoll Duran, Martí; Niqui Espinosa, Cinto. La ràdio en català a l'estranger, 2007, p. 38. ISBN 8449024994.
* ↑ Crexell, Joan. El complot de Garraf. L'Abadia de Montserrat, 1988, p. 26. ISBN 8472029824.

## Bibliografia

* Víctor Castells Catalans d'Amèrica per la independència Editorial Pòrtic, 1986
# Clupeoides hueensis

Clupeoides hueensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Bibliografia

* Whitehead, Peter J. P., 1985. Clupeoid Fishes of the World (Suborder Clupeoidei): An Annotated and Illustrated Catalogue of the Herrings, Sardines, Pilchards, Sprats, Shads, Anchovies and Wolf-herrings: Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fisheries Synopsis, núm. 125, vol. 7, pt. 1. Food and Agriculture Organization of the United Nations. Roma. x + 303. ISBN 92-5-102340-9.
# Clupeonella

Clupeonella és un gènere de peixos pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Fan 14,5 cm de llargària màxima (normalment, entre 6 i 10).
* Cos platejat, allargat i una mica comprimit.
* Mandíbula inferior sortint.
* El dors és de color blau o verd i els flancs argentats.

## Reproducció

Té lloc a principis de l'estiu al mar d'Azov i en els trams inferiors dels rius (com ara, el Dnièper i el Dnièster).

## Alimentació

Mengen zooplàncton (principalment copèpodes) però també cladòcers, rotífers, Mysida, larves de mol·luscs i peixets.

## Distribució

Es troba a les aigües salabroses del nord-oest de la mar Negra i, també, el mar d'Azov i la mar Càspia (la subespècie Clupeonella cultriventris caspia), incloent-hi la majoria dels afluents de la regió fins a 60 km aigües amunt.

## Taxonomia

* Clupeonella abrau (Maliatski, 1930)
** Clupeonella abrau abrau (Malyatskii, 1930)
** Clupeonella abrau muhlisi (Neu, 1934)
* Clupeonella cultriventris (Nordmann, 1840)
** Clupeonella cultriventris cultriventris (Nordmann, 1840)
** Clupeonella cultriventris caspia (Svetovidov, 1941)
* Clupeonella engrauliformis (Borodin, 1904)
* Clupeonella grimmi (Kessler, 1877)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 Marine Species Identification Portal Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Maliatsky, S., 1930. New relict species of sardelka from Abrau Lake (Harengula abrau n. sp.). Trudy Az.-Chern. Nauch.-issl. Ryb. Sta. v. 6: 65-74.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Nordmann, A. von, 1840. Observations sur la fauna pontique. A: A. de Démidoff. Voyage dans la Russie méridionale et la Crimée. Vol. III. París. Voyage Russie Mérid.: 353-635, Atlas: 32 col. pls. (1842).
* ↑ Borodin, N. A., 1904. (Títol desconegut). Vestnik Rybopromyshlennosti v. 19 (núm. 6): e.g. 335.
* ↑ Kessler, K. T., 1877. The Aralo-Caspian Expedition. IV. Fishes of the Aralo-Caspio-Pontine ichthyological region. Sant Petersburg. Aralo-Caspian Exped.: i-xxvii + 1-360.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Clusa

La clusa era una fortificació, sovint feta en l'època visigòtica, situada en un lloc de pas estratègic (clausura).
A l'Albera, comarca del Vallespir, hi ha el lloc de les Cluses.
N'hi havia, però, moltes altres, a tot al llarg del vessant sud dels Pirineus, el record de les quals ha restat fossilitzat en la toponímia.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 77.
# Cnesterodon omorgmatos

Cnesterodon omorgmatos és un peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els adults poden assolir els 3,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil (riu Iguaçú).

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Lucinda, P. H. F.; Garavello, J. C.. {{{títol}}}. 13, desembre de 2001, p. 119-138.
# Cobla Orquestra Primavera

La Cobla Orquestra Primavera és una orquestra fundada per Frederic Sirés, Amadeu Jofra i altres músics de Palafrugell i rodalia entre 1942 i 1943. La majoria dels seus components compaginaven la música amb altres ocupacions laborals. L'orquestra va tenir representants a Palafrugell, Palamós i Barcelona. La majoria de les actuacions van tenir lloc a Palafrugell i rodalia i destaquen els balls al Centre Fraternal, les sardanes a la plaça Nova, l'acompanyament a les processons de corpus i les actuacions a festes majors. Es va dissoldre el març de 1962, amb una actuació de comiat al Centre Fraternal, quan moltes orquestres de poble es varen veure afectades per la creixent acceptació dels conjunts musicals, que resultaven més econòmics. El fons de l'orquestra va ser conservat per dues famílies vinculades a la Cobla Orquestra fins al seu ingrés a l'Arxiu Municipal de Palafrugell.

## Referències

* 1 2 3 «Fons Cobla Orquestra Primavera». Arxiu Municipal de Palafrugell. [Consulta: 17 maig 2016].

## Bibliografia

* OLLER, Oriol. Música i festa a Palafrugell. Quaderns de Palafrugell núm. 19. Palafrugell. 2010.
* PUIG, Evarist. “Frederic Sirés i Puig, autor de “La Gavina””, dins Revista del Baix Empordà, número. 47. Desembre 2014-març 2015. pp.100-108.
* Papers dels Bogart’s. Butlletí de l'associació cultural d'amics del cinema. Monografic “El mestre Sirés. Apunts per a una biografia”. Núm. 2. Palafrugell. Abril. 1997.
# Colada (espasa)

Colada era l'espasa dels comtes de Barcelona. L'espasa es troba al Museu de la Real Armeria, a Madrid. Martí de Riquer, identifica la Colada, rebatejada Tisó, com l'espasa de Jaume el Conqueridor. Després de la derrota a la batalla de Tébar el 1090, en la que Berenguer Ramon II va caure presoner de Rodrigo Díaz de Vivar juntament amb cinc mil enemics, entre els quals hi havia els principals nobles del seguici, com Guerau Alemany de Cervelló i Ramon Mir de Ribes. El botí obtingut va ser molt important: vaixelles d'or i plata, vestits de teixits preciosos, cavalls de combat, de càrrega, mules i gran quantitat d'armes de guerra, entre elles l'espasa Colada que van presentar al Cid, convalescent a la tenda de campanya.
El Cid va regalar aquesta espasa i la Tiçona als seus futurs gendres Diego de Carrión i Fernando de Carrión, però després de l'afrenta de Corpes, Díaz de Vivar els va exigir la devolució dels regals i va lliurar l'espasa a Martín Antolínez.

## Referències

* ↑ Martí de Riquer, L'arnés del cavaller (1968)
* ↑ Sobrequés i Vidal, Santiago. Els Grans Comtes de Barcelona, 1961.
* ↑ Albert Virella i Bloda, Ressonàncies de mil anys enrera
* ↑ Hernández Cardona, Francesc Xavier. «Volum II: Temps de Conquesta». A: Història militar de Catalunya. 2a edició. Rafael Dalmau Editor, 2004, p. 28. ISBN 84-232-0655-6.
* ↑ (castellà) Cantar de Mio Cid (edició d'Alberto Montaner). Barcelona: Crítica, 1993, p. 288
# Coll de Sant Llogari

El Coll de Sant Llogari, també anomenat Collet de Sant Llogari, és una collada situada a 623,6 m d'altitud situat a cavall dels termes municipals de Castellcir, Castellterçol i Monistrol de Calders, del Moianès. És el punt de trobada d'aquests tres termes.
Està situada just al nord de la Sala de Sant Llogari, a l'extrem de llevant de la Carena de la Baga i al sud-oest de les Roques de Sant Llogari. Pel seu nord discorre el torrent de Colljovà, i pel sud, la riera de la Sala o riera de Sant Joan.
Hi passa un dels camins que comunica Monistrol de Calders amb Castellterçol.
En el costat meridional del coll hi ha una antiga fita termenal, que marca el punt de trobada dels tres termes municipals esmentats.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Coll de Sant Marçal

El coll de Sant Marçal és un coll que es troba al Montseny, entre les Agudes i el Matagalls. Està situat al costat del Turó de Sant Marçal, a la frontera entre els municipis de Viladrau, a la comarca d'Osona, d'Arbúcies, a la comarca de la Selva, i de Montseny, a la comarca del Vallès Oriental. S'hi pot trobar l'ermita de Sant Marçal del Montseny, així com el naixement de la Tordera, al sud, i de la riera d'Arbúcies, al nord.
Està documentat des de l'any 1551 que hi havia una creu on s'anava en processó. Va ser reposada pels Amics del Montseny.

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor de Catalunya (ICGC)». [Consulta: 10 agost 2023].
* ↑ Farrerons Vidal, Óscar «Sant Marçal del Montseny». Baix Montseny, vol. 2021, núm. 5, 04-06-2021, p. 8-12.
* ↑ «Creu del Coll de Sant Marçal. Montseny | Mapes de Patrimoni Cultural», 17-05-2022. [Consulta: 11 agost 2023].
# Coll de les Espases

El Coll de les Espases o coll de la Papelusa és un coll de muntanya a 391 m situat al terme municipal d'Olesa de Montserrat entre les Agulles del Petintó i el Puig Cendrós.
Des d’aquest punt es pot gaudir d’una gran panoràmica de l'entorn de Montserrat. Per això al coll hi ha un mirador amb una taula panoràmica, un espai de lleure amb taules i bancs de pícnic i una zona d’aparcament. Al coll es troba un passebre de ferro i un monòlit en homenatge d’un muntanyenc local.
Des del coll surten diferents camins. El camí est es dirigeix al Pla del Fideuer, a Sant Salvador de les Espases i a Vacarisses; el camí sud torna a Olesa de Montserrat.

## Referències

* ↑ Josep Maria Mata Perelló, Joaquim Sanz Balagué, Itinerari geològic i geoambiental per les comarques del Vallès Occidental i del Baix Llobregat: des del pont del Mimó i del pla del Fideuer al coll de la Papelusa i a Olesa de Montserrat. A: "Xaragall: revista de ciències de la Catalunya central", 2014, vol. 0, núm. 5.
* ↑ Mirador del coll de les Espases [Consulta: 21 mars 2022].
# Collet de Puig-alt

El Collet de Puig-alt, en alguns mapes esmentat com a Collet de Pujalt, és una collada de 897,4 metres d'altitud situat a cavall dels termes municipals de Castellcir, de la comarca del Moianès, i de Balenyà, de la d'Osona.
Està situada en el sector nord-est del terme castellcirenc, i en el meridional del terme osonenc. És a ponent de la masia de Puig-alt i a llevant de Santa Coloma Sasserra, en el vessant nord del turó que, de fet, dona nom al coll i a la masia veïna.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Collet de Puig-alt en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Comandament de Suport Logístic de l'Exèrcit de Terra d'Espanya

El Comandament de Suport Logístic (en castellà Mando de Apoyo Logístico, MALE) és l'òrgan del Suport a la Força responsable en l'àmbit de l'Exèrcit de Terra espanyol de la direcció, inspecció i coordinació en matèria d'adquisicions, proveïment, manteniment, transports i infraestructura i sistemes. Assessora al Cap de l'Estat Major de l'Exèrcit de Terra en aquestes matèries i li correspon, així mateix l'administració dels recursos financers que tingui assignats.
Al començament de 2015 la seva estructura va ser objecte d'una reorganització iniciada mesos abans per a aconseguir una gestió més integrada, una major adaptació a les necessitats logístiques actuals i un seguiment més estret dels materials adquirits durant tota la seva vida útil.
El MALE depèn funcionalment de la Direcció general d'Armament i Material (DGAM) en matèries d'adquisicions, proveïment, manteniment, transports i sistemes.
El MALE s'articula en una Prefectura i dues direccions:
* Prefectura del MALE (JEMALE).
* Direcció d'Adquisicions (DIAD).
** Subdirecció de Sistemes d'Armes (SUBSAR).
** Subdirecció de Subministres i Serveis (SUBSUSER).
** Secció d'Enllaç i Suport a Programes (SEAPRO).
* Direcció d'Integració de Funcions Logístiques (DINFULOG).
** Subdirecció de Gestió Logística (SUBGESLOG).
** Centre de Gestió del Suport Logístic (CEGAL).
** Centre de Seguiment de Gestió del Suport Logístic (CESEGES).
** Prefectura de Centres Logístics (JECELOG).
*** Parc i Centre de Proveïment de Material d'Intendència
*** Parc i Centre de Manteniment de Material de Transmissions
*** Parc i Centre de Manteniment de Material d'Enginyers
*** Parc i Centre de Manteniment de Vehicles Rodes núm. 1
*** Parc i Centre de Manteniment de Vehicles Rodes núm. 2
*** Parc i Centre de Manteniment de Sistemes Cuirassats núm. 1
*** Parc i Centre de Manteniment de Sistemes Cuirassats núm. 2
*** Parc i Centre de Manteniment de Sistemes Antiaeris, Costa i Míssils
*** Parc i Centre de Manteniment d'Armament i Material d'Artilleria
*** Parc i Centre de Manteniment d'Helicòpters
*** Parc i Centre de Manteniment de Sistemes Maquinari i Programari

## Vegeu també

* Exèrcit de Terra d'Espanya
* Força Logística Operativa

## Referències

* ↑ Entrevistamos al Jefe del Mando de Apoyo Logístico del Ejército de Tierra, Teniente General Fernando García y García de las Hijas, defensa.com. 12 d'octubre de 2022
* ↑ El general Fernando Miguel García, nuevo como jefe del Mando de Apoyo Logístico del Ejército de Tierra, Europa Press, 15 desembre 2020

## Fonts

* Revista Ejército. Nº907 Extra (mayo de 2016). Madrid: Ministerio de Defensa. ISSN 1696-7178. pags.70-84
* Ministerio de Defensa: «Orden DEF/1265/2015, de 29 de junio, por la que se desarrolla la organización básica del Ejército de Tierra.». Boletín Oficial del Estado [Madrid], 155, 30-06-2015, pàg. 53457-53471 [Consulta: 15 setembre 2021].
# Compsura gorgonae

Compsura gorgonae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Panamà.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Mem. Carnegie Mus. v. 7 (núm. 1). 1-99.
* ↑ Evermann, B. W. & Goldsborough, E. L. 1909. Notes on some fishes from the Canal Zone. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 22: 95-103.
* ↑ «Compsura gorgonae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.