OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Microsynodontis lamberti

Microsynodontis lamberti és una espècie de peix de la família dels mochòkids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: República Democràtica del Congo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Glaser, U., 2000. Aqualog Photo Collection 1 - African Catfishes Verlag A.C.S. GmbH. ISBN 3-931702-57-X.
* Gosse, J.-P., 1986. Mochokidae. p. 105-152. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. 2004. The Microsynodontis (Teleostei: Siluriformes: Mochokidae) of the lower Guinea region, west central Africa, with the description of eight new species. Zootaxa Núm. 531: 1-52.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 1992. Mochokidae. p. 500-563. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Paugy, D. i T.R. Roberts, 2003. Mochokidae, p. 195-268 a C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Poll, M. & J.-P. Gosse. 1963. Contribution à l'étude systématique de la faune ichthyologique du Congo Central. Annales du Musee Royal de l'Afrique Centrale Serie 8 Zoologie Núm. 116: 43-111, Pls. 1-4.
* Vigliotta, T. R. «A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157, 1, 2008, pàg. 73-136. DOI: 10.1635/0097-3157(2008)157[73:APSOTA]2.0.CO;2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Miguel Monjiu i Panzano

Miguel Monjiu i Panzano fou un compositor que morí a Sogorb el 1681.
Fou mestre de capella de la catedral de Sogorb, prenent possessió el novembre de 1664. fou molt estimat pel capítol pels seus serveis.
En l'arxiu de la catedral de Sogorb s'hi conserven: sis misses a 8, 9, 10, 11 i 12 veus; sis motets a 4, 6, 8 i 12 veus; quatre Misereres; tres Lamentacions, Secuencia del Corpus. himne de Pentacostés; 17 Salms de vigílies, 10 Salms deompletes, dos himnes de completes, dues Salves, i altres composicions desaparegudes fins al núm. 80.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 187 (ISBN 84 239-4534-0)
# Miguel Piramuelles

Miguel Piramuelles (Villafranca, 6 de gener de 1857 - Pamplona, 2 de juliol de 1910) fou un organista i compositor navarrès. Va ser mestre de capella a Tafalla, Tudela i Olite, i es distingí com executor de música sacra en l'orgue, ensenyança a la qual es dedicà, formant diversos deixebles molt profitosos. Va compondre una missa de rèquiem, una altra de angelis, diversos responsoris i motets i unes lametacions que en la seva època s'executaren en quasi totes les esglésies de Navarra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 1296, ISBN 84-239-4544-8
# Miguel Valdivieso Belmás

Miguel Valdivieso Belmás (Cartagena, 1893 - Madrid, 1966) va ser un poeta espanyol pertanyent a la generació del 27. Bon lector dels clàssics, als quals homenatja sovint, la seva major influència és la de Jorge Guillén, prologuista de l'edició pòstuma. De Jorge Guillén pren un gran amor a la precisió expressiva i a la forma tancada, però manca del seu prosaisme i de la seva temptació cap a l'abstracte.
Funcionari de Correus, entre 1920 i 1939 va residir a Múrcia, on va estar relacionat amb el grup de la revista Verso i Prosa. Després de la Guerra Civil, va sofrir l'habitual depuració. La postguerra la va passar a Tarancón i Conca. En aquesta última ciutat, a la qual arriba el 1949, funda la revista El Molino de Paper. La seva obra completa, publicada pòstumament, consta de cinc llibres: Destrucción de la luz, Sino a quien conmigo va, Números cantan, Los alrededores y Formas de la luz.

## Obra poètica

* Obra completa (pròleg de Jorge Guillén), Carboneras de Guadazaón: El Toro de Barro, 1968.

## Bibliografia

* DÍEZ DE REVENGA, Francisco Javier, «La poesía de Miguel Valdivieso», en De don Juan Manuel a Jorge Guillén. Estudios relacionados con Murcia, Murcia, Academia Alfonso X El Sabio, 1982, vol. II, págs. 79-108.
* GUILLÉN, Jorge, «Prólogo», en Obra completa, págs. 9-25.
* JIMÉNEZ MARTOS, Luis, «Valdivieso, Laffón, Oliver y algunos otros poetas de los años veinte», en La Estafeta Literaria, núms. 618-619, Madrid, 15 de agosto-1 de septiembre de 1977, págs. 16-19.
* MARTINÓN, Miguel, «Miguel Valdivieso: Las voces del poeta», en Espejo del aire, Madrid. Verbum, 2000, págs. 100-106.
* RICA, Carlos de la, «Miguel Valdivieso, la expresión de Cuenca», en Cuenca. Revista de la Diputación, núm. 11, Cuenca, 1977
# Mikołaj z Krakowa

Mikołaj z Krakowa, conegut també com a Nikolaus von Krakau o Nicolaus Cracoviensis fou un compositor polonès de la primera meitat del segle xvi. Fou organista de la cort de Cracòvia i celebrat polifonista de la seva època. Algunes de les seves obres (misses, motets, madrigals, danses i preludis) foren publicats per Johann de Lublin des de 1536 fins al 1548.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 3520 “Nicolás de Cracovia” ISBN 84-239-4582-0
# Millor fortuna

Millor fortuna és un terme estrictament judicial, aplicable quan existeix un canvi favorable en la situació econòmica personal o familiar d'algú i aquesta nova situació influeix en la seva condició jurídica.
El la terminologia específica es diu vingués a millor fortuna. És aplicable quan algú no pot pagar les costes judicials i la justícia accepta que en un termini determinat, i mentre no obtingui més recursos econòmics (quan hi hagi millor fortuna), no haurà de pagar aquestes despeses ocasionades.
La millor fortuna d'un condemnat consisteix com a la persona no pot fer front a les despeses de les costes judicials, declarant-se en aquest cas com a insolvent.
Segons la Llei de cada país, aquesta condició està subjecta a revisió quan la situació del condemnat canviï i hi hagi millor fortuna. També s'aplica quan les parts en un litigi han decidit postergar el pagament del deute fins que el deutor disposi de recursos econòmics.
La millor fortuna implica l'existència d'un increment en el patrimoni del condemnat en costes per un judici i aquest increment ha de produir-se en un període determinat, per la qual cosa no cal valorar situacions anteriors o posteriors. A Espanya és de 3 anys.

## Aplicació

La millor fortuna s'aplica en l'àmbit de la justícia gratuïta quan el condemnat no disposa de recursos econòmics suficients com per a afrontar el pagament de les costes processals, és a dir, se l'obliga al pagament de les causades en el seu defensa i les de la part contrària. El càlcul es realitza sobre la base dels ingressos i recursos econòmics del condemnat per tots els conceptes que superin el quàdruple del salari mínim interprofessional fixat cada any.

## Espanya

La Llei 1/1996, de 10 de gener, d'assistència jurídica gratuïta, diu que el beneficiari de justícia gratuïta estarà exempt del pagament de les costes, llevat que aquest beneficiari vingui a “millor fortuna” dins el termini dels 3 anys següents a la terminació del procediment judicial.

## Referències

* ↑ «Definición de mejor fortuna». [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ «Beneficiario de justicia gratuita ha venido a mejor fortuna» (en castellà). Francisco Sevilla, 25-11-2022. [Consulta: 20 setembre 2023].
* ↑ «Consultes de justícia gratuïta (CJG)». Generalitat de Catalunya. Departament de Justícia. [Consulta: 20 setembre 2023].
* ↑ «Obligación de pago a mejor Fortuna». [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ «Les Costes a l'àmbit de la Justícia Gratuïta». [Consulta: 20 setembre 2023].
* ↑ Beatriz Pascual Huerta. «DERECHOS Y OBLIGACIONES DEL SOLICITANTE DE JUSTICIA GRATUITA». [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ Ala. «S.O.S en el sistema de justicia gratuita». Arxivat de l'original el 2019-01-07. [Consulta: 7 gener 2019].
* ↑ «Les Costes a l'àmbit de la Justícia Gratuïta». Torn d’Ofici i Assistència al Detingut. [Consulta: 12 octubre 2023].
* ↑ Boe. ««BOE» núm. 11, de 12/01/1996.». [Consulta: 7 gener 2019].

## Enllaços externs

* Drets laborals
# Josef Slavík

Josef Slavík (Jince, Bohèmia central, 26 de març de 1806 - Budapest, Hongria, 1833) fou un violinista i compositor txec que morí només amb 27 anys.
Estudia al Conservatori de Praga, i el 1823 entrà coma violí en el teatre d'aquesta ciutat. Dos anys més tard marxà a Viena on va conèixer a Frédéric Chopin, i en Franz Schubert, al qual inspirà diverses de les seves obres de música de cambra, el 1829 entrà en l'orquestra del teatre de la cort, a més va emprendre una sèrie de viatges per tot Europa, en els que es feu aplaudir com a concertista.
El 1833 oferí un concert de comiat el 28 d'abril, perquè anava a fer una gira; seria la seva última presentació. En el viatge vers a Budapest se li manifestà la febre tifoide, morint molt poc tems després. L'any 1933 les seves restes foren traslladades a Praga al turó de Vysherad.
Va compondre dos concerts per a violí, un doble concert per a dos violins, un quartet per a instruments d'arc, i diverses altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1006 (ISBN 84 239-4556-1)
# Coregonus hoferi

Coregonus hoferi és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Alimentació

Menja zooplàncton i insectes petits.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: llac Chiemsee (Alemanya).

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kottelat, M. i J. Freyhof 2007. Handbook of European freshwater fishes. Publications Kottelat, Cornol, Suïssa. 646 p.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Berg, L. S. 1932. Übersicht der Verbreitung der Süßwasserfische Europas. Zoogeographica, Jena v. 1 (núm. 2): 107-208, Pl. 2.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Kottelat, M. 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vogt, C. i Hofer, B., 1908-1909. Die Süsswasserfische von Mittel-Europa. Engelmann, Leipzig.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Coregonus hoferi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Jeon Hae-sup

Jeon Hae-sup és un lluitador sud-coreà, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jeon Hae-Seop». [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 7 març 2025].
# Epithelantha ilariae

Epithelantha ilariae és una espècie fanerògama que pertany a la família de les cactàcies (Cactaceae). És originària de Nord-amèrica.

## Descripció

Epithelantha ilariae és una espècie controvertida molt semblant en la seva morfologia a Epithelantha bokei, però moltes característiques separen les dues espècies. La característica més important que distingeix Epithelantha ilariae d'Epithelantha bokei és la manca de denticles evidents als marges de la columna vertebral, que és una característica peculiar d'Epithelantha bokei. Les tiges estan aplanades, de forma regular, més grans de 6 cm. Te entre 30 a 52 espines radials distribuïdes en 2 o 3 capes superposades. Les espines tenen una secció el·líptica, en lloc d'una secció aplanada com a Epithelantha bokei. L'epidermis de la columna vertebral d'Epithelantha ilariae és evidentment de color blanc cerós, sobretot durant la fase juvenil, a Epithelantha bokei només és lleugerament cerosa o gens. El període de floració d'Epithelantha bokei és entre març i juliol, mentre que el període de floració d'Epithelantha ilariae és entre març i octubre.

## Distribució, hàbitat i ecologia

Epithelantha ilariae es troba a Mèxic des dels vessants meridionals de la sierra de Obayos, a uns 50 km al nord de Monclova, Coahuila, i la seva distribució és una mena de banda ampla que acaba al nord de Montemorelos, Nuevo León, i inclou les petites serres (cadenes muntanyoses) que envolten l'àrea metropolitana de la ciutat de Monterrey, Nuevo León.
En el seu hàbitat Epithelantha ilariae és l'espècie d'Epithelantha que creix a una altitud més baixa, ja que es troba entre els 300 i els 570 m sobre el nivell del mar. Aquesta espècie creix en vessants semielevats, entre roques sobre graves barrejades amb terra que conté compostos orgànics.
Una petita part de les poblacions d'Epithelantha ilariae es veuen amenaçades per la degradació de l'hàbitat, els treballs exploratoris per a la detecció de dipòsits de gas natural, així com l'impacte dels gasoductes annexos, i la infraestructura associada, l'extracció de pedra per a la fabricació i materials de construcció, pedrera. , així com pels animals de pastura (vaques i cabres).

## Taxonomia

Epithelantha ilariae va ser descrita per Davide Donati i Carlo Zanovello i publicat a Piante Grasse 30: 186, a l'any 2010.

### Etimologia

Epithelantha: nom genèric que deriva del grec i significa "flors que surten de tubercles".
ilariae: epítet que està dedicat a Ilaria Montanari, una nena petita que pateix una malaltia molt greu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Epithelantha ilariae D.Donati & Zanov.» (en anglès). Llifle - Encyclopedia of living forms. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ «Epithelantha ilariae » (en anglès). Tropicos. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ «Acta Suculenta» (PDF) (en anglès) p. 3, 27-03-2014. [Consulta: 4 maig 2024].

## Enllaços externs

* https://www.pinterest.es/pin/689121180456439308/ Epithelantha ilariae amb flor
# Escut de Veneçuela

L'escut de Veneçuela fou aprovat pel Congrés de la República el 18 d'abril de 1836 i, amb lleugeres variacions, ha arribat fins als nostres dies.
L'escut d'armes fou establert pel president Marcos Pérez Jiménez d'acord amb la llei del 17 de febrer de 1954, que establia també la bandera i l'escut. El 9 de març del 2006 el govern del president Hugo Chávez, per mitjà de l'Assemblea Nacional veneçolana, va reformar parcialment la Llei de la Bandera, l'Escut i l'Himne Nacionals, publicada al núm. 38.394 de la Gaceta Oficial.
L'heraldista Fabio Cassani Pironti, encarregat per l'Assemblea Nacional, va assumir la reforma de l'escut d'armes nacional.
Duu els colors de la Bandera Nacional en els tres quarters en què es divideix: el primer quarter, de gules, conté una garba de blat d'or com a símbol de la unió i de la riquesa de la Nació; té tantes espigues com estats hi ha a la República. Al segon quarter, d'or, com a emblema del triomf en les guerres, hi figuren un conjunt d'armes (una espasa, un sabre i tres llances; últimament s'hi han afegit un matxet, un arc i una fletxa) i dues banderes nacionals entrellaçades per una corona de llorer. Al tercer quarter, d'atzur, s'hi representa un cavall indòmit d'argent, emblema de la independència i de la llibertat; a l'escut actual el cavall galopa cap a la destra (l'esquerra de qui observa) i mira cap endavant, a diferència de l'escut precedent, en què passava cap a la sinistra (la dreta) i tenia el cap que mirava enrere.
Damunt l'escut hi ha dues cornucòpies o corns de l'abundància travessades, que aboquen la seva riquesa. Flanquejant l'escut, una branca de llorer i una palma, lligades amb una cinta que representa la bandera tricolor veneçolana, damunt la franja blava central de la qual apareixen les següents inscripcions en lletres majúscules daurades:
* 19 de abril de 1810 / Independencia
* 20 de febrero de 1859 / Federación
* República Bolivariana de Venezuela (abans, República de Venezuela)

## Vegeu també

* Bandera de Veneçuela
* Galeria d'escuts d'estats sobirans

## Referències

* ↑ El Nacional, 12/03/2006.
# Escut de Vilamòs

L'escut oficial de Vilamòs té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r d'argent; 2n de sinople. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat pel ple de l'Ajuntament el 20 de maig de 1992 i publicat al DOGC número 1645 del 16 de setembre del mateix any.
Vilamòs era la capital del terçó aranès de Lairissa, i les armes de la vila porten els colors al·lusius a la Vall d'Aran: argent per l'aigua de la Garona i els estanys de Vilamòs (Estanh Long i Estanh Redon), i també per la neu, que cobreix les muntanyes una bona part de l'any; el sinople hi és pels boscos, els prats i els camps.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de setembre de 1992, pel qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vilamòs.» ( PDF). DOGC núm. 1645. Generalitat de Catalunya, 16-09-1992. [Consulta: 14 novembre 2011].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Vall d'Aran
# Escut de Vilanova de Prades

L'escut oficial de Vilanova de Prades té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un castell de sable obert acostat de dos castanyers de sinople; el peu quarterat en sautor, primer i quart d'or, quatre pals de gules; segon i tercer d'atzur, sembrat de flors de lis d'or i amb un lambel de tres penjants de gules al cap. Per timbre, una corona de poble.
Com a curiositat, cal observar que en el procés d'oficialització de l'escut, es va demanar al municipi un disseny propi de la figura natural del castanyer, que va esdevenir aquesta amb la copa més arrodonida.

## Història

El senyal del castell és el propi i tradicional del municipi, i es justifica per la cessió del lloc per part d'Alfons I a Pere d'Avellà el 1163, per tal que el repoblés i hi aixequés un castell. Les armories del peu són les dels comtes de Prades, ja que el poble va pertànyer a aquest comtat entre els segles XIV i XIX, i a més a més representen una part del topònim de la localitat. Finalment, els castanyers són uns arbres que defineixen el paisatge i l'economia locals.
Així doncs, es pot afirmar que l'escut oficial de la localitat de Vilanova de Prades està basat en la representació històrica del segell. S'incorpora el castanyer com a símbol de la importància d'aquest cultiu a l'economia del municipi, i les armes del Comtat de Prades per destacar-ne la seva pertinença a partir del 1324.
Al llarg dels anys, se n'han fet diverses interpretacions coincidint amb la representació de dues torres i el cingle o de tres torres, sempre acompanyades de la flor de lis com a detall de les armories dels comtes de Prades.
L'escut va ser aprovat el 3 de març del 2015 i publicat al DOGC el 17 del mateix mes amb el número 6832.
* L'escut tradicional, amb el castell estilitzat en forma de dues torres i el cingle
* Escut amb les tres torres acompanyades de la flor de lis
* Interpretació en color de l'escut amb les dues torres, el cingle i la flor de lis

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/469/2015, de 3 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vilanova de Prades.» (pdf). DOGC núm. 6832. Generalitat de Catalunya, 17-03-2015. [Consulta: 26 març 2015].

## Enllaços externs

* El Portal Nou: Periòdic de Valls, l'Alt Camp i la Conca, «Governació dona el vistiplau a l'escut heràldic de Vilanova de Prades»
* Nova Conca, «El poble de Vilanova de Prades ja disposa del seu escut oficial»
# Escut de Vilar de Canes

L'escut de Vilar de Canes és el símbol representatiu oficial de Vilar de Canes, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Maestrat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Quarterat en creu. Primer i quart, d'argent, una creu de gules flordelisada de sable, per l'orde de Montesa. Segon i tercer, de gules, sengles estrelles d'or de vuit puntes amb deixant del mateix metall. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 30 d'abril de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.262, de 3 de juny de 2002.
L'estel és el senyal tradicional de l'escut del poble si més no des del segle xix, amb l'afegitó de la creu de l'orde de Montesa, al qual pertanyia, dins la comanda de Culla.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 240 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 30 d'abril de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Vilar de Canes (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.262, 03-06-2001, pàg. 15.321-15.322 [Consulta: 16 juny 2016].