OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fíbula celta

Les fíbules cèltiques, també anomenades fermalles penanulars, són tipus de fixadors de roba. S'associen especialment amb l'inici de l'edat mitjana a Irlanda i Gran Bretanya, tot i haver-se trobat en altres èpoques i llocs, com ara formar part del vestit tradicional de les dones en zones del nord d'Àfrica moderna.
Van ser útils a l'època del ferro i a l'època romana i es van associar especialment amb fermalls ornamentats de metall preciós per a les elits d'Irlanda i Escòcia (700-900). Són els objectes més importants de la metal·lúrgia medieval d'alta qualitat i formen part de l'art celta i l'art illenc.

## Referències

* ↑ Youngs, núm. 111, amb un plat que mostra la decoració molt millor; Laing, 310

## Vegeu també

* Britànnia
* Britans
* Caledònia
* Pictes

## Bibliografia

* James E. Fraser, The New Edinburgh History Of Scotland Vol.1 - From Caledonia To Pictland, Edinburgh University Press(2009) ISBN 978-0-7486-1232-1
* Fraser Hunter, Beyond the Edge of Empire: Caledonians, Picts and Romans, Groam House Museum, Rosemarkie (2007) ISBN 978-0-9540-9992-3
* Alex Woolf, The New Edinburgh History Of Scotland Vol.2 - From Pictland To Aba, Edinburgh University Press,(2007) ISBN 978-0-7486-1234-5
* Wagner, Paul; Reynolds, Wayne. Pictish warrior (AD 297-841) (en anglès). Oxford: Osprey Publishing, 2002 (Warrior, #50). ISBN 978-1-84176-346-0.
# Fígaro

Fígaro va ser un personatge creat per Beaumarchais en la seva trilogia dramàtica El barber de Sevilla, Les noces de Fígaro i La mare culpable.
Amb el vestit de barber és el lacai del comte d'Almaviva. Tot i que li han buscat molts pares, Beaumarchais n'és el veritable; els enemics de l'autor van pretendre que s'havia retratat ell mateix en aquell cèlebre personatge, amb el qual no deixava de fer justícia a la seva habilitat i al seu enginy. Fígaro és sempre superior als esdeveniments; lloat pels uns i denigrat pels altres, gaudeix del bon temps i sap posar bona cara als contratemps; es burla dels necis i desafia els malvats; se'n riu de tot per no haver de plorar, i és víctima de les circumstàncies, del seu naixement i de la calúmnia. És conscient de la seva vàlua. Ha tingut tota mena d'oficis, però com que no ha tingut ni protectors ni diners, i com que no pot ser res més, es converteix en un filòsof cínic, burleta i insolent. La seva arma és l'enginy, que talla i punxa. Se'n riu de les ridiculeses i dels prejudicis, i desemmascara les hipocresies amb paraules esmolades, agosarades i desconcertants, impregnades d'un cert matís d'amargor, però sense gens ni mica de fel. A Les noces de Fígaro, ja no és el mateix que a El barber de Sevilla, ja no treballa en benefici dels altres; ja no intriga per amor a la intriga, ho fa per treure'n un profit propi. I encara és més gran la diferència quan pensa que és traït i perd la seva alegria, a voltes fictícia, que fins llavors l'ha sostingut, i exhala queixes contra tot i tothom, fins que es desfà l'engany i triomfa definitivament.
El monòleg en què plora les seves desgràcies va fer que el públic d'aquell temps (1778) veiés en la comèdia molt més del que en realitat hi havia i va ser considerada una obra subversiva, destructora de tota autoritat, i Fígaro es va convertir en un personatge popular, portaveu de les reivindicacions burgeses. Es van exaltar les seves belles qualitats i es van oblidar els seus defectes. Es pot dir que va ser l'heroi teatral de la Revolució.

## Música

Fígaro va donar peu a moltes òperes. Les més famoses són:
* 1782: Giovanni Paisiello, El barber de Sevilla.
* 1786: Wolfgang Amadeus Mozart: Les noces de Fígaro.
* 1816: Gioachino Rossini: El barber de Sevilla.
* 1966: Darius Milhaud: La mare culpable.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1257 (ISBN 84-239-4523-5)
# Gabriel Parés

Gabriel Parés (París, 1860 - 1934) fou un compositor francès.
Estudià en el Conservatori de París i el 1883 va ser nomenat músic major d'un regiment d'infanteria. Des del 1893 dirigí la banda de la Guàrdia republicana.
Entre les seves obres hi figuren nombroses peces per a orquestra i banda, les òperes còmiques Le secret de maitre Cornille, Les deux financées, i L'homme aux serenades; diverses adaptacions musicals, com L'araguée des jardins, sobre una poesia de Clovis Hugues: Le vieux zouave, de León Sazie; Concert d'eté, d'Edmond Sirieude; comentaris musicals a Le timide poète, d'Henri Bornecque i Jubin: balls escènics...
El 1910, i juntament amb Simon Siné, posà música a la cantata catalana ¡Visca Rossello!, amb lletra de l'Ermità de Cabrenç (Emili Boix).
A més se li deuen: Traité d'instrumentation et d'orchestration à l'usage des musiques d'harmonie et de fanfare, Cours d'ensemble instrumental i Mètodes elementals per a tots els instruments.

## Referències

* ↑ L'Ermità de Cabrenç (lletra); Siné, Simon (música); Parés, Gabriel (música). ¡Visca Rosselló! Cantate Catalane (avec la traduction française), en l'honneur de l'Inauguration du Monument "Montanyas Regaladas" de Raymond Sudre à Perpignan, le 5 juin 1910. Perpinyà: Imp. catalane de J. Comet, 1910. Arxivat 2016-03-11 a Wayback Machine. («Exemplar digitalitzat». Arxivat de l'original el 2016-03-11. [Consulta: 11 març 2016].)
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 44 (ISBN 84-239-4542-1)
# Gadomus introniger

Gadomus introniger és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 549-1281 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia les Filipines i les Índies Orientals.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan C. T. 1903. On the systematic position and classification of the gadoid or anacanthine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 11 (núm. 65). 459-466.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ De la Paz, R.M. i R. Interior, 1979. Deep-sea fishes off Lubang Island, Philippines. Nat. Applied Sci. Bull. 31(3-4):175 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Gadomus melanopterus

Gadomus melanopterus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 572-1602 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Hawaii.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan C. T. 1903. On the systematic position and classification of the gadoid or anacanthine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 11 (núm. 65). 459-466.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Chave, E.H. i B.C. Mundy, 1994. Deep-sea benthic fish of the Hawaiian Archipelago, Cross Seamount, and Johnston Atoll. Pac. Sci. 48:367-409.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Iwamoto, T. i A. Williams, 1999. Grenadiers (Pisces, Gadiformes) from the continental slope of western and northwestern Australia. Proc. Calif. Acad. Sci. 51(3):105-243.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Parin, N.V., A.N. Mironov i K.N. Nesis, 1997. Biology of the Nazca and Sala-y-Gómez submarine ridges, an outpost of the Indo-West Pacific fauna in the Eastern Pacific ocean: composition and distribution of the fauna, its community and history. Adv. Mar. Biol. 32:145-242.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Gadomus pepperi

Gadomus pepperi és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 38 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 817-1500 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia (entre Austràlia Occidental i Nova Gal·les del Sud i Queensland).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan C. T. 1903. On the systematic position and classification of the gadoid or anacanthine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 11 (núm. 65). 459-466.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Iwamoto, T. i A. Williams, 1999. Grenadiers (Pisces, Gadiformes) from the continental slope of western and northwestern Australia. Proc. Calif. Acad. Sci. 51(3):105-243.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Établissement public de télévision

L'Empresa Pública de Televisió (EPTV) (àrab: المؤسسة العمومية للتلفزيون, al-Muʾassasa al-ʿUmūmiyya li-t-Tilifizyūn; francès: Établissement public de télévision) és la cadena de televisió pública d'Algèria. El grup aplega els canals de televisió: EPTV, Canal Algérie i Algérie 3 (Thalitha TV). Els canals d'EPTV transmeten en àrab i francès.
ENTV va ser l'únic canal de televisió de l'ens fins a l'any 1994, quan es llança Canal Algérie, parlat íntegrament en francès. Canal Algérie està disponible a través dels satèl·lits Eutelsat (a Europa), Hotbird i Astra (per a Amèrica). També es troba a través del cableoperador GlobeCast World als Estats Units i Canadà. També el senyal es pot veure a França a través de Numericable i a Mònaco a través d'MC Cable.
# Cyanocharax

Cyanocharax és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Cyanocharax alburnus (Hensel, 1870)
* Cyanocharax alegretensis (Malabarba & Weitzman, 2003)
* Cyanocharax dicropotamicus (Malabarba & Weitzman, 2003)
* Cyanocharax itaimbe (Malabarba & Weitzman, 2003)
* Cyanocharax lepiclastus (Malabarba & Weitzman, 2003)
* Cyanocharax tipiaia (Malabarba & Weitzman, 2003)
* Cyanocharax uruguayensis (Messner, 1962)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Hensel, R. 1870. Beiträge zur Kenntniss der Wirbelthiere Südbrasiliens. (Fortsetzung). Arch. Naturgeschichte v. 36 (núm. 1): 50-91.
* 1 2 3 4 5 Malabarba, L. R. & S. H. Weitzman. 2003. Description of a new genus with six new species from southern Brazil, Uruguay and Argentina, with a discussion of a putative characid clade (Teleostei: Characiformes: Characidae). Comun. Mus. Ciênc. Technol. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 16 (núm. 1): 67-151.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Malabarba, L. R., S. H. Weitzman, i T. Litz 2004: Hyphessobrycon melanopleurus uruguayensis Messner, 1962, an available name and a senior synonym of Cyanocharax macropinna Malabarba & Weitzman, 2003 (Ostariophysi: Characidae). Neotropical Ichthyology v. 2 (núm. 2): 99-102.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Escut de Meranges

L'escut oficial de Meranges té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un mont de 3 penyes de sinople sostingut sobre un riu en forma de cinta ondada d'argent rivetada d'atzur, i somat d'un ram de 3 pinyes de pi negre de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.
Meranges és situat a l'alta vall del riu Duran, i sobre el poble s'aixeca el Puigpedrós (2.914 m), una alta muntanya dels Pirineus. A l'escut, el mont de penyes simbolitza el Puigpedrós, la cinta ondada és el riu Duran, i les pinyes són de pi negre, la varietat més abundant del municipi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «DECRET 242/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Meranges per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 342. Generalitat de Catalunya, 06-07-1983. [Consulta: 25 juny 2010].
# Alfons Milà i Sagnier

Alfons Milà i Sagnier (Barcelona, 16 de gener de 1924 - Barcelona, 26 de maig de 2009) fou un reconegut arquitecte català.

## Biografia

Llicenciat en arquitectura el 1952 a l'ETSAB. Als inicis de la seva carrera va col·laborar amb l'arquitecte Josep Antoni Coderch, qui el va influir molt. Des del 1953 desenvolupa la seva tasca professional en col·laboració amb Frederic Correa. Junts van marcar un punt d'inflexió en la concepció de l'arquitectura catalana que va servir d'exemple per a tota una nova generació d'arquitectes.
Durant la seva joventut, tant ell com el seu germà Leopold destacaren en competicions de motociclisme de velocitat (Alfons fou Campió d'Espanya el 1949, i Leopoldo el 1948).
Als seixanta van construir diverses cases a la població de Cadaqués amb un estil molt propi, caracteritzat, entre altres aspectes, pel mobiliari d'obra integrat en l'arquitectura. Ambdós són autors de l'interiorisme de locals tan significatius com els restaurants Reno (1961), Flash-Flash (1969) o Giardinetto (1974) de Barcelona. Són també autors d'obres tan emblemàtiques com l'Anella Olímpica de Barcelona. Des dels inicis de la seva carrera es dedica també al disseny de mobiliari i il·luminació, sobretot relacionat amb els projectes d'interiorisme del despatx. Entre els seus dissenys més destacats cal esmentar la cadira de braços Reno (1961), la cadira Barceloneta (1954) o l'aparador Lago (1957), en col·laboració amb Federico Correa.

## Obres més rellevants

* Museu Episcopal de Vic
* Diputació de Barcelona
* Fàbrica Montesa a Esplugues de Llobregat
* Botigues Furest
* Remodelació de la Plaça Reial de Barcelona
* Remodelació de l'Estadi Olímpic Lluís Companys

## Premis i reconeixements

* Premi FAD de 1959, juntament amb Frederic Correa.
* Premi FAD de 1971, juntament amb Frederic Correa.
* Premi FAD de 1974, juntament amb Frederic Correa.
* Medalla d'Or al Mèrit Artístic de l'Ajuntament de Barcelona (1995).
* Medalla al treball President Macià (2001).

## Referències

* ↑ La Vanguardia (en castellà), 27-05-2009 [Consulta: 25 maig 2016].
* ↑ Marquina, Rafael «Alfons Milà: una pèrdua important». Bonart [Girona], núm. 117, 7-2009, p.17. ISSN: 1885-4389.
* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].
* ↑ «La Vanguardia» (en castellà), 28-10-1995. [Consulta: 25 maig 2016].
* ↑ «El Govern acorda la concessió de les Medalles i Plaques President Macià 2001. 23/10/2001» (en català). Arxivat de l'original el 2017-09-28. [Consulta: 7 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
# Aleksandr Krein

Aleksandr Abràmovitx Krein, rus: Александр Абрамович Крейн (Nijni Nóvgorod, 20 d'octubre de 1883 – Stàraia Ruza, 25 d'abril de 1951) fou un compositor soviètic.
Va néixer en el si d'una família jueva respectuosa de la tradició klezmer, el gènere musical tradicional dels hebreus assentats a l'est d'Europa. El seu pare Abraham Krein, que era un notable violinista, es va traslladar des de Lituània a Rússia el 1870. Els seus set fills van rebre les primeres lliçons de música del seu pare, convertint-se finalment també en músics. Com veiem es tractava d'una família amb profundes arrels musicals. Aleksandr va ingressar al Conservatori de Moscou el 1896, estudiant violoncel amb Alfred von Glehn i composició amb Leonid Nikolàiev, Serguei Tanéiev i Boleslav Iavorski. Després va estudiar teoria musical un any més a l'escola de música de la Societat Filharmònica de Moscou.
Dedicat especialment a la composició, les seves obres ofereixen un singular interès per emprar artísticament en elles les antigues melodies hebrees. La seva tècnica harmònica i orquestral apareix influïda per Skriabin, Ravel i Debussy. Entre les seves composicions cal mencionar el poema simfònic Salomé, el Rèquiem hebreu Kadisch, per a cor i orquestra, un quartet per a instruments d'arc, peces per a piano i lieder.
Krein va ensenyar al conservatori (1912–1917) abans que fos nomenat secretari de la secció artística del Muzo-Narkompros; més tard va exercir de secretari de les seccions acadèmiques i etnogràfiques d'aquesta organització. Des del 1922 ocupà un lloc com a membre del jurat de l'Editorial Estatal. Durant la dècada de 1920 va escriure música per a diverses obres teatrals representades al Teatre Nacional Habima, a Ucraïna, a Moscou i a Belarús.

## Referències

* 1 2 Powell, Jonathan. «Aleksandr Abramovich Kerin» (en anglès). Grove Music Online. [Consulta: 3 març 2021].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3527 ISBN 84-239-4582-0

## Enllaços externs

* http://editionsilvertrust.com/krein-three-sketches-on-hebrew-themes.htm
# Escut de Torrella

L'escut de Torrella és un símbol representatiu oficial de Torrella, municipi del País Valencià, a la comarca de la Costera. Té el següent blasonament:
| « | Escut partit, primer d'or, tres torres d'atzur aclarides d'argent i ben ordenades (dos-un); segon d'argent, una lluneta muntant d'atzur. Al timbre, corona reial tancada. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Reial Decret de 15 d'octubre de 1982, publicat en el BOE núm. 281, de 17 de juny de 1982.
En l'escut es representen, d'una banda, les armes dels Torrella (dels quals prengué el nom) i, de l'altra, les dels Llançol, uns i altres antics senyors de la població.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Costera
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Real Decreto 3133/1982, de 15 de octubre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Torrella, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, núm. 281, 23-11-1982, pàg. 32162 [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ Válgoma, Dalmiro de la. «Torrella (Valencia). Escudo». Boletín de la Real Academia de la Historia [Madrid], quadern II, maig-agost 1983, pàg. 416 [Consulta: 6 abril 2023].