OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ptychochromis oligacanthus

Ptychochromis oligacanthus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25 cm de longitud total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 24 °C-30 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madagascar.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Maréchal, C. i J.-P. Gosse, 1991. Ptychochromis. p. 417-418. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Reinthal, P.N. i M.L.J. Stiassny, 1997. Revision of the Madagascan genus Ptychochromoides (Teleostei: Cichlidae), with description of a new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 7(4):353-368.
* ↑ Stiassny, M.L.J. i N. Raminosoa, 1994. The fishes of the inland waters of Madagascar. p.133-148. A: G.G. Teugels, J.-F. Guégan i J.-J. Albaret (eds.) Biological diversity of African fresh- and brackish water fishes. Geographical overviews presented at the PARADI Symposium, Senegal, 15-20 de novembre de 1993. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool. 275:177 p.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey, Estats Units.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Sparks, J. S., 2003: Taxonomic status of the Malagasy cichlid Ptychochromis grandidieri (Teleostei: Cichlidae), including a molecular phylogenetic analysis of the ptychochromine cichlids. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 14 (núm. 4): 317-328.
* Stiassny, M. L. J. i J. S. Sparks, 2006: Phylogeny and taxonomic revision of the endemic Malagasy genus Ptychochromis (Teleostei: Cichlidae), with the description of five new species and a diagnosis for Katria, new genus. American Museum Novitates Núm. 3535: 1-55.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Percina lenticula

Percina lenticula és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat (35°N - 31°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: conques dels rius Pascagoula i Pearl a Geòrgia, Alabama, Mississipi i Louisiana (els Estats Units).

## Referències

* ↑ Haldeman S. S., 1842. Description of two new species of the genus Perca, from the Susquehanna River. J. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 8 (pt 2). 330.
* ↑ Richards, W. J. & Knapp, L. W., 1964. Percina lenticula, a new percid fish, with a redescription of the subgenus Hadropterus. Copeia 1964 (núm. 4): 690-701.
* ↑ BioLib
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Baillie, J. i B. Groombridge (editors), 1996. 1996 IUCN red list of threatened animals. UICN, Gland, Suïssa. 378 p.
* Groombridge, B. (ed.), 1994. 1994 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* UICN Conservation Monitoring Centre, 1986. 1986 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* IUCN Conservation Monitoring Centre, 1988. 1988 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* UICN, 1990. Llista Vermella d'Animals Amenaçats de la UICN 1990. IUCN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Julius Benedict

Julius Benedict (Stuttgart, 27 de novembre de 1804 - Londres 5 de juny de 1885) fou un pianista i compositor alemany.
Fill d'un banquer jueu, però batejat en l'església protestant, fou deixeble d'Abeille en la seva ciutat natal i després de Hummel a Weimar i de Weber a Dresden. Per recomanació de l'últim, fou nomenat director d'orquestra del teatre de la Kärtnertor de Viena (1824), passant l'any següent a Nàpols, on desenvolupà el mateix lloc en els de Sant Carles i del Fondo, i estrenà la seva primera òpera, Esrnest I Giacinta. Va viure després alguns anys donant concerts de piano per diferents ciutats d'Alemanya, i des de 1835 residí amb lleugeres interrupcions (com la de 1850-51), en què feu amb Jenny Lind una excursió artística per Amèrica) a Londres, i en llurs teatres dirigí òperes italianes i angleses, la Vocal Association i els concerts populars dels dilluns, que ell mateix instituí el 1860. Més tard fou mestre de capella del Covent Garden i el 1876-80 director de la Societat Filarmonica de Liverpool. La reina Victòria li conferí la dignitat de cavaller el 1870, i rodejat de la major consideració com a executant i com a mestre mort a Londres el 5 de juny de 1885. Com a pianista Benedict es distingí per la seva tècnica perfecta, llur expressió i llur vigorós colorit, tenint deixebles com Theodor Döhler.
Com a compositor deixà multitud d'obres de piano, més brillants que profundes, les cantates Undine (1860), Ricard Cor de Lleó (1863) i Santa Cecília (1866), l'oratori Sant Pere (1870), dues simfonies, obertures per a concert, etc.; però a més compongué una porció d'òperes, les primeres de les quals (tres italianes) recorden l'estil de Rossini; però a partir de 1838, en què va fer el seu primer assaig amb The gipsy's warning, es dedicà a escriure òperes angleses, imitant més aviat la manera de Weber, amb el que assolí grans triomfs, especialment amb The hides of Venice (1844), The crusaders (1846), The Lily of Killarney (1861), The hide of song (1865), Un anno ed un giorno, I portoghesi a Goa, i una interessant biografia de Weber (1881).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18 (ISBN 84-239-4518-9)
* ↑ Tom núm. 8 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Richard d'Ivry

Richard d'Ivry, Marquès d'Ivry (Beaune, Borgonya, 1829 - Ieras, Provença, 1903) fou un compositor francès.
Des de molt jove es dedicà a cultivar la música, per la que mostrava dots excepcionals, no fou tan sols un bon executant, sinó també entusiasta protector d'artistes i distingit compositor. Després d'alguns assaigs de composició dramàtica (Fatma, Quentin Matsys, La Maison du docteur, i Omphale et Pénélope), va escriure la seva millor òpera: Les amants de Verone, acabada el 1864 amb el pseudònim de Richard Yrvid. Estrenada, el 1878, en la Sala Ventadour, de París, tingué una acollida molt favorable, no obstant contar ja el repertori líric francès amb una altra obra important sobre el mateix afer, del compositor Charles Gounod (encara que la seva Romeu i Gulieta no sigui la millor de les seves produccions).
També va compondre el marquès d'Ivry una comèdia lírica titulada Persevérance d'amour, que estava en curs de publicació quan el compositor morí.

## Referències

* 1 2 Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. 6, pàg. 480, ISBN 84-239-4576-6.
# Pere Abad

Pere Abad fou un sochantre o cantor que assistí a la conquesta de Sevilla i fou un dels poetes premiats per Ferran III de Castella. Publicà un Tratado de Música Sacra i compongué alguns motets que es conserven a El Escorial. No tenia encara vint-i-set anys quan fou nomenat capellà i consultor del rei. En el més antic exemplar que es conserva del Poema del Cid s'hi llegeix que Pere Abad, el va escriure; en virtut d'aquesta frase, encara perdura una viva polèmica entre els historiadors de la literatura espanyola, sobre si Pere Abad fou autor o solament copista del poema; modernament preval l'última d'aquestes opinions, la qual es basa principalment en el fet que els antics autors empraven els mots castellans fer o facer per a 'compondre', i el de escrebir, per a 'copiar'. Un argument en contra d'aquesta opinió és que, en el Poema d'Alexandre, per Juan Lorenzo de Segura, clergue d'Astorga, s'hi llegeix:
I tanmateix s'admet generalment que Juan Lorenzo és l'autor d'aquest poema, però això tampoc resulta completament provat. Diu Pere Abad que escriví el poema el mes de mayo, era 1245 años, i aquest és un altre argument per creure que solament el va copiar, car compondre'l li hauria portat més temps, donada l'extensió de l'obra; això s'ha contestat que no tindria res d'estrany que es compongués en menys d'un mes, tenint en compte la poca cura que revela en la rima i en la mesura dels versos. Res no es pot assegurar en absolut, quan Pere Abad posa la data de llur obra es refereix a l'era romana o espanyola, la qual es diferenciava en 38 anys més de la cristiana vulgar. Aquesta fou introduïda a Espanya molt posteriorment, a la fi de l'edat mitjana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 1
# Julius Buths

Julius Buths (Wiesbaden, Hessen, 7 de maig de 1851 – Düsseldorf, Westfàlia, 12 de març de 1920) fou un pianista i director d'orquestra alemany.
És el fill de Maria Heckler i de l'oboista Karl Buths, membre de l'orquestra de cambra del Hoftheater de Wiesbaden.
Fou alumne distingit dels Conservatoris de Colònia, Berlín i París. Durant alguns anys va dirigir la Gesangverein de Breslau (avui Wrocław), i el 1890 fou nomenat director general de la música de Düsseldorf, on va dirigir els famosos Festivals del Baix Rin. El 1902 va ser nomenat director del conservatori recent fundat de Düsseldorf, i que conservà fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. Apèndix núm. II. Madrid: Espasa-Calpe, 1931, p. 743. ISBN 978-84-239-4572-6.
* 1 2 Alf, Julius. «Buths, Julius». A: Deutsche Biographie (en alemany). 23, 1957, p. 78-79 [Consulta: 9 novembre 2023].

## Bibliografia

* Alf, Julius. «Das Düsseldorfer Musikleben unter Julius Buths». A: Karl Gustav Fellerer. Beiträge zur Musikgeschichte der Stadt Düsseldorf (en alemany). 1, 1952, p. 54–63.
# Riera de Marfà

La Riera de Marfà és una riera del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Aquesta riera és tota dins de la Vall de Marfà.
Es forma al nord-est de la casa de Marfà, a la part central-oriental de la Vall de Marfà, per transformació de la Riera de Castellnou, en el moment que s'hi ajunta el torrent de la Fàbrega, a ponent de la casa de les Vinyes, al lloc on comença, cap a occident la part central de la Vall de Marfà. Des d'aquest lloc, la Riera de Marfà s'adreça cap a ponent, però fent nombrosos meandres. En primer lloc troba el Salt de la Tosca, al costat nord-oest del Molí de Brotons, en un tram que segueix la direcció nord-sud. Tot seguit fa una ampla giragonsa al voltant del paratge de la Tosca, on hi ha l'ermita de la Mare de Déu de la Tosca, deixa a la dreta el Molí de Marfà, i comença l'ample meandre on, formant una península, hi ha la casa de Marfà i l'església de Sant Pere de Marfà a l'esquerra de la riera. En aquest lloc deixa a la dreta els Camps de Marfà. La riera fa tota la volta a la casa i església de Marfà, des de l'est fins a l'oest, passant pel nord, i a ponent de Marfà troba la Font de Gust. Al cap de poc es transforma en la Golarda.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Riera de Marfà i el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Knodus breviceps

Knodus breviceps és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,7 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tocantins.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1911. Descriptions of two new tetragonopterid fishes in the British Museum. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 7 (núm. 38). 215-216.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ «Knodus breviceps». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Puntius amarus

Puntius amarus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Les femelles poden assolir els 10,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Lanao (Mindanao, les Filipines).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Herre, A. W. C. T. 1924. Distribution of the true fresh-water fishes in the Philippines. I. The Philippine Cyprinidae. Philippine Journal of Science v. 24 (núm. 3): 249-307, Pls. 1-2.
* Lambert, Derek J.: Freshwater Aquarium Fish. Chartwell Books, Edison, Nova Jersey, Estats Units. Any 1997. ISBN 0-7858-0867-1.
* Mills, Dick: The Bumper Book of Tropical Aquarium Fishes (2a edició). Interpet Publishing. Any 2002. ISBN 1842860747.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pere Bernadàs i Llor

Pere Bernadàs i Llor (Tàrrega, 29 de novembre del 1875 – Barcelona, 5 de novembre del 1914) fou un sacerdot escolapi i mestre d'escola català.

## Biografia

Alumne de l'Escola Pia de Tàrrega. Acabat el període de noviciat, professà dintre de l'Escola Pia de Moià el 15 d'agost de 1892. Cursà la carrera eclesiàstica a Iratxe i San Pedro de Cardeña. El 1896 va ser incorporat a la comunitat escolàpia de Sant Antoni de Barcelona. Després de l'incendi del col·legi el 1909 durant la setmana tràgica, passà a la comunitat del Passeig de Gràcia i després a la del carrer de la Diputació, en el col·legi de Nostra Senyora. Era mestre titular. Treballà sempre a la primera ensenyança fins que la mort se l'emportà amb només trenta-nou anys. Molt destre en el dibuix, matèria que impartia als alumnes. Tenia coneixements de música que aprofitava per motivar els nois; creà un cor infantil a Sant Antoni. Organitzador dels festivals esportius que presentà el col·legi de Nostra Senyora aquells anys. Com a acreditat mestre de gramàtica impartí una de les conferències en l'assemblea de primer ensenyament de 1911 organitzat per l'Escola Pia catalana. Exposà que l'ensenyament de la gramàtica ha de ser pràctic, perquè la llengua ha ser llegida, escrita i parlada. Cal fer aprendre vocabulari i ensenyar-lo a usar correctament. Presentà un programa complet i cíclic en tres graus de com calia procedí en l'ensenyament de la gramàtica. Advocà pel dictat com a camí per a aprendre l'ortografia. S'ha d'ensenyar —afirmava— a redactar des del primer any amb frases curtes, targetes, postals, cartes, els documents més habituals. Es pot motivar els alumnes fent-los dibuixar historietes mudes —és a dir, còmics— que després explicaran de paraula o a través d'un redactat. La finalitat de la classe de gramàtica ha de ser que escriguin correctament i que s'expressin amb deseiximent i correcció. Tot plegat era un programa renovador que encaixava en l'ambient pedagògic de principis del segle xx per a una escola graduada com eren aleshores les dels escolapis.

## Vegeu també

* Escola Pia de Catalunya.

## Bibliografia

* Catalogus religiosorum Scholarum Piarum Hispaniae et Ultra Maria qui pie in Domino obierunt anno 1914. Madrid: Imp. de San Francisco de Sales, 1915. Número XXII, pàg. 29-31.
* «Asamblea de Primera Enseñanza celebrada en el Colegio de las Escuelas Pías de Sarrià», en La Academia Calasancia (Barcelona 10 octubre 1911), núm. 487; a pàg. 430-431 resum de la conferència del pare Bernadàs.
* La Dirección: «El R. P. Pedro Bernadás», en Ave Maria (Barcelona 1 desembre 1914), núm. 135; pàg. 787-788.
* Manuel MARCH SALA: «Al Rnt. Pare Bernadàs, escolapi», en Ave Maria (Barcelona 15 desembre 1914), núm. 136, pàg. 816-817.
* Miquel PUIG I REIXACH: «Les escoles d'estiu dels escolapis (1909-1939)», en Catalaunia, Escola Pia de Catalunya (Barcelona desembre 1995), núm. 372; pàg. 8-11.
# Julius Eichberg

Julius Eichberg (Düsseldorf, Alemanya, 13 de juny de 1824 – Boston, Massachusetts, Estats Units, 18 de gener de 1893) fou un violinista i compositor alemany.
Perfeccionà els seus estudis en el Conservatori de Brussel·les, sota la direcció de Meerts i Fétis. El 1844 fou escripturat com a primer violí en el teatre de Frankfurt, el 1848 passà a Ginebra per a desenvolupar el càrrec de professor de violí en el Conservatori i el 1857 va arribar als Estats Units, romanent dos anys a Nova York i després procedir a Boston, on es va convertir en el director d'Orquestra del Museu de Boston, on va estrenar dues òperes The Doctor of Alcántara (1862) i The Rose of Tyrol (1865). El 1867 va fundar i va dirigir el Conservatori de Música de Boston, i en el mateix any va ser triat superintendent de la música a les Escoles Públiques de Boston, càrrec en el qual hi va romandre molt temps. També va fundar l'Escola de Violí Eichberg. Més tard va compondre simfonies i peces per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix IV, pàg. 755 (ISBN 84-239-4574-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 19, pàg. 347 (ISBN 84-239-4519-7)
# Nebridi d'Ègara

Nebridi (final del s. V - ca. 545) va ser un dels bisbes d'Ègara (actual Terrassa).
Procedia d'una família il·lustre que, segons Isidor de Sevilla, va donar quatre bisbes, essent els altres: Just d'Urgell, Elpidi d'Osca i Justinià de València. Probablement, tots quatre es van formar al monestir d'Assan, a la Ribagorça, important centre d'espiritualitat i cultura del Pirineu, dirigit per sant Victorià d'Assan.
El 6 de novembre de 516 signa les actes del concili de Tarragona en últim lloc, la qual cosa indica que feia poc que havia estat consagrat bisbe d'Ègara. També assistí al concili de Girona (517) i el II Concili de Toledo del 527. Probablement assistí al concili de Barcelona de 540, però el 546, al concili de Lleida, ja trobem el bisbe Taure.
Durant el seu episcopat es van construir tres esglésies noves com a seu, antecessores de les actuals esglésies de Sant Pere de Terrassa. Isidor diu que va ser escriptor eclesiàstic, però la seva obra no es conserva.
Venerat com a sant, figura així en tots els documents posteriors, com en santorals i llibres litúrgics visigòtics, tot i que no se sap res de la seva canonització: després del Concili de Trent, però, el seu culte desapareix.

## Referències

* ↑ A De viris illustribus.
* ↑ Antoni PLADEVALL. Història de l'església a Catalunya. Barcelona : Ed. Claret, 2007, p. 18 i 19.

## Enllaços externs

* Josep M. MARTÍ I BONET. "Sant Nebridi, bisbe d'Ègara". Full dominical: Arquebisbat de Barcelona. Any 66, núm. 51 (19 de desembre de 2004), p.4
* La seu d'Egara. Terrassa, 2009. Arxivat 2012-03-13 a Wayback Machine.
* Enrique FLÓREZ. España sagrada. "Nebridio", vol. 42, p. 184.