OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dimitrie Stancu

Dimitrie Stancu (Călacea, 11 de febrer de 1927 - Cluj-Napoca, 17 d'abril de 2014), conegut com Didi per col·legues i familiars, va ser un matemàtic romanès.

## Vida i obra

Stancu va néixer al petit poble agrari de Călacea, a uns trenta quilòmetres al nord de Timisoara, en una família molt pobre. El seu pare va morir quan era molt petit i la seva mare, en no poder-lo criar, el va deixar a l'orfenat Maria Regina d'Arad on va ser escolaritzat. El 1947 va acabar els seus estudis secundaris a l'Institut Moise Nicoara d'Arad i va ser admès a la universitat Babeș-Bolyai de Cluj-Napoca, en la qual es va doctorar el 1956.
Stancu va fer tota la seva carrera acadèmica a la universitat de Cluj, excepte el curs 1961-62, durant el qual va estar a la universitat de Wisconsin a Madison. Va publicar uns cint-vint articles científics i tres llibres de text, sempre sobre els seus camps de recerca: l'anàlisi numèrica i la teoria de l'aproximació.

## Referències

* ↑ Pavaloiu i Catinas, 2014, p. 93.
* ↑ Cătinaş, 2013, p. x.
* ↑ Pavaloiu i Catinas, 2014, p. 94.

## Bibliografia

* Arsene, Gr. Topics in Modern Operator Theory (en anglès). Springer, 1981. ISBN 978-3-7643-1244-2.
* Pavaloiu, Ion; Catinas, Emil «In memoriam professor Dimitrie D. Stancu, honorary member of the Romanian Academy» (en anglès). Journal of Numerical Analysis and Approximation Theory, Vol. 43, Num. 2, 2014, pàg. 93-102. ISSN: 2457-6794.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Dimitrie Stancu» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Cătinaş, Emil. «Profesorul emerit D.D. Stancu, membru de onoare al Academiei Române la vârsta de 85 de ani» (en romanès). Universitatea Babes-Bolyai, 2013. [Consulta: 15 setembre 2023].
* «Prof. dr. dr. H. C. Dimitrie D. Stancu, honorary member of the Romanian Academy» (en anglès). Institute of Numerical Analysis Tiberiu Popoviviu, 2017. [Consulta: 15 setembre 2023].
# Jeanne Charlotte Saint-Aubin

Jeanne Charlotte Saint-Aubin (París, 1764 - 1850) fou una cantant dramàtica parisenca. Filla d'un comediant, començà actuar en públic des dels dotze anys, treballant en diverses ciutats departamentals; a Lió va contraure matrimoni amb el tenor Agustín Alejandro d'Herbez, anomenat Saint-Aubin, junt amb el qual fou contractada per l'Òpera de París; després passà a actuar en el teatre de la Comèdia Italiana de la mateixa capital. Hàbil cantant i excel·lent comedianta, creà infinitat de papers i recollí grans aplaudiments arreu de França. Es retirà de l'escena el 1808.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 52, pàg. 1466, ISBN 84 239-4552-9
# Lefontita

La lefontita és un mineral de la classe dels fosfats.

## Característiques

La lefontita és un fosfat de fórmula química Fe₂Al₂Be(PO₄)₂(OH)₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2014. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la lefontita hauria de pertànyer a "08.DD - Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 2:1» juntament amb els següents minerals: chenevixita, luetheïta, acrocordita, guanacoïta, aheylita, calcosiderita, faustita, planerita, turquesa, afmita, childrenita, eosforita i ernstita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Mineral de la Universitat d'Arizona, a Tucson (Arizona), amb el número de catàleg: 19802.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Brasil, concretament la prospecció João Teodoro, a Linópolis (Divino das Laranjeiras, Minas Gerais). També ha estat descrita a la mina Palermo núm. 1, a la localitat de Groton (Nou Hampshire, Estats Units). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Lefontite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 novembre 2021].
# Francesc Ramoneda i Busquets

Francesc Ramoneda i Busquets (Terrassa, 28 de maig del 1717 - ?) fou un organista i mestre de capella català. Fill d'uns pares religiosos i molt aficionats a la música, aviat se li despertà la vocació musical. Ingressà primer a l'escolania parroquial i, després, de petit encara, a la de Montserrat.
Al monestir estudià diferents instruments i esdevingué un alumne distingit en el domini de l'orgue i en totes les disciplines. On realment excel·lí, però, fou en el camp de la composició, car des de molt jovenet manifestà unes grans dots creadores. Ja musicalment format, sortí del monestir i tornà a Terrassa on pogué manifestar als seus compatricis l'extraordinària tècnica musical adquirida durant els anys de vida conventual.
Al cap d'un any d'haver sortit de Montserrat, i atenent la petició dels seus amics i paisans, es presentà per ocupar la plaça d'organista i mestre de capella del Sant Esperit que, aleshores, es trobava vacant. Guanyà les oposicions, la qual cosa li permeté desenvolupar una fructífera tasca musical a la seva vila, de manera que els terrassencs pogueren assaborir les seves inspirades composicions, interpretades durant les festes més assenyalades de l'any.
En l'exercici del càrrec d'organista i compositor de l'església del Sant Esperit, passà tota la vida complaent tant la comunitat parroquial com els bons amants de la música de la rodalia que, per poder fruir del seu art, recorrien camins i dreceres per tal d'arribar a l'església parroquial de Terrassa.
Morí el dia 26 de febrer del 1803 a l'edat de 86 anys després d'haver-se lliurat a un brillant mestratge que despertà moltes vocacions musicals entre els infants terrassencs.

## Referències

* ↑ Freixas i Vivó, Josep. Musiquer terrassenc: 224 fitxes biogràfiques. Terrassa: Àmfora, 2011, p. 309. ISBN 9788493910518.
* ↑ Saldoni, Baltasar. Diccionario Biográfico-Bibliográfico de efemérides de músicos españoles. Tomo primero (en castellà). Madrid: Imprenta a cargo de D. Antonio Pérez Dubrull, calle del Pez, núm. 6, principal, 1868, p. 343.
# Manuel Blanco Camarón

Manuel Blanco Camarón (Madrid, 11 de març de 1800 - idm. 30 de desembre de 1841), fou un compositor i organista madrileny.
Fou organista de la cort a Atocha, i fou autor d'alguns concertants per a piano i orquestra que foren molt celebrats, i d'una katxuxa que dedicà al rei Ferran VII. El 1824 es traslladà a París, on crida extraordinàriament l'atenció per la seva facilitat en fer improvisacions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1086. (ISBN 84-239-4508-1)
# Manuel Claret i Nonell

Manuel Claret i Nonell (Barcelona, 22 de setembre de 1939 - 14 de juny de 2018), fou un sacerdot català.
Va desenvolupar els seus estudis en Teologia i Filosofia al Seminari Conciliar de Barcelona, on va entrar-hi el mes de setembre de 1955. Va ser ordenat sacerdot pel bisbe Gregorio Modrego a la parròquia de Sant Joan d’Horta el 22 de setembre de 1962. Va ser consiliari de la Joventut Independent Catòlica Femenina (JICF), director de Càritas Diocesana de Barcelona entre 1973 i 1981, i entre 1983 i 2004 fou també professor de l'assignatura de "Doctrina catòlica i al seva pedagogia" a l'Escola de Magisteri de la Universitat de Barcelona. També fou director de l'Organisme Benèfic Assistencial (OBA) en dues etapes: entre 1976 i 1987, i entre 2004 i 2017. El 1991 es va doctorar en Teologia Moral a la Facultat de Teologia de Catalunya. Aquell mateix, i després del seu pas per diverses parròquies, fou nomenat rector de la parròquia de la Verge de Pau, al barri de la Bonanova de Barcelona, on hi exercí durant 27 anys, fins a la seva mort.

## Obres

* La fe de los jóvenes y la fe de la Iglesia (Barcelona : Facultad de Teología, Sección Sant Paciano, 1972)
* L'amor, la sexualitat i la fecunditat matrimonials en el magisteri de l'Església (Barcelona : Facultat de Teologia de Catalunya, 1991)
* L’amor, la sexualitat i la fecunditat. El magisteri de l'Església fins a la «Familiaris consortio» (Barcelona: Herder, 1995)
* El matrimoni, comunitat de Vida i d’Amor (Barcelona : Facultat de Teologia de Catalunya, 2009)
* El Matrimonio, comunidad de vida y amor (Barcelona : Centre de Pastoral Litúrgica, 2010)
* El Sagrament del matrimoni (Barcelona : Arquebisbat de Barcelona. Delegació Diocesana de Pastoral Familiar, 2010)

## Referències

* 1 2 3 Llisterri, Jordi «Mor mossèn Manuel Claret; la pastoral familiar més oberta». Catalunya Religió, 15-06-2018 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ «Mn. Manuel Claret Nonell, acs». Església Arxidiocesana de Barcelona, 15-06-2018. [Consulta: 4 febrer 2021].
* 1 2 3 Mora i Bartrès, Gaspar «In memoriam Manuel Claret i Nonell (Barcelona 1939-2018)». Revista Catalana de Teologia, vol. 43, núm. 2, 2018, pàg. 577 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Mora i Bartrès, 2018, p. 578-579
* 1 2 Mora i Bartrès, 2018, p. 579
# Manuel Clavero Arévalo

Manuel Francisco Clavero Arévalo (Sevilla, Andalusia, 25 d'abril de 1926 – ibídem, 14 de juny de 2021) fou un polític i professor universitari espanyol, que exercí diverses vegades com a ministre en els primers governs espanyols post-franquistes.

## Biografia

Va néixer el 1926 a la ciutat de Sevilla, en una família catòlica de classe mitjana. Va estudiar dret a la Universitat de Sevilla, esdevenint posteriorment professor d'aquesta universitat en la qual va tenir alumnes com Adolfo Suárez o Felipe González. El 1971 va ser nomenat rector de la universitat sevillana i va fundar i presidir l'Institut de Desenvolupament Regional.
L'any 1999 fou escollit Fill Predilecte d'Andalusia.

## Activitat política

Va entrar en el món de la política amb la fundació i la presidència del Partit Social Liberal Andalús (PSLA), integrant-se posteriorment aquest partit en la Unió de Centre Democràtic (UCD). En les eleccions generals de 1977 fou escollit diputat al Congrés per la província de Sevilla, essent escollit Ministre Adjunt per a les Regions, càrrec que ocupà fins a finals de la legislatura. Reescollit diputat en les eleccions generals de 1979, fou nomenat Ministre de Cultura i Benestar i President de la UCD andalusa en la formació del nou govern. Va dimitir del seu càrrec el gener de 1980 i va sortir de la UCD per no estar d'acord amb la postura del partit sobre l'autonomia andalusa. Posteriorment va fundar el partit Unitat Andalusa, que tingué una breu existència.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008

## Bibliografia

* Castillo Arenas, F. «El Partido Social Liberal Andaluz, un "toque regionalista" para la Unión de Centro Democrático» (en castellà). Ámbitos, Revista de Estudios de Ciencias Sociales y Humanidades de Córdoba [Córdoba], núm. 8, 2002, pàg. 136-142.

## Enllaços externs

* (castellà) Informació de Manuel Clavero al Congrés dels Diputats
# Manuel Fernández Alberdi

Manuel Fernández Alberdi (Madrid, 1882 - [...?]), fou un pianista, professor i compositor espanyol.
En el Conservatori de la seva ciutat nadiua va fer els primers estudis musicals de piano, orgue i composició, acabada la carrera musical amb extraordinària brillantor el 1905, data en què guanyà el Prix de Rome. Estudià piano i direcció d'orquestra a Múnic amb Edward Bach i Felix Mottl, respectivament, estrenant en un concert celebrat sota la direcció del seu mestre Mottl, les Variacions simfòniques, de César Franck.
De retorn a Espanya fou durant dos anys mestre concertador del Teatro Real de Madrid, i el 1914 guanyà per oposició la càtedra de piano en el Conservatori.
Compositor distingit, va escriure obres de tots els gèneres. Des del seu ingrés en el professorat es consagrà com el seu pare Manuel (1839- 1920) completament a l'ensenyament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 765. (ISBN 84-239-4523-5)
# Manuel Machado (músic)

Manuel Machado (Lisboa, segle xvii) fou un músic portuguès. Per la seva habilitat i art com a instrumentista, aconseguí el nomenament de músic de la capella reial de Felip III de Portugal (Felip IV de Castella). No hi ha certesa completa en la identificació d'aquest compositor que alguns musicògrafs distingeixen d'altre del mateix nom i cognom. Vasconcellos, en Os Musicos portugueses, diu que vivia el 1610, i li atribueix diverses obres religioses, com Cogitavit Dominus, una Salve Regina, una Lamentació i diversos Vilhancicos, que es conservaven en la Biblioteca Reial de música que fundà el rei Joan IV, i que fou destruïda pel Terratrèmol de Lisboa de 1755. En un Libro de Tonos humanos, escrit a Madrid a 3 de setembre de 1655, hi ha algun d'aquests tons que porta el nom de Manuel Machado, i en el Sumario de los gajes que se han de pagar a los capellanes, cantores y oficiales de la capilla del Rey Nro. Señor de su Real casa de Borgoña en los cuatro meses del tercio primero de este año de 1633, apareix també un Lope Machado que podia ser el mateix, però no existeix fonament per a creure-ho així..

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1259 ISBN 84-239-4531-6

## Enllaços externs

* Partitures lliures per Manuel Machado a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
# Manuel Macías y Casado

Manuel Macías y Casado (Terol, 3 de novembre de 1844 - Madrid, 7 de novembre de 1937) fou un militar espanyol.
Molt jove encara ingressà en l'Escola d'Infanteria, i als devuit anys passà a Amèrica, prenent part en la campanya de Santo Domingo, i després es traslladà a Cuba, i allà fou ascendit, de forma que al retornar a Espanya, després d'una llarga estada en aquella illa, ja posseïa el grau de coronel. Lluità contra les tropes de Carles VII, i novament passà a l'illa de Cuba, on havia esclatat una insurrecció. En aquesta campanya es distingí notablement, mereixent ser condecorat amb la gran creu del Mèrit Militar. Ja era brigadier quan se li confià el comandament de la plaça de Melilla, on va romandre tres anys, i ascendí a general de divisió mentre exercia el comandament militar a Santoña.
Posteriorment desenvolupà el comandament superior de Cartagena i el càrrec de segon cap del tercer cos d'exercit, tornant a Melilla en ocórrer els esdeveniments de 1893 que significaren la mort del general Juan García Margallo. Ascendit a tinent general el 1893, se'l nomenà capità general de Canàries, passant el 1898 a desenvolupar el mateix càrrec a Puerto Rico, en els atziacs moments, doncs no va poder oposar-se al desembarcament dels nord-americans, no obstant les feines de defensa que havia organitzat, i entregà el comanament superior a un altre general quan ja l'enemic s'havia apoderat de l'illa.
Al seu retorn a la Península es possessionà del comanament del sisè cos d'exèrcit. A més de les ja citades, gaudí d'altres condecoracions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1194 (ISBN 84-239-4531-6)
# Manuel Martorell i Peña

Manuel Martorell i Peña (Barcelona, 1827 - Barcelona, 23 de març de 1890) fou un entomòleg català.

## Biografia

Fou fill de Josep Martorell i d'Engràcia Peña, i germà de Francesc Martorell i Peña. Es va casar amb Teresa Poch i Ferrer (1845-1928).
Especialitzat en lepidopterologia, va publicar al 1876, juntament amb el seu cosí Miquel Cuní i Martorell, el Catálogo metódico y razonado de los coleópteros observados en Cataluña.
Fou el primer director del Museu Martorell des de la seva inaguració el 1882 fins a la seva mort.

## Referències

* 1 2 3 «Defuncions 1890, núm. 2819». AMCB, 23-03-1890.
* ↑ Martorell i Peña, Manuel; Cuní i Martorell, Miquel. Catálogo metódico y razonado de los coleópteros observados en Cataluña. Barcelona: Imp. de Tomás Gorchs y Compª, 1876, p. 360.
* ↑ «Martorell i Peña, Manuel». bioexplora.cat.
* ↑ Masriera, Alícia. El Museu Martorell, 125 anys de Ciències Naturals (1878–2003). Ajuntament de Barcelona, 2006 (Monografies del Museu de Ciències Naturals 3).
# Manuel Mas i Candela

Manuel Mas i Candela (Crevillent, Baix Vinalopó, 16 de juny de 1829 - Madrid, 5 de febrer de 1908) va ser un músic i compositor valencià.
Aficionat a la música des de molt infant als set anys ja donava lliçons de guitarró que cobrava un quart cada lliçó, quan va aprendre a llegir, canvià les seves lliçons de guitarró, per les de lectura i escriptura. En arribar l'hora de complir amb el servei militar, tocava la bandúrria admirablement. Va fer el servei militar com a telegrafista en diverses viles de Catalunya i principalment en la vila de Vic donant concerts de bandúrria, acompanyat d'orquestra amb algunes composicions seves, que tingueren gran èxit. Fou molt sol·licitat pels empresaris dels principals teatres. El 1864 fundà una banda de bandúrries, i amb aquesta va donar nombrosos concerts arreu d'Espanya i després per França i Portugal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 638 (ISBN 84-239-4533-2)
* SEMPERE PASTOR, José, Semblanzas crevillentinas, Crevillent, Tertulia Artístico-Literaria "El Cresol"; Ajuntament de Crevillent, 2010. Article sobre Manuel Mas i Candela Arxivat 2017-06-04 a Wayback Machine.
# Manuel Mendes

Manuel Mendes (Evora, Portugal, 1547 – 24 de setembre de 1605) fou un músic portuguès.
Fou mestre de capella a Portalegre i a Evora; Joao Baptista de Castro l'anomenà en el seu Mappa de Portugal, príncep de la música. Entre els seus alumnes tingué entre d'altres en Felipe de Magalhaens. Deixà un tractat, Arte de canto Châo, Misses a cinc veus, Magnificat a quatre i cinc veus, i gran nombre de motets.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 582-83 (ISBN 84 239-4534-0)
# Willie Burmester

Willie Burmester (alemany: Willy Burmester) (Hamburg, 16 de març de 1869 - Hamburg, 16 de gener de 1933) fou un violinista alemany.

## Vida i carrera

Willy Burmester va néixer a Hamburg i va ser deixeble de Joseph Joachim, amb qui va estudiar durant molts anys a Berlín. Tanmateix, el 1885 es va separar de l'escola Joachim i va començar a desenvolupar la seva tècnica amb l'objectiu d'assolir el virtuosisme en lloc d'una puresa d'estil clàssica.
Es va dir que la interpretació dels clàssics per Burmester era una mica freda i desproveïda de sensació. No obstant això, era un artista ben desenvolupat: el seu gust era prou ampli com per incloure totes les escoles de composició al seu repertori. Va estar en el seu millor moment com a intèrpret de les obres de Paganini. Al continent la seva reputació era molt alta. No va aconseguir, però, causar una gran impressió en la seva primera visita a Anglaterra i Amèrica, tot i que el seu públic es va veure obligat a admirar les seves meravelloses gestes tècniques, especialment el seu pizzicato a l'esquerra, i les seves ràpides tirades en tercers i dècims. La seva menys que imposable entonació, però, va limitar una mica el seu èxit; també va patir haver portat l'extrem del primer dit fins al nervi.
En els seus darrers anys, Burmester havia solucionat aquests defectes, i els que el van sentir tocar en els seus concerts posteriors van quedar molt impressionats per les seves qualitats musicals.
Jean Sibelius va dedicar originàriament el seu concert per a violí a Burmester, que va prometre tocar el concert a Berlín. Per raons econòmiques, Sibelius va decidir estrenar-la a Hèlsinki el 1903 i, com que Burmester no estava disponible per viatjar a Finlàndia, Sibelius va contractar Víktor Nováček, professor de violí al Conservatori de Hèlsinki. L'estrena va ser un desastre. Sibelius va revisar l'obra i la nova versió es va estrenar el 1905. A Willy Burmester se li va tornar a demanar que en fos el solista, però no va tornar a estar disponible, de manera que l'actuació va continuar sense ell, amb el líder de l'Orquestra Filharmònica de Berlín, Karel Halíř com a solista. Burmester es va sentir tan ofès que es va negar a tocar el concert i Sibelius va tornar a dedicar-lo al nen prodigi hongarès Franz von Vecsey.

## Referències

* ↑ Notes del programa de l'Orquestra Simfònica de Madison Arxivat el 04/05/2009 a la Wayback Machine
* ↑ Barnett, Andrew: Sibelius

## Fonts

* Aquest article incorpora text d'una publicació d'abans del 1923 i de domini públic: The Etude, Philadelphia: Theodore Presser Company Missing; buit | title = (ajuda)
# Vassili Livànov

Vassili Boríssovitx Livànov (en rus: Васи́лий Бори́сович Лива́нов; Moscou, 19 de juliol de 1935) és un actor de cinema, director de cinema i dibuixos animats, guionista i escriptor soviètic i rus. Artista del Poble de la RSFSR (1988). És conegut sobretot pel paper de Sherlock Holmes en la famosa sèrie de pel·lícules de televisió soviètiques Les aventures de Sherlock Holmes i del doctor Watson (1979–1986), dirigides per Ígor Màslennikov. El 20 de febrer de 2006, Livànov va esdevenir Membre de l'Orde de l'Imperi Britànic (MBE) "pel seu servei a les arts teatrals i escèniques", suposadament gràcies al paper de Sherlock Holmes.
El seu pare, Borís Livànov, va ser un actor destacat del Teatre d'Art de Moscou. Vassili va ser educat en un ambient artístic, va treballar amb el seu pare i va conèixer molts actors soviètics, com per exemple Olga Knípper i Alla Taràssova. Livànov es va graduar a l'escola de teatre Vakhtàngov i va començar la seva carrera cinematogràfica el 1959. El seu primer paper important va ser en l'adaptació de l'obra Col·legues (Коллеги) del seu amic Vassili Aksiónov el 1962, que va coprotagonitzar al costat de Vassili Lanovoi i Oleg Anófriev.
El seu estil de vida més aviat bohemi va fer descarrilar la seva carrera cinematogràfica. A les pel·lícules produïdes durant els anys 1960 i 1970 les seves aparicions van ser molt escasses. Es va convertir en la veu que hi havia darrere de famosos personatges de dibuixos animats soviètics, com Karlsson i Guena el Cocodril, gràcies a la seva veu ronca. També va fer una nova contribució a la companyia de dibuixos animats Soiuzmultfilm i va coescriure el guió de la pel·lícula d'animació Els músics de Bremen, una adaptació modernitzada del conte popular del mateix nom. També va dirigir algunes pel·lícules d'animació, com per exemple L'Ocell Blau.

## Referències

* ↑ List of Honorary Awards January–June 2006 Arxivat 17 February 2013 at the UK Government Web Archive
* ↑ Anton Makarenko. Russian Sherlock Holmes Livanov turns 80 article by Russia Beyond, 20 July 2015
* 1 2 Ливанов, Василий. Путь из детства: Эхо одного тире (en rus). AST, 2013. ISBN 978-5-17-077885-0.
* ↑ Sergey Kapkov (2006). Encyclopedia of Domestic Animation. — Moscow: Algorithm, p. 394-395

## Enllaços externs

* (rus) Pàgina dedicada a Vassili Livànov.