OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astyanax guianensis

Astyanax guianensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical (23 °C-27 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Guaiana i Veneçuela.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1909. Reports on the expedition to British Guiana of the Indiana University and the Carnegie Museum, 1908. Report núm. 1. Some new genera and species of fishes from British Guiana. Ann. Carnegie Mus. v. 6 (núm. 1): 4-54.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnología de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Astyanax gymnogenys

Astyanax gymnogenys és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Iguaçú.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Ann. Carnegie Mus. v. 8 (núm. 1): 164-181, Pls. 4-9.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Azpelicueta, M. de las M., A. Almirón i J.R. Casciotta 2002. Astyanax paris: a new species from the río Uruguay basin of Argentina (Characiformes, Characidae). Copeia (4):1052-1056.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F.C.T., L.R. Malabarba, P.A. Buckup, J.F. Pezzi da Silva, R.P. Vari, A. Harold, R. Benine, O.T. Oyakawa, C.S. Pavanelli, N.A. Menezes, C.A.S. Lucena, M.C.S.L. Malabarba, Z.M.S. Lucena, R.E. Reis, F. Langeani, L. Cassati i V.A. Bertaco 2003 Genera Incertae sedis in Characidae. p. 106-168. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuatica Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm. 5, 87p.
* López, H.L., A.M. Miquelarena i J. Ponte Gómez 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14:311-354.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Henry Expert

Henry Expert (Bordeus, 12 de maig de 1863 - Tourrettes-sur-Loup, 18 d'agost de 1952) fou un musicòleg i músic francès. Estudià, divulgà i executà la música francesa del segle XV i xvi.
El 1881 ingressà en l'Escola Niedermeyer, completant els seus estudis musicals amb César Franck i Eugène Gigout. Després es consagrà per sencer a l'estudi dels compositors del Renaixement i començà a publicar el 1894 l'excel·lent antologia Les maîtres musiciens de la Renaissance française. Aquesta obra monumental, model d'escrupolosa erudició i d'agut sentit crític, comprèn en la seva primera part una gran quantitat d'exemples de l'art franc-flamenc dels segles XV i XVI, entre ells de Lasso, Goudimel, Costeley, Claudin de Sermisy, Courtoys, Deslonges, Dulot, Gascogne, Gascongne, Hesdin, Jacotin, Janequin, Lombart, Sohier, Vermont, Brumel, Pierre de la Rue, Mouton, Févin, Le Jeune, Regnart i Du Caurroy.
La segona part és una bibliografia temàtica d'obres dels segles referits; la tercera està dedicada als teòrics de la música, durant el Renaixement; la quarta a autoritats; la cinquena a comentaris i la sisena a exemples solts de música sagrada i profana.
Expert fou professor de la referida Escola Niedermeyer i fundador amb Maury de la Societat d'Estudis Musicals i de Concerts històrics de París. Va donar, a més, una edició monumental del Salteri hugonot i el 1909 fou nomenat bibliotecari segon del Conservatori.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 1539 (ISBN 84-239-4522-7)
# Carrer de Montcada (Tortosa)

El carrer de Montcada és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer comunica el barri de Santa Clara el carrer de l'Àngel, a la zona de l'eixample del segle xiv. Segons la tipologia de les construccions es pot dividir en tres parts, malgrat que tot ell conserva la unitat.
El sector entre el carrer de l'Àngel i la plaça de Nostra Senyora de Montserrat és d'habitatges plurifamiliars de fins a 5 pisos d'alçada. Els baixos són ocupats per comerços, i els edificis, en general, es veuen més moderns o refets (segles XIX-XX). Hi ha alguna planta de carreus de pedra (núm. 1). Als pisos, la majoria és d'obra de maó, a vegades amb arrebossat esgrafiat (núm. 3 i 5).
El sector central del carrer és conformat per edificis de caràcter més senyorial, antics palaus amb portes adovellades o d'arc escarser de pedra (núm. 9, 13, 18, 20). La major part tenen portes als baixos per als comerços, molts dels quals tancats actualment. Es troben força refets modernament, dissimulant en part les estructures originals. Per exemple, al núm. 13, s'ha construït una tribuna i l'arc adovellat original és tapat per un de simulat amb arrebossat. En aquest sector es troben, a més, l'antic seminari, el convent de les germanes del Sagrat Cor, l'església de Sant Antoni i el convent i església de la Puríssima Concepció Victòria. Aquest darrer convent i església són els únics que segueixen en actiu. Els dos temples anteriors resten abandonats i, especialment el primer, mig enrunats. No està abandonat l'antic Palau Aldana i Abària, vora l'església del Sagrat Cor. El carrer fou reurbanitzat íntegrament durant l'any 2014 i els canvis no estan consignats aquí.
Finalment, el sector que comunica amb el carrer del Replà és ocupat per habitatges unifamiliars o plurifamiliars que tenen o tenien, la majoria, comerços a la base. En general són de construcció més senzilla i es troben bastant deteriorats. Els murs solen estar arrebossats i treballats amb esgrafiats senzills. La major part de les dates de construcció sobre les llindes són del segle xix.

## Història

Era l'eix fonamental de la ciutat medieval, i conservà la seva importància com a tal fins a començament del segle xx. Reuní els principals palaus medievals senyorials juntament amb el carrer de la Rosa.
En realitat el carrer és la prolongació del decumanus romà i s'hi han trobat nombroses restes d'un important cementiri romà i de l'alta edat mitjana.
Fins al segle xvii rebia el nom de carrer de Sant Antoni.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Carrer Montcada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Escuts i banderes de l'Alt Vinalopó

Els escuts i banderes de l'Alt Vinalopó són el conjunt de símbols que representen els municipis d'aquesta comarca.
En aquest article s'hi inclouen els escuts i les banderes oficialitzats per la Generalitat Valenciana i els que se van aprovar per l'administració de l'Estat abans de les transferències a la Generalitat Valenciana, així com altres que no han estat oficialitzats.

## Escuts oficials

* Escut de Beneixama Aprovat 30 d'abril de 2004.
* Escut del Camp de Mirra Aprovat el 30 de maig de 2014.
* Escut de la Canyada Aprovat el 9 de juliol de 1998.
* Escut de Salines Aprovat el 10 de febrer de 2006.
* Escut de Saix Modificat el 27 de maig de 2022
* Escut de Villena Rehabilitat el 4 d'octubre de 2012.

## Escuts sense oficialitzar

* Escut de Biar

## Banderes oficials

* Bandera de Salines Aprovada el 31 de gener de 2019.

## Referències

* ↑ «Resolució de 30 d'abril de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Beneixama (Alacant)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 4.763, 28-05-2004 [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Resolució de 30 de maig de 2014, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per la qual s'aprova l'escut del municipi del Camp de Mirra». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 7.345, 25-08-2014 [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Resolució de 9 de juliol de 1998, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Cañada (Alacant)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 3.346, 07-10-1998 [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Resolució de 10 de febrer de 2006, del conseller de justícia, interior i administracions públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Salinas (Alacant)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 5.207, 27-02-2006 [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Resolució de 27 de maig de 2022, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la modificació de l'escut històric d'ús immemorial del municipi de Sax». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 9.355, 06-06-2022 [Consulta: 18 juny 2022].
* ↑ «Resolució de 4 d'octubre de 2012, del conseller de Presidència, per la qual es rehabilita l'escut històric d'ús immemorial del municipi de Villena». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6.886, 22-10-2012 [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Resolució de 31 de gener de 2019, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Salinas». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 8.492, 22-02-2019 [Consulta: 22 juliol 2020].
# Escuts i banderes del Vinalopó Mitjà

Els escuts i banderes del Vinalopó Mitjà són el conjunt de símbols que representen els municipis d'aquesta comarca.
En aquest article s'hi inclouen els escuts i les banderes oficialitzats per la Generalitat Valenciana i els que se van aprovar per l'administració de l'Estat abans de les transferències a la Generalitat Valenciana, així com altres que no han estat oficialitzats.

## Escuts oficials

* Escut de l'Alguenya Aprovat el 2 de juny de 1994.
* Escut del Fondó de les Neus Aprovat el 29 de juliol de 1987.
* Escut del Fondó dels Frares Aprovat el 24 de juny de 1994.
* Escut de Montfort Rehabilitat el 22 de juny de 2007.
* Escut de la Romana Aprovat el 12 de setembre de 1988.

## Escuts sense oficialitzar

* Escut d'Asp
* Escut d'Elda
* Escut de Monòver
* Escut de Novelda
* Escut de Petrer
* Escut del Pinós

## Banderes sense oficialitzar

* Bandera d'Elda
* Bandera de Montfort
* Bandera de Novelda
* Bandera del Pinós

## Referències

* ↑ «Resolució de 2 de juny de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut heràldic de l'Ajuntament d'Algueña (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 2.298, 28-06-1994, pàg. 7.174 [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ «Ordre de 29 de juliol de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual és aprovat l'escut heràldic municipal d'Hondón de las Nieves (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 648, 25-08-1987, pàg. 3.976-3.977 [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ «Resolució de 24 de juny de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut heràldic de l'Ajuntament d'Hondón de los Frailes (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 2.328, 17-08-1994, pàg. 9.449 [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ «Resolució de 22 de juny 2007, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual se rehabilita l'escut de l'Ajuntament de Monforte del Cid (Alicante)» ( PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 5.545, 29-06-2007, pàg. 27.859 [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ «Ordre de 12 de setembre de 1988, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament de La Romana (Alicante)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 915, 04-10-1988, pàg. 5.070 [Consulta: 22 juny 2020].
# Església de Nostra Senyora de l'Assumpció de Ràfels

L'església de La Nostra Senyora de l'Assumpció de Ràfels (Província de Terol, Espanya) és un edifici pertanyent al grup de construccions en estil gòtic llevantí que van poblar el Baix Aragó durant el segle xiv.
Consta d'una àmplia i elevada nau única, capelles laterals entre els contraforts (les dues primeres comunicades entre si) i capçalera poligonal. Al Segle XVI es va ampliar amb un tram més i les seves corresponents capelles laterals i ja al Segle XVII es va tornar a ampliar amb un altre tram més, el cor i la nova portada, respectant-se a tot moment el seu estil original. A l'interior destaca la varietat de les voltes de creueria emprades: senzilles, estrelades, en ventall, etc., únic element que alleugereix l'austeritat decorativa.
A l'exterior destaca de nou la seva sobrietat, només interrompuda per la presència de potents contraforts realitzats en pedra de carreu, igual que la resta de la construcció, i una imposta amb canetes que recorre el seu perímetre en la part superior, assenyalant el lloc a partir del qual s'elevà la coberta al segle xvii.
En aquest moment va ser quan es va afegir també la gran espadanya del front meridional. Aquesta es troba, en part, oculta per la torre de planta quadrada situada en l'angle meridional de la façana, i consisteix en una simple portada en arc apuntat i un òcul sobre ella.

## Referències

* Aquest text pren com a referència la declaració de Bé d'Interès Cultural publicada en el BOA núm. 152 de data 26 de desembre de 2001 i s'ajusta a l'article 13 LPI.
# Església de Sant Simó i Sant Judes (Alcalá de la Selva)

L'església de Sant Simón i Sant Judes a Alcalá de la Selva (Província de Terol, Espanya) està construïda en maçoneria amb carreu ben escairat en el basament, les cantonades i els elements principals, va ser aixecada al segle xvi seguint el model d'església gòtic-renaixentista, on predomina la concepció espacial àmplia i unitària.
Està declarada com a Bé d'Interés Cultural, amb anotació ministerial RI-51-0010727, com a Monument.
La planta consta d'un absis poligonal parcialment ocult a l'exterior per la Sagristia i la Capella del Sagrari, i una elevada nau central de cinc trams amb estretes naus laterals obertes entre els contraforts. El cobriment es realitza per mitjà de voltes de creueria estrelada separades per arcs torals de mig punt que es recolzen en pilastres estriades coronades per senzills capitells.
L'últim tram, que originalment albergava un cor alt, en l'actualitat s'ha tancat i dedicat a saló parroquial.
L'ingrés es realitzava a través d'un monumental pòrtic obert en triple arc, encara que en l'actualitat s'ha perdut l'arc lateral esquerre; el gran arc central, obert en arc de mig punt, acull la magnífica portada, de dos cossos i decorada amb motius clàssics.
En un angle del nou saló parroquial s'alça la torre, també construïda en pedra carreu, amb tres pisos diferenciats en altura; és de planta quadrada el primer i octogonales els dos últims. Compte a més amb una cuculla de rematada.
En general els volums compactes de l'església es veuen emmascarats per la construcció de diversos edificis annexos, entre ells el de l'Ajuntament.

## Referències

* ↑ http://www.mcu.es/bienes/buscarDetalleBienesInmuebles.do?brscgi_DOCN=000000246&brscgi_BCSID=97de5f6d&language=es&prev_layout=bienesInmueblesResultado&layout=bienesInmueblesDetalle Ministerio de Cultura, Patrimonio Histórico]

## Bibliografia

* Aquest text pren com a referència la declaració de bé d'interès cultural publicada en el BOA núm. 119 de data 8 d'octubre de 2001 i s'ajusta a l'article 13 LPI.
# Església de l'Assumpció (Alaitza)

L'Església de l'Assumpció d'Alaitza (en euskera, Andre Mariaren Jasokundearen eliza) és una església romànica situada en el municipi d'Alaitza, Iruraitz-Gauna (Àlaba, País Basc).
El 26 de juliol de 1994, el Govern basc la va declarar com un bé d'interès cultural (BIC) amb una classificació de monument.

## Característiques

La major part de l'estructura de l'església és romànica, del segle xiii. Té un sòl rectangular i el presbiteri es compon d'una part quadrada i d'absis semicirculars. Més tard, es va afegir una altra nau.
Es conserven els elements arquitectònics de l'edat mitjana: dos portals en arc apuntat amb arquivoltes i motllures, absis semicircular, voltes de forn i de canó amb arcs faixons, així com pintures murals monocromes en ocre de factura popular, probablement del segle xiv, representant escenes de combat al costat de motius florals.
La decoració moble, retaules major i de Sant Sebastià, pertany ja al segle xvii, destacant la talla de la Verge de l'Assumpció, del taller de Diego de Mayorga. El sostre i l'absis tenen pintures medievals amb escenes de guerra, persones de gènere i classe social diferent i animals. Les pintures són molt peculiars, ja que són monocromes, de tonalitat vermellosa i d'un traç molt simple. Aquesta mena de pintures eren freqüents a Europa, però molt poques s'han conservat. S'han proposat diverses hipòtesis per interpretar aquestes pintures tan singulars, però és molt difícil comprovar-les, ja que no hi ha una tradició d'estudis ni una iconografia tan coneguda com en el cas de la pintura religiosa. Sembla que un dels motius pels quals existeixen aquesta mena de pintures en un espai religiós és el fet que en realitat inicialment es devia tractar d'una capella privada.

## Referències

* Una part del contingut s'ha extret d'un text legal que designa aquest monument com a bé d'interés cultural classificat com a monument. De fet, el text pertany al domini públic i no té propietat intel·lectual, tal com estableix l'article 13 de la Llei de propietat intel·lectual espanyola (BOE núm. 97, 22-04-2006).
# Santa Maria la Major de Tamarit de Llitera

L'església de Santa Maria la Major de Tamarit de Llitera és una església romànica amb elements de transició al gòtic i modificacions posteriors.
Té planta basilical, amb tres naus cobertes, amb un transsepte al costat de llevant amb tres absis. Presenta una combinació d'arcs i voltes de mig punt i apuntats: les naus són cobertes amb voltes de canó apuntat, amb arcs torals apuntats també, però el transsepte és cobert amb una volta de secció circular, i els arcs formers entre les naus també són de mig punt. Els pilars són de secció quadrada amb dues pilastres semicilíndriques adossades a cada cara, amb capitells llisos.
Sobre el creuer hi ha un cimbori gòtic, amb vuit finestres ogivals, i als peus del temple hi ha un campanar, de secció de tronc de piràmide, que ocupa l'extrem de la nau nord, i que es discuteix si és fet just després de l'església o més tard.
Per l'interior el mur del costat sud té arcosolis, i el del costat nord ha estat obert per donar pas a capelles renaixentistes i barroques, afegides a l'exterior.
La façana sud té una portalada romànica sobre la qual es va afegir un frontó renaixentista suportat per dues columnes jòniques. El timpà romànic té un relleu amb dos àngels sostenint un crismó, que s'ha relacionat amb un de semblant (i de més qualitat) de Sant Pere el Vell d'Osca, que probablement va ser-ne el model.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Iglesia de Santa Maria la Mayor». BUSCADOR - Patrimonio Cultural de Aragón. Govern Aragonès. [Consulta: 25 octubre 2014].
* 1 2 3 4 5 6 Tortosa i Terres de l'Ebre, Llitera i Baix Cinca. Catalunya Romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, pag. 288-293 Volum XXVI. ISBN 84-412-2515-X.