OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Toses

L'escut oficial de Toses té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una palmera arrencada de sinople acompanyada de 2 escudets triangulars curvilinis de gules carregats d'una creu plena d'argent un a cada costat. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat l'1 d'abril de 1985 i publicat al DOGC el 14 de juny del mateix any amb el número 550.
La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró de la localitat. Els escudets a banda i banda porten les armes dels Urtx, primers senyors de la baronia de Toses, també representada per la corona dalt de l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «DECRET 127/1985, d'1 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Toses per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 550. Generalitat de Catalunya, 14-06-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
# Masurca

La masurca és una dansa polonesa, de ritme ternari (3/4) i tempo no gaire ràpid, amb un accent en el segon temps -o en el tercer- de cada compàs.
Apareix en la regió de Masòvia vers el segle xvi, i acaba estenent-se per tot Polònia. Introduïda en la música de concert per Chopin, al final del segle xix arriba a competir internacionalment en popularitat amb el vals i la polca. La seva influència arriba a ritmes tan dispars com el maxixe brasiler o el vals vienès.

## Galeria multimèdia

| Opus 17, Núm. 4: Masurca Núm. 13, en A menor de Chopin Dirigida per Donald Betts. Cortesia de Musopen Opus 33, Núm. 3: Masurca Núm. 24, en D major, de Chopin dirigida per Robin Alciatore. Cortesia de Musopen Problemes de reproducció? Vegeu l'ajuda | Opus 33, Núm. 3: Masurca Núm. 24, en D major, de Chopin dirigida per Lubka Kolessa Masurca de Claude Debussy Masurca de Claude Debussy Problemes de reproducció? Vegeu l'ajuda |

## Referències

* ↑ Cort i Vives, Aleix: Diccionari del Ball. Edicions 62, Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278. Barcelona, juliol del 1999. ISBN 84-297-4572-6, plana 102.

## Enllaços externs

* Assaig sobre la masurca (història, descripció, música, etc.) Arxivat 2008-04-05 a Wayback Machine. (anglès)
* Article sobre la variant russa de la masurca. (anglès)
* Breu història i descripció de la Masurca. Arxivat 2011-05-13 a Wayback Machine. (català)
# Platyclarias machadoi

Platyclarias machadoi és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo a Angola.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Teugels, G.G., 1986. Clariidae. p. 66-101. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Seegers, L., 2008. The catfishes of Africa. A handbook for identification and maintenance. Aqualog Verlag A.C.S. GmbH, Alemanya. 604 p.

## Bibliografia

* Agnèse, J.-F. i G. G. Teugels, 2005: Insights into the phylogeny of African Clariidae (Teleostei: Siluriformes): implications for their body shape evolution, biogeography, and taxonomy. Molecular Phylogenetics and Evolution v. 36: 546-553.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Clay, D., 1977. Biology of the tropical catfish (Family Clariidae) with special emphasis on its suitability for culture (including a bibliography of Clariidae and related topics). Fisheries and Marine Service Commission. Manuscript Report Núm. 1458. 68 p. Ministry of Supply and Services, Canadà.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Teugels, G.G., 1992: Clariidae. P. 468-495. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# La roca vermella

La roca vermella (Le Rocher rouge) és un oli sobre tela de 92 × 68 cm pintat per Paul Cézanne vers els anys 1895-1900 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Rewald situa aquesta pintura entorn del 1895. A partir d'aquesta data, com ha observat Michel Hoog, els paisatges de Cézanne "perden la serenitat, l'ordenament clar i la llum assolellada dels anys anteriors. Cézanne cerca, als voltants d'Ais de Provença, localitzacions salvatges on, en composicions atapeïdes i agitades, es barregen vegetació i roques."
Aquesta obra va passar per les mans de la vídua de Paul Guillaume, Domenica, i d'Ambroise Vollard.

## Descripció

La roca vermella és considerada com una de les obres mestres de la maduresa artística de Cézanne. En aquest quadre d'audaç composició, la paret en desplom de la roca cantelluda, entre vermella i taronja, presenta un contrast violent en el color i en la factura amb el cel blau i la vegetació espurnejant, tractada a base de petits traços regulars. El color aplicat en forma de fines pinzellades paral·leles accentua l'efecte de vibració òptica que la reverberació del sol ardent sobre la terra nua produeix en l'aire. La idea de la perspectiva tradicional sembla haver estat abolida ací, mentre que la sensació d'estranyesa prové de la intrusió d'una roca a la part superior dreta de la composició i amb una aparença gairebé abstracta i geomètrica.
El 1978, John Rewald va dir que "des del punt de vista de la composició, la superposició totalment asimètrica i abrupte de la roca en aquesta escena de bosc és un element totalment inusual en els paisatges de Cézanne", però també va destacar que "un equilibri miraculós" es desprenia del conjunt.

## Referències

* 1 2 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 126-127.
* ↑ John Rewald, The Paintings of Paul Cézanne: A Catalogue Raisonné, vol. I, Nova York, Harry N. Abrams, 1996, núm. 273, pàg. 185.
* ↑ Musée de l'Orangerie. Catalogue de la collection Jean Walter et Paul Guillaume, París, Réunion des Musées Nationaux, (1984) 1990, núm. 13, pàg. 38.
* 1 2 3 4 5 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Flickr
* Le rocher rouge - Paul Cézanne - Les Grands Peintres (francès)
# Gomes Eanes de Azurara

Gomes Eanes de Zurara, o d'Azurara (1410-1474), va ser guarda-conservador de la biblioteca reial de Portugal cap a l'any 1451. Va ser, després de Fernão Lopes, el 1454, guarda gran (Guarda-Mor) de la Torre do Tombo. El 1467 es va traslladar a Al-Ksar es-Seghir, per tal de completar la seva crònica del comte D. Eduardo de Meneses.
En les seves cròniques, Zurara es fixa en l'apreciació de les grans figures, fent moltes referències a l'heroisme i els fets paradigmàtics, exaltant el valor dels personatges èpics dels quals s'ocupa.
Mangualde té una escola molt coneguda en el seu honor (Escola Eb 2,3 Gomes Eanes de Azurara).

## Obres

* 1450 - Chronica del Rei D. Joam I de boa memória. Terceira parte em que se contam a Tomada de Ceuta (Lisboa, 1644);
* 1453 - Chronica do Descobrimento e Conquista da Guiné (París, 1841);
* 1463 - Chronica do Conde D. Pedro de Menezes (a: Inéditos de Historia Portugueza, vol. II. Lisboa, 1792);
* 1468 - Chronica do Conde D. Duarte de Menezes (a: Inéditos de Historia Portugueza, vol. III. Lisboa, 1793).

## Referències

* ↑ Bertoli, André Luiz «Modelos de ação bélica na Crônica de D. Duarte de Meneses - contexto, texto e representação». Mirabilia, núm. 15, 7-2012, pàg. 171-201. ISSN: 1676-5818.
* ↑ Carvalho, Joaquim de. Sobre a erudição de Gomes Eanes de Zurara: notas em torno de alguns plágios deste cronista (en portuguès). Biblos, 1949.
# Escut de Tàrbena

S'escut de tàrbena és un símbol representatiu oficial de Tàrbena, municipi des País Valencià, a la comarca de sa Marina Baixa. Té es següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. Al primer quarter, en camp de gules, una torre d'or. Al segon quarter, en camp d'argent, un bou passant de gules. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

S'escut fou aprovat per Resolució de 31 de maig de 1999, des conseller de Presidència, publicada en es DOGV núm. 3.549, des 29 de juliol de 1999.
Sa torre és s'atribut de santa Bàrbara, patrona de sa localitat, i fa referència també a s'antic castell de sa vila. Es bou són ses armes parlants des Bou, antics senyors de sa vall de Tàrbena.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 31 de maig de 1999, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Tàrbena (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.549, 29-07-1999, pàg. 13.721 [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 217 [Consulta: 12 setembre 2015].
# Masurques op. 56 (Chopin)

Les Masurques op. 56 són un conjunt de tres peces per a piano sol compostes per Frédéric Chopin probablement cap als anys 1843-1844 i publicades el 1844. Una interpretació típica dels tres masurques dura al voltant de 12 minuts. La Masurca op. 56, núm. 1, en si major, destaca per la seva estructura de rondo en 5 parts, amb la següent relació tonal: si major - mi♭ major - si major - sol major - si major.

## Referències

* ↑ Mazurkas (3) for piano, Op. 56, CT. 83-85
# Henonemus intermedius

Henonemus intermedius és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Araguaia (Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward, 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann, 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2: 28-56.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* DoNascimiento, C. i F. Provenzano, 2006: The genus Henonemus (Siluriformes: Trichomycteridae) with a description of a new species from Venezuela. Copeia 2006 (núm. 2): 198-205.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de Vacarisses

L'escut oficial de Vacarisses té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una vaca de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 485.
La vaca és el senyal parlant tradicional de l'escut del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «DECRET 320/1984, de 28 de setembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vacarisses per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 485. Generalitat de Catalunya, 14-11-1984. [Consulta: 22 març 2013].
# Henonemus taxistigmus

Henonemus taxistigmus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Rupununi (Guaiana).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward, 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fowler, H. W., 1914. Fishes from the Rupununi River, British Guiana. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 66: 229-284.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* DoNascimiento, C. i F. Provenzano, 2006: The genus Henonemus (Siluriformes: Trichomycteridae) with a description of a new species from Venezuela. Copeia 2006 (núm. 2): 198-205.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pablo Zamarripa Uraga

Pablo Zamarripa Uraga (Laredo (Cantàbria), 1877 - Sondika (Biscaia), 17 d'agost, 1950), fou un sacerdot basc, que excel·lí en la literatura i la filologia basca.
Va rebre la instrucció primària a Erandio, va fer els estudis eclesiàstics a Durango i a Vitòria i es va ordenar de prevere el 1906, cantant la seva primera missa a Sondika al març del mateix any. Des de molt jove es va mostrar molt aficionat a la literatura i a la filologia basques i el 1897 va començar a col·laborar a la revista Euskalzale, fundada i dirigida per Resurrección María de Azkue, al qual va prestar la més entusiasta col·laboració al seu Diccionari basc-espanyol-francès, subministrant-li paraules d'ús a Sondika i els seus contorns.
De temperament entusiasta i molt estudiós, Zamarripa va fer una valuosa aportació a la literatura i filologia basques, havent-li merescut a Bonifacio d'Echegaray Corta una de les seves obres els següents:
| « | Zamarripa és un apassionat devot de la llengua basca; leif-motif de tota la seva obra és l'amor al basc. I a Gora gegira no podien estar absents les mostres d'aquest afecte filial al verb de la raça de l'autor: els religiosos, i molt ben tractats tots, amb admirable soltesa a la frase, amb absolut domini del lèxic i amb un fons poètic espontani i, de vegades, simpàticament ingenu... Zamarripa, que maneja el diàleg biscaí magistralment, agrada en ocasions d'expressar-se en aquella varietat que va conèixer primer, en el basc que es parla a Txorierri. | » |
A més de l'esmentat anteriorment, se li deu: Gramàtica basca; Vocabulario vasco-castellano (suplement a la mateixa) Manual del vascófilo, obra complementària de l'anterior, i Zaparradaketa. Va col·laborar en diaris i revistes, i diverses de les seves poesies van obtenir primer premi en diferents concursos celebrats al País Basc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 106. (ISBN 84-239-4570-7)
# Escut de Veciana

L'escut oficial de Veciana té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un mont de sable movent de la punta somat d'un falcó d'or i acostat de 2 calderes d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 8 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 2235.
La història de Veciana ha estat lligada des dels seus orígens als quatre castells de dins el municipi: Veciana, Miralles, Segur i Montfalcó el Gros. El castell de Veciana (segle xi), després d'haver pertangut als bisbes de Vic i a la Corona, va passar a dependre de la baronia de Segur; els primers barons en foren els Calders, simbolitzats per les calderes d'or sobre camper de gules, provinents de les seves armes parlants. El falcó sobre el mont és una al·lusió parlant al castell de Montfalcó, esmentat abans.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 8 de juliol de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Veciana.» (pdf). DOGC núm. 2235. Generalitat de Catalunya, 26-07-1996. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Pacawara

El Pacawara, també escrit Pacahuara, és un idioma gairebé extint que pertany a el grup de llengües pano parlat per aproximadament 17 persones de l'ètnia pacahuara al nord-oest de Magdalena, al departament de Beni, Bolívia.
Des de la promulgació del decret suprem núm. 25894 l'11 de setembre de 2000 el pakawara és una de les llengües indígenes oficials de Bolívia. Va ser inclòs en la Constitució Política promulgada el 7 de febrer de 2009.

## Referències

* ↑ Bolivia: Decreto Supremo Nº 25894, 11 de septiembre de 2000
* ↑ Constitución Política de Bolivia
# Tòrax de Larisa

Tòrax (grec antic: Θώραξ, llatí: Thorax) fou un príncep de la poderosa família dels alèvades de Larisa de Tessàlia.
Junt amb els seus germans, que desitjaven conservar i augmentar el seu poder, va ser un dels que va urgir a Xerxes I de Pèrsia d'envair Grècia, i li van prometre el seu ajut. Després de la batalla de Salamina l'any 480 aC, en la retirada persa, les forces de Tòrax van escortar al rei, i ell mateix va romandre fidel als perses i va estar present a la batalla de Platea junt amb Mardoni el 479 aC.
Després de l'expulsió dels perses el rei Leotíquides d'Esparta va anar a Tessàlia per castigar els col·laboracionistes, però Tòrax va comprar la seva seguretat amb suborns.

## Referències

* ↑ 1.Thorax a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1105
# Naassen

Naassen (àrab: نعسان, Naʿsān) és un dels suburbis del sud de la ciutat de Tunis, tot i que administrativament forma part de la governació de Ben Arous. La municipalitat té 28.151 habitants el 2017.

## Economia

La municipalitat inclou la zona industrial de Chebeda, on hi destaca la indústria del vidre i de la porcellana xinesa, així com de productes sanitaris.
Compta amb un estació de tren des de principis del segle xx.
Va ser coneguda per la producció de vi i la producció de raïm.

## Administració

Constitueix la municipalitat o baladiyya homónima, amb codi geogràfic 13 23 (ISO 3166-2:TN-12), des que el 26 de maig de 2016 es va separar de la municipalitat de M'Hamdia-Fouchana pel Decret governamental núm. 2016-600.
També forma part de la delegació o mutamadiyya de Fouchana, amb codi geogràfic 13 60 (ISO 3166-2:TN-12), de la qual inclou tres dels seus set sectors o imades:
* Nâassen (13 61 55)
* Chebeda (13 61 56)
* Douar ElHouch (13 61 57)

## Referències

* ↑ «GeoNames.org». www.geonames.org, 21-02-2021. Arxivat de l'original el 2021-02-21.
* 1 2 3 «بلدية نعسان: مزيد العناية بالبيئة والبنية التحتية وتركيز منطقة صناعية وإحداث سوق أسبوعية وأخرى مركزية أهم انتظارات السكّان من المجلس البلدي». Babnet, 21-02-2021. Arxivat de l'original el 2021-02-21.
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ «Décret gouvernemental n°2016-600 du 26 mai 2016, relatif à la création de nouvelles communes au gouvernerats de l'Ariana, Ben Arous, Sidi Bouzid, Gabès, Médenine, Gafsa et Kébili» (pdf) (en francès). Journal officiel de la République tunisienne, 27-05-2016, pàg. 1689-1691. ISSN: 0330-7921..
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 41-44. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Henri-François Berton

Henri-François Berton (París, 1784-1832) fou un compositor de música francès.
Era fill natural del també compositor Henri-Montan Berton (1766-1844). Va ser alumne del Conservatori de París i després es dedicà a l'ensenyança del cant. El 1821 fou nomenat professor del Conservatori.
Va compondre un gran nombre de romances i les òperes:
* Monsieur Desbosquets,
* Jaune et Vieulle,
* Ninette à la cour,
* Les caquets,
* Une heure d'absence,

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg 378 (ISBN 84-239-4536-7)