OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dinotopterus cunningtoni

Dinotopterus cunningtoni és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 175 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Tanganyika.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Teugels, G.G., 1986. Clariidae. p. 66-101. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.

## Bibliografia

* Agnèse, J.-F. i G. G. Teugels, 2005: Insights into the phylogeny of African Clariidae (Teleostei: Siluriformes): implications for their body shape evolution, biogeography, and taxonomy. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 36: 546-553.
* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Anseaume, L. i G.G. Teugels, 1999. On the rehabilitation of the clariid catfish genus Bathyclarias endemic to the East African Rift Lake Malawi. J. Fish Biol. 55:405-419.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Clay, D., 1977. Biology of the tropical catfish (Family Clariidae) with special emphasis on its suitability for culture (including a bibliography of Clariidae and related topics). Fisheries and Marine Service Commission. Manuscript Report Núm. 1458. 68 p. Ministry of Supply and Services, Canadà.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Teugels, G.G., 1992: Clariidae. P. 468-495. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Giovanni Battista Rubini

Giovanni Battista Rubini (Romano di Lombardia, Itàlia 7 d'abril de 1795 - 3 de març de 1854) fou un tenor italià.
Destinat a la música des de la seva infància, primer va haver de guanyar-se la vida com a nen de cor i després com a corista d'òpera i partiquí, fins que el 1816 tingué la sort de conèixer el cèlebre empresari Domenico Barbaia, que el contractà per al teatre de Nàpols per 5.000 lires per any. El jove tenor aconseguí tal èxit que l'empresari es va veure obligat a augmentar-li el sou fins a 60.000 lires.
Rubini amb la seva veu portentosa, assolí a popularitzar les òperes de Gioacchino Rossini i Vincenzo Bellini. Aquest últim va escriure per a ell La sonnambula i Il pirata. El 1831 acabà el seu contracte amb Barbaia, i des d'aquella data fins al 1843 canta de forma alterna a París i Londres, sempre amb èxit creixent.
Després donà, en companyia de Franz Liszt, una sèrie de concerts per Països Baixos i Alemanya i més tard es dirigí a Sant Petersburg, on cantà al costat del tenor espanyol Pedro María Unanue. I on causà l'admiració de l'emperador, que l'anomenà director general de cant i coronel de l'Exèrcit. En la plenitud de les seves facultats, i en possessió d'una considerable fortuna, abandonà el teatre, retirant-se a un castell de la seva propietat, al lloc on va néixer, i on va morir.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 959 (ISBN 84-239-4565-0)
Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 635 (ISBN 84-239-4552-9)
# Giovanni David

Giovanni David (Nàpols, Campània, 15 de setembre de 1790 - Sant Petersburg, Rússia, 1864) fou un tenor italià, destacant en els rols de les obres de Rossini.
Fou deixeble del seu pare Giacomo, també cantant distingit, i als vint anys es presentà per primera vegada a Brescia, d'on passà a Nàpols, Venècia i Milà, sent arreu calorosament aplaudit. Després cantà a Viena i a Londres, i el 1841, havent perdut la veu, a Nàpols fundà una escola de cant, passant alguns anys més tard a l'Òpera de Sant Petersburg amb una feina important.
Rossini, el qual el tenia amb molta estima, va escriure diverses òperes per a ell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1116 (ISBN 84-239-4517-0)
# Giovanni Maria Capelli

Giovanni Maria Capelli (Parma, 7 de desembre de 1648 – idem. 16 d'octubre de 1726) fou un compositor italià.
El 1690 fou nomenat canonge de la catedral de la seva ciutat natal i al cap de poc temps fou elegit compositor de la cort del gran duc Ranuce.
Per al teatre va escriure l'òpera Rosalinda (Venècia, 1602, i Rovigo, 1717), amb el títol de Ergovia Mascherada; Giulio Flavio Crispo (Venècia, 1722); Mitridate, re di Ponto (Venècia, 1723); també se li atribueix la titulada Guiselda e Climéne.
Hi ha un altre compositor anomenat també Giovanni Maria Capelli, nascut en la mateixa població, però datat mig segle més tard. Però per la semblança tant d'estil com de producció, es podria tractar més aviat de la mateixa persona.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 11, pàg. 437. (ISBN 84-239-4511-1)
# Giovanni Maria Ruggieri

Giovanni Maria Ruggieri (Venècia, 1689 - 1725) fou un compositor italià del Barroc.
Va compondre 10 òperes, des de 1696 fins al 1712, i publicà: Scherzi geniali ridotti a regola armonica in 10 sonate da camera...(1690); Suonate da chiesa (1693); un tercer llibre de sonates (1697), i 12 cantate con violino a senza (1706).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 733 (ISBN 84-239-4552-9)
# Giovanni Mascetti

Giovanni Mascetti (Roma, 1859 - Roma, 29 de gener de 1916) fou un compositor italià del Romanticisme.
Es va dedicar especialment al gènere de l'opereta, de les quals en va compondre un gran nombre.

## Llista no exhaustiva

* Er Marchese der Grillo (1889);
* Una Gita dipiacere (1890);
* Le nozze der marchese der Grillo (1890);
* Il gallo della checca (1891);
* La contessina di Campo dei fiori (1891);
* La figlia del popolo (1892);
* Una notte in casa der marchese der Grillo (1893);
* Il giornale degla analfabeti (1893);
* Tre fije di un solo padre (1893);
* Sisifo (1894);
* Eva (1895);
* Da milano a Barcellona (1896);
* La Casta Lucrezia (1897);
* Il Cicerone aglí scavidi Campo Vaccino (1900);
* La fiera di Grottaferrata (1900);
* Bartolomeo Pinelli (1900);
* Numa Pompilio II, re di Roma (1900).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 687 (ISBN 84-239-4533-2)
# Giovanni Porta

Giovanni Porta (Venècia, 1690 - Múnic, 21 de juny de 1755) fou un compositor italià del Barroc. Fou primer director de la capella del cardenal Ottoboni, després mestre de cor de senyoretes del Conservatori della Pietà i, per acabar, mestre de capella de l'elector de Baviera. Va compondre algunes composicions religioses i nombroses òperes d'escàs mèrit, entre les quals hi ha:
* La constanza combatuta in amore (1716);
* Agrippa (1717);
* L'amor di figlia (1718);
* Teodorica (1720);
* L'amor tiranno (1722);
* Li sforzi d'ambizione e d'amore (1724);
* Antigono tutore di Filippo (1724);
* Marianna (1724);
* Agide, re di Sparta (1725);
* Ulisse (1726);
* Amor e fortuna (1728);
* Nel perdono la vendetta (1728);
* Doriclea repudiata di Creso (1729);
* Numidor (1738);
* Artaserse (1739).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 377 ISBN 84-239-4546-4
# Giovanni Priuli

Giovanni Priuli (Venècia, 1575 o 1580 – Viena, 1629) fou un compositor i organista italià del primer barroc.
Va ser organista de Sant Marc a Venècia i potser la cort d'Urbino; fou mestres de capella de Ferran II des de 1614 fins a la seva mort. El compositor Schütz, lloà molt els seus madrigals i la música sacra per a veus i instruments, quan la va conèixer, hi n els quals s'hi troba un estila animat d'ascendència veneciana.
De Priuli es coneixen les obres següents: Sacrorum concentum quinqué vocum (Venècia, 1618); Sacrorum concentuum, etc., segona part (Vene`cia, 1619); Misse a 8 et 9 voci (Venècia, 1624), i Delicie musicali (Venècia, 1625). També es troben algunes composicions de Priuli en la col·lecció Bergam. Parnassus music. Ferd. (Venècia, 1615).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 477 (ISBN 84-239-4547-2)
# Giovanni Puzzi

Giovanni Puzzi (Parma, 1792 – Londres, 1 de març de 1876) fou un intèrpret del corn, nascut a Itàlia.
Conegut com a solista de molt jove, va recórrer les principals ciutat europees i fou recomanat a Napoleó per al seu seguici, per Ferdinando Paër.
Per espai de molts anys dirigí un teatre de Londres, i deixà un Nou mètode per aprendre el corn. La seva esposa es distingí com a cantant dramàtica i aconseguí els seus més grans èxits amb les obres de Bellini.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 782 (ISBN 84-239-4548-0)
# Girolamo Giacobbi

Girolamo Giacobbi (Bolonya, 10 d'agost de 1567 – 30 de novembre de 1629) fou un compositor italià del Barroc.
Fou mestre de capella de Sant Petroni en la seva ciutat natal i un dels primers a compondre òperes, entre les quals destaquen:
* L'aurora ingannata, imprès amb el títol Dramatodia (1608),
* Andromeda, (1610),
* Reno sagrificante, (1617),
A més se li deu:
* Una col·lecció de motets, a 6 veus (1601),
* Salms, de 2 a 5 cors (1609),
* Salms i Vespres, a 4 veus (1615),
* Lletanies a la Verge i motets, a 8 veus (1618),
* Sanctissimae Deiparae Canticum, a 4 veus (1628).
En la Biblioteca de Bolonya s'hi conserven inèdits dos llibres d'himnes a 4 veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1543 (ISBN 84-239-4525-1)
# Girolamo Lambardi

Girolamo Lambardi fou un músic i sacerdot venecià de principis del segle xvii.
Fou canonge regular del monestir de l'Esperit Sant de Venècia, i deixà les composicions següents: Psalmodia vespertina a vuit veus (Venècia, 1604), Salmi vespertini (Venècia, 1613), i Vespertine omn. solemn. psalmodia sex vocibus (Venècia, 1613).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 379. (ISBN 84-239-4529-4)
# Giulio Roberti

Giulio Roberti (Barge, Piemont, 1823 - Torí, 1891) fou un compositor i musicògraf italià.
Fou deixeble de Rossi i el 1849 donà al teatre la seva primera òpera Pier de Mèdici, traslladant-se poc temps després a París, on hi va romandre fins al 1858, en què tornà a Torí per a estrenar la seva segona òpera Petrarca, que fracassà a causa del llibret. Després residí novament a París, i més tard a Londres i, per acabar, a Florència, on fundà una escola grauïta de cant i fou encarregat del desenvolupament de l'ensenyament del cant a les escoles de la ciutat.
A més de les dues òperes citades, va compondre un Missa a 4 veus, melodies vocals, cors i diverses obres religioses. També fou crític musical de la Gazzetta d'Itàlia de Florència.
En reconeixement de la seva obra, l'escola municipal de música de la seva ciutat nadal va prendre el nom Istituto musicale Giulio Roberti.

## Obres
### Òpera

* Petrarca alla corte d'amore: dramma lirico, Torí, Fodratti, 1859, 35 pàgines
* Piero de'Medicis: dramma tragico in tre atti, Torí, Fodratti, 1849, 35 pàgines

### No ficció

* «La musica italiana nel secolo XVIII secondo le impressioni di viaggiatori stranieri», a la Rivista musicale italiana VII (1900) pàgines 698-729.
* Pagina di buona fede a proposito di musica, Ed. Barbèra, 1876, 152 pàgines
* Corso elementare di musica vocale
* Armonia vocale

## Bibliografia

* ↑ Corrado Ambìveri, «Giulio Roberti», a: Operisti minori dell'800 italiano. (italià), (Piccola biblioteca delle arti), Roma, Gremese Editore, 1998, pàgines 131-132, ISBN 9788877422637
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 971 (ISBN 84-239-4551-0)
# Giuseppe Farinelli

Giuseppe Farinelli (Este, Pàdua, 7 de maig de 1769 – Trieste, Friül, 12 de desembre de 1836) fou un compositor italià.
Estudià en diversos centres, especialment en el Conservatori de la Pietà dei Turchni, de Nàpols, i des de molt jove es dedicà a la composició d'òperes, que assoliren molt d'èxit, malgrat la seva manca d'originalitat, ja que el seu estil era calcat al de Cimarosa, però s'ha de dir en honor de Farinelli que sabé adaptar-se perfectament al seu model i que la seva melodia és fàcil i agradable quasi sempre.
Fou mestre de capella a Trieste i les seves òperes passen de 40, de les que només en cal citar les més importants que són les següents:
* Il triomfo d'Emilio.
* L'amor sincero.
* Odoardo e Carlotta.
* Il Cid delle Spagne.
* L'ingagno non dura, (Nàpols, 1806).
* Scipio in Cartago. (Torí, 1815).
* La donna di Bessarabia, (Venècia, 1819).
A més, se li deuen, nombroses composicions religioses, sent les més importants:
* Cinc Misses.
* Un Credo.
* Un Stabat Mater.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 262 (ISBN 84-239-4523-5)
# Giuseppe Felice Tosi

Giuseppe Felice Tosi (Bolonya, 1630 -?) fou un compositor del Barroc. Era pare del cantant Pietro Francesco. Fou mestre de capella de l'església de Sant Joan i organista de la de Sant Petronil; des de 1666 va pertànyer a l'Acadèmia Filharmònica de la seva ciutat natal, la qual el va elegir president el 1669, i des del 1683 desenvolupà el càrrec de mestre de capella de la catedral de Ferrara. Va compondre, música sacra instrumental, i diverses òperes, entre elles: Atide (1679); Erismonda (1681); Trafano (1684); Giunio Bruto (1886); Orazio (1688); Pirro e Demetrio (1690); Alboino in Italia (1691) i Amulio e Numitore (?).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 1576 ISBN 84-239-4562-6
# Giuseppe Lodi

Giuseppe Lodi fou un compositor del segle xviii, del qual se'n coneixen poques dades biogràfiques.
Sembla que va romandre algun temps a Varsòvia, i que després feu un viatge a Viena, on publicà algunes de les seves composicions per a piano. Per l'any 1796 residia a Dresden, i se sap que encara vivia el 1832.
Entre les composicions d'aquest autor, conegut també amb el nom de Sterkel, hi figuren diverses sonates, per a piano, entre elles La morte di Mozart (Leipzig), variacions per a piano, un gran concert per a piano i orquestra, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1385 (ISBN 84 239-4530-8)
# Giuseppe Lombardini

Giuseppe Lombardo, anomenat Lombardini (Palerm, 1820 - Nàpols, 1892) fou un compositor i professor de cant italià.
Als setze anys obrí a Nàpols una escola de cant que fou la més important d'aquella capital.
Se li deu: Guida all'arte del canto (Nàpols, 1851), i Studio di perfetta intonazione (Nàpols, 1873). A més va compondre les òperes La Sartina e l'Usuraio (1853), La Spaccalenga (1860), L'Albergo dell'Allegria (1864), i Lida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1495. (ISBN 84-239-4530-8)
# Giuseppe Mengoni

Giuseppe Mengoni (23 de novembre de 1829 a Fontanelice - 30 de desembre de 1877 a Milà, fou un arquitecte italià. Va dissenyar les Galeries Víctor Manuel II a Milà. També va dissenyar la seu de la Caixa d'Estalvis de Bolonya. Va morir per accident, en caure des del sostre de la galeria que havia construït.

## Referències

* ↑ «Mengóni, Giuseppe» (en italià). Treccani. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Mengoni Giuseppe» (en italià). Storia e Memoria di Bologna. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ Pirazzoli, Nullo «L'Archivio Mengoni a Fontanelice» (en italià). Casabella, núm. 495, 10-1983.
* ↑ Fontana, Vincenzo; Pirazzoli, Nullo. Giuseppe Mengoni, 1829-1877: un architetto di successo (en italià). Essegi, 1987. ISBN 978-88-7189-129-3.
# Giuseppe Mosca

Giuseppe Mosca (Nàpols, la Campània, 1772 - Messina, 14 de setembre de 1839) fou un compositor italià. Era germà del també compositor Luigi Mosca (1775-1824).
Estudià en el Conservatori de Loreto, i als disset anys va compondre la seva primera òpera, Silvia e Nardone, que fou molt ben acollida pel públic. Fou director dels teatres de Palerm i Messina, en aquest últim tingué entre altres alumnes a Antonio Laudamo, i també fou acompanyant de piano en el Teatre Italià de París on fou succeït per Tadolini. Mosca fou el primer a emprar el crescendo, del que Gioachino Rossini hauria d'usar tant després, pel que Mosca l'acusà de plagiar-lo, sense que aquell en fes el menor cas.
Va compondre gran quantitat d'òperes, avui completament oblidades, entre elles cal citar:
* Chi si contenta gode;
* Ifigenia in Aulide;
* L'apparenzza ingauna;
* Chi vuol troppo veder, dicenta cieco;
* Con amore non si scherza;
* Romilda;
* Il finto Stanislao;
* La Gazzetta;
* La gioventù d'Enrico V;
* La scioca per astuzzia;
* I pretendenti delusi;
* La poetesa errante;
* La vedova misteriosa, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1270 (ISBN 84-239-4536-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1081 (ISBN 84 239-4529-4)
# Gjerdingenita-Ca

La gjerdingenita-Ca és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la kuzmenkoïta. Rep el nom per la relació amb les altres espècies de gjerdingenita i pel domini de l'ió calci (Ca).

## Característiques

La gjerdingenita-Ca és un silicat de fórmula química K₂Ca(Nb,Ti)₄(Si₄O₁₂)₂(O,OH)₄·6H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2005. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, pertany a «09.CE - Ciclosilicats amb enllaços senzills de 4 [Si₄O₁₂]$^8$- (vierer-Einfachringe), sense anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: papagoïta, verplanckita, baotita, nagashimalita, taramel·lita, titantaramel·lita, barioortojoaquinita, byelorussita-(Ce), joaquinita-(Ce), ortojoaquinita-(Ce), estronciojoaquinita, estroncioortojoaquinita, ortojoaquinita-(La), labuntsovita-Mn, nenadkevichita, lemmleinita-K, korobitsynita, kuzmenkoïta-Mn, vuoriyarvita-K, tsepinita-Na, karupmøllerita-Ca, labuntsovita-Mg, labuntsovita-Fe, lemmleinita-Ba, gjerdingenita-Fe, neskevaaraïta-Fe, tsepinita-K, paratsepinita-Ba, tsepinita-Ca, alsakharovita-Zn, gjerdingenita-Mn, lepkhenelmita-Zn, tsepinita-Sr, paratsepinita-Na, paralabuntsovita-Mg, gjerdingenita-Na, gutkovaïta-Mn, kuzmenkoïta-Zn, organovaïta-Mn, organovaïta-Zn, parakuzmenkoïta-Fe, burovaïta-Ca, komarovita i natrokomarovita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita núm. 61 del mont Karnasurt, al districte de Lovozero (óblast de Múrmansk, Rússia). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Gjerdingenite-Ca» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 gener 2020].
# Glandulocauda melanogenys

Glandulocauda melanogenys és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tietê al Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Ann. Carnegie Mus. v. 8 (núm. 1). 164-181.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1): 164-181, Pls. 4-9.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Rosa, R.S. i N.A. Menezes 1996. Relaçao preliminar das espécies de peixes (Pisces, Elasmobranchii, Actinopterygii) Ameaçadas no Brasil. Revta bras. Zool. 13(3):647-667.
* Weitzman, S.H. i S.V. Fink 1985. Xenurobryconin phylogeny and putative pheromone pumps in glandulocaudine fishes (Teleostei: Characidae). Smithson. Contrib. Zool. (SCZ), 24 Dec., Núm. 421: i-iii + 1-121.
* Weitzman, S.H., N.A. Menezes i J.R. Burns 1996. Species of the Glandulocaudine Tetra Tribe Glandulocaudini: The genus Mimagoniates. Trop.Fish Hobbyist 19(6):184-194.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.