OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# George Thomas Smart

George Thomas Smart (Londres, 10 de maig de 1776 - 23 de febrer de 1867) fou un organista, compositor i director d'orquestra anglès. Era oncle del també músic i organista Henry Smart.
Smart es feu notable com a organista, com a compositor de música sagrada i com a director d'orquestra, i als trenta-cinc anys ja gaudia d'una gran reputació, pel que fou investit cavaller pel duc de Richmond, llavors lloctinent d'Irlanda. Contribuí com a director de concerts a formar les cantants Henriette Sontag i Jenny Lind pel gènere de l'oratori, i com a director d'orquestra posà en escena per primera vegada l'Oberon de Carl Maria von Weber, en el Covent Garden. A Londres fundà la Societat Filharmònica, i a Smart se li deu la introducció i quasi la popularització a Anglaterra de les obres de Beethoven, Schubert, Weber i Schumann. A més, fou, organista de la Capella Reial de St. James. Principalment, va compondre moltes obres religioses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1027 (ISBN 84 239-4556-1)
# Georges Granges de Fontenelle

Georges Granges de Fontenelle (Villeneuve d'Agen, 1769 - 1819) fou un compositor francès.
Al teatre de l'Òpera de París donà: La Montagne (1793); Hécube (1793), òpera aquesta última que té diversos retalls notables, i Médèe et Jason, que fracassà. A més és autor, de nombroses cantates, entre elles les titulades Circe, i Priam aux pieds d'Achille.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 355 (ISBN 84-239-4524-3)
# Gephyroglanis gymnorhynchus

Gephyroglanis gymnorhynchus és una espècie de peix de la família dels claroteids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: riu Aruwimi.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Troisième Partie. Silures, Acanthoptérygiens, Mastacembles, Plectognathes. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 3). 39-58.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Risch, L.M., 1986. Bagridae. p. 2-35. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Geerinckx, T., L. Risch, E. J. Vreven, D. Adriaens I G. G. Teugels, 2007: Claroteidae (pp. 587-629). A: The Fresh and Brackish Water Fishes of Lower Guinea, West-Central Africa. Vol. 1. (Stiassny et al., 2007).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Risch, L.M., 2003. Claroteidae. p. 60-96. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, Vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Skelton, P. H., L. Risch i L. de Vos, 1984: On the generic identity of the Gephyroglanis catfishes from southern Africa (Pisces, Siluroidei, Bagridae). Revue de Zoologique Africaine v. 98 (núm. 2): 337-372.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gephyroglanis habereri

Gephyroglanis habereri és una espècie de peix de la família dels claroteids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: riu Dja (conca del riu Congo al Camerun).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Risch, L.M., 1986. Bagridae. p. 2-35. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Geerinckx, T., L. Risch, E. J. Vreven, D. Adriaens I G. G. Teugels, 2007: Claroteidae (pp. 587-629). A: The Fresh and Brackish Water Fishes of Lower Guinea, West-Central Africa. Vol. 1. (Stiassny et al., 2007).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Risch, L.M., 2003. Claroteidae. p. 60-96. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douce et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, Vol. 2. Coll. Faune et Flore tropicales 40. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica, Museum National d'Histoire Naturalle, París, França i Institut de Recherche pour le Développement, París, França. 815 p.
* Skelton, P. H., L. Risch i L. de Vos, 1984: On the generic identity of the Gephyroglanis catfishes from southern Africa (Pisces, Siluroidei, Bagridae). Revue de Zoologique Africaine v. 98 (núm. 2): 337-372.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gerard Rond

Gerard Rond (5 de desembre de 1956) és un ex-pilot de motocròs i enduro neerlandès que tingué renom internacional durant les dècades del 1970 i 1980. Participant assidu al Campionat del Món de motocròs, hi obtingué els seus millors resultats a la categoria dels 125cc com a pilot oficial de Yamaha, especialment la temporada de 1977 en què hi quedà subcampió darrere de Gaston Rahier. Entre 1976 i 1982, participà sis vegades com a membre de l'equip neerlandès en el Motocross des Nations i set en el Trophée des Nations. A banda, aconseguí vuit Campionats dels Països Baixos de motocròs i cinc d'enduro en cilindrades diverses. Cap al final de la seva carrera, participà en quatre edicions del Ral·li Dakar.
El 2005, Rond va fundar a Loon op Zand l'Experience Island, un enclavament turístic vora un llac especialitzat en l'organització d'esdeveniments esportius, lúdics i empresarials.

## Palmarès al Campionat del Món de motocròs

Font:
| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc | 125cc |
| 1973 | Sachs | - | - | 12è |
| 1974 | Rond/Sachs | - | - | 30è |
| 1975 | Suzuki | - | - | 10è |
| 1976 | Yamaha | - | 24è | - |
| 1977 | Yamaha | - | - | 2n |
| 1978 | Yamaha | - | - | 3r |
| 1979 | Suzuki | 10è | - | - |
| 1980 | Suzuki | 6è | - | - |
| 1981 | KTM | 7è | - | - |
| 1982 | KTM | 22è | - | - |
| 1983 | Suzuki | 12è | - | - |
| 1984 | ? | - | - | - |
| 1985 | Honda | 12è | - | - |
| 1986 | KTM | 24è | - | - |
| 1987 | Kawasaki | 31è | - | - |
* ↑ Grup A
* ↑ Fins al 1974 inclòs no existia el Campionat del món de 125cc, ans la Cup FIM

## Referències

* ↑ «Gérard Rond» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 març 2020].
* 1 2 «Gerard Rond» (en neerlandès). motocrossadvies.nl. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «Profile - Gerard Rond» (en anglès). bestsports.com.br. [Consulta: 14 desembre 2010].
* 1 2 «Gerard Rond - Directeur en eigenaar» (en neerlandès). experience-island.nl. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 2» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 març 2020].

## Enllaços externs

* Vídeo de la seva victòria al GP de Bèlgica de 125cc de 1978 (anglès)
* Vídeo del GP dels Països Baixos de 500cc de 1983, on competí amb la Suzuki núm. 16 (neerlandès)
* Imatge de Gerard Rond amb la Yamaha 125 el 1977
# Geremia Piazzano

Geremia Piazzano (1841 - 1921) fou un músic italià. Primer estudià amb Meiners i després ingressà en el Conservatori de Milà, en el que tingué per mestre de piano a Angeleri i Mazzucato en la composició. Durant molts anys fou mestre de capella de l'església de sant Gaudenci de Novara, d'on passà a desenvolupar el mateix càrrec en la metropolitana de Verceil. És autor de l'òpera Carlo il Temerario, la qual, després d'alguns anys d'haver estat composta, Piazzano va poder escoltar-la representada a Piacenza i a Torí, on fou molt ben acollida. A més se li deu, a més, una altra òpera titulada Gismonde di Sorrento, que s'estrenà a Novara el 1876.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 482, ISBN 84-239-4544-8
# Germinal (1918)

Germinal va ser una publicació anarquista editada a Igualada l'any 1918.

## Descripció

Portava el subtítol Hoja quincenal libertaria. La redacció i l'administració era al carrer de Santa Caterina, núm. 23, i s'imprimia a la Impremta Moderna. Tenia quatre pàgines, a tres columnes, amb un format de 35 x 25 cm. El primer número va sortir el 18 de maig de 1918 i l'últim, el 6, el 28 de juliol del mateix any.

## Continguts

Publicaven Germinal “un grupo de jóvenes ácratas, sedientos de libertad, pan y justicia”. En el primer número diuen “Juzgar la anarquía desde el terrorismo, equivale a juzgar el clero desde la Inquisición. La Anarquía es el símbolo de la perfección ... Nuestra única misión estriba en laborar por un porvenir más humano, más justo, más equitativo”. La revista defensava l'anarquisme i criticava aquells aspectes de la societat amb els quals no estava d'acord. Donava suport a l'Escola Moderna de Ferrer i Guàrdia, parlava de la situació de la dona, de les desigualtats socials i hi havia també alguna poesia. “No és una revista localista, en el sentit que no dona gaire informació sobre Igualada, sinó que més aviat es mou en un nivell teòric, d'idees”. El redactor en cap era Joan Ferrer i Farriol i també hi havien col·laborat Ramon Bonjoch, Josep Casasola, Vicente Franco i Anselmo Lorenzo.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 286.
* ↑ «Saludo anárquico». Germinal, 1, 18-05-1918.
* ↑ Bonjoch, Ramon «La obra de la anarquía». Germinal, 1, 18-05-1918.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1 p. 288.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Gerres infasciatus

Gerres infasciatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels gerrèids.

## Descripció

* Fa 14 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i pelàgic-nerític.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia i el nord del golf de Tailàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Quoy J. R. C. & Gaimard J. P., 1824-1825. Description des Poissons. Chapter IX. A: Freycinet, L. de, Voyage autour du Monde...exécuté sur les corvettes de L. M. "L'Uranie" et "La Physicienne," pendant les années 1817, 1818, 1819 et 1820. París. Voyage Uranie, Zool. . 192-401.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Iwatsuki, Y. & Kimura, S., 1998. A new species, Gerres infasciatus, from the Gulf of Thailand (Perciformes: Gerreidae). Ichthyological Research v. 4 (núm. 1): 79-84.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Fukuhara, T., A. Chakraborty i Y. Iwatsuki, 2006. Gerres infasciatus (Perciformes: Gerreidae) from the Indian Ocean. Icnhtyol. Res. 53:197-199.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Gertrude Ederle

Gertrude Ederle (Nova York, 23 d'octubre de 1905 - Wyckoff, 30 de novembre de 2003) va ser una nedadora estatunidenca i la primera dona a travessar nedant el canal de la Mànega.

## Biografia

Filla d'una família d'immigrants alemanys, Gertrude Ederle va néixer el 1905 a Nova York. Tot i aprendre a nedar tardanament, als 9 anys, el 1919 va ser la dona més jove en establir un rècord mundial de natació a Indianàpolis. L'any 1922 va batre set rècords mundials als campionats de natació de Brighton Beach (Nova York) i el 1924 ja va participar en els Jocs Olímpics de París, en els quals va guanyar la medalla d'or en el relleu de 4x400 metres i la de bronze en les curses de 100 i 400 metres lliures. A més d'aquestes medalles olímpiques, entre 1921 i 1925, any en què va esdevenir neadadora professional, va millorar 29 marques nacionals i mundials.
Aquell mateix 1925 va fer la seva primera travessa de Lower Manhattan a Sandy Hook en set hores. El 6 d'agost de 1926, untada amb greix d'ovella, travessà el canal de la Mànega. Va partir del cap Gris-Nez a França i arribà a la platja de Kingsdown, a Anglaterra. Va fer 56 km (la distància és de 33 km, però no va poder anar en línia recta) i hi emprà 14 hores i 31 minuts. Tot i així, va batre el rècord masculí de la travessa i va esdevenir la primera dona a creuar nedant el canal.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Trudy Ederle». [Consulta: 29 desembre 2022].
* ↑ Editors, History com. «Gertrude Ederle becomes first woman to swim English Channel» (en anglès). [Consulta: 29 desembre 2022].
* ↑ «The history of goggles» (en anglès). International Swimming Hall of Fame. Archived, 23-11-2010. Arxivat de l'original el 2010-11-23. [Consulta: 29 desembre 2022].
Historia y Vida núm. 489.
# Gertrudis Roldós i Doixany

Gertrudis Roldós i Doixany, més coneguda a Palafrugell per la «senyora Tulita», (Mataró, 1901 – Palafrugell, 1976) fou una educadora catalana. Va passar la seva infància a Palamós, fins que va marxar a estudiar a Girona i després a Barcelona.
Va impulsar a Palafrugell una acadèmia privada en un moment en el qual hi havia una creixent demanda d'escolarització i l'escola pública n'era deficitària per manca de recursos.
L'Ajuntament de Palafrugell, arran del projecte Dones amb nom propi de l'Associació Suport a la Dona, va aprovar l'1 de setembre de 2004 denominar una plaça en el seu nom. L'Associació Suport a la Dona havia engegat aquesta campanya per recuperar personatges i col·lectius femenins oblidats o infravalorats que hagin tingut rellevància a Palafrugell.

## Referències

* 1 2 «Gertrudis Roldós i Doixany, Plaça de». Ajuntament de Palafrugell.
* ↑ «Homenatge. Dones amb nom propi». Revista de Palafrugell, núm. 103, 3-2002, p. 6.
* ↑ «Dones amb nom propi». Dona d'aquí, 2003, p. 8.
# Gianni Jeronimo Acquaviva (nascut el 1521)

Gianni Jeronimo Acquaviva (1521 – 1592) fou un militar i literat italià. Serví l'emperador Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic en les guerres de religió a Alemanya, i contra els turcs a Sicília; va estar en la batalla de Lepant i fou aficionat a les lletres i a la poesia.
Deixà un poema incomplet, titulat Fasti Sacri, i diverses Rimas.

## Bibliografia

* Tom núm. 2. Pàg. 417 de l'Enciclopèdia Espasa
# Gilbertolus alatus

Gilbertolus alatus és una espècie de peix de la família dels cinodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del llac Maracaibo i riu Magdalena.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Menezes, N.A. i C.A.S. de Lucena, 1998. Revision of the subfamily Roestinae (Ostariophysi: Characiformes: Cynodontidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 9(3):279-291.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schultz, L. P., 1943: Two new characinid fishes from South America of the genus Gilbertolus Eigenmann. Journal of the Washington Academy of Sciences v. 33 (núm. 9): 273-275.
* Toledo-Piza, M., 2003. Cynodontidae (Cynodotids). p. 234-237. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Giorgio Anselmi

Giorgio Anselmi (Parma, 1385 $^{(Gregorià)}$ - 1450 $^{(Gregorià)}$) fou un músic, metge i astròleg italià que visqué en el segle XV.
És considerat per Gerber com el mateix Anselme de Flandres, que afegí la nota si a les de Guido d'Arezzo, el qual no sembla cert si es considera que Giorgio Anselmi és anterior en un segle a la introducció d'aquesta nota en la gamma musical.
Va escriure una obra titulada Der Harmonie dialogi, l'original del qual fou trobat, malgrat que incomplet, a Milà, l'any 1724. Està dividida l'obra en tres parts: De harmonia celeste, De harmonia instrumentale i De harmonia cantabile. És autor d'una altra obra que porta aquest títol: Prestantissimi ac clarissimi musici, artium medicinaeque ac astrologia consumatissimi Anselmi Georgii Parmensis de musica dicta balnearum (Parma, 1434).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 717 (ISBN 84-239-4505-7)
# Giorgio Miceli

Giogio Miceli (Reggio Calabria, 1836 - 1895) fou un compositor italià del Romanticisme.
Pertanyia a una família de classes mitja i als set anys començà l'estudi de la música. Havent estat el seu pare condemnat a galeres per haver pres part en la revolució de 1847, el jove Giorgio passà a Nàpols i alà continuà els seus estudis musicals amb molt de profit. El 1852, i quan amb prou feines contava disset anys, donà al teatre la seva òpera Zoe, que assolí un bon èxit, ja que es representà unes 40 vegades; no fou tan ben rebuda la seva segona obra Gli amanti aessagenarii, que fou estrenada l'any següent, però el 1854 aconseguí nous èxits amb la seva producció Il conte di Rossiglione; a la setena representació d'aquesta el govern la prohibí per odi al nom de l'autor; aquest i la seva família hagueren de patir la colera dels Borbons fins a l'any 1860, en què fou incorporat a Itàlia el Regne de Nàpols.
Durant aquest temps Miceli es dedicà a l'ensenyança del piano, però sense abandonar en absolut la composició: prengué part en diversos concursos musicals, sobretot a Nàpols i Florència, en els que resultaren premiades algunes de les seves composicions. El 1871 tornà a dar produccions al teatre. L'ombra blanca es representà aquest any, i el 1875 es posà en escena a Nàpols la seva opereta La fata, i posteriorment el 1878 Il convitto di Baldassare, drama líric en quatre actes, que és la seva producció teatral més notable. Per aquesta època dirigí l'orquestra del Politeama, teatre napolità, i des de 1887 fins al 1894 fou director del Conservatori de Palerm.
Entre les seves altres produccions no escèniques figuren: Trios, quatuors; Inno a la marina italiana, Canto dei marinari della flotta italiana, Souvenir de Florence, àlbum que conté sis peces per a piano; Lagrime e Speranze, àlbum amb cinc peces per a cant: Sospiri dell'anima, àlbum amb cinc peces per a cant; serenates, un Miserere, que s'executà amb èxit en diverses esglésies de Nàpols, etc,. La majoria d'aquestes produccions no teatrals foren publicades per l'autor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 925 (ISBN 84 239-4534-0)
# Giovanni Batista Farinelli

Giovanni Batista Farinelli o Jean Baptiste Farinelli (Grenoble, 1655 - 1720) fou un compositor italià nascut a França
Era oncle del famós Farinelli. Va ser mestre de concerts a Hannover, on fou succeït per Francesco Venturini i després passà a Osnabrück com a mestre de capella de la cort, i ja no va tornar més a Hannover.
Quan Jordi I fou coronat rei d'Anglaterra, l'envià a Venècia en qualitat de ministre resident.
Va compondre concerts per a flauta i música escènica, considerant-se'l autor, malgrat que sense fonament de la dansa coneguda com a Folies d'Espagne.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 262 (ISBN 84-239-4523-5)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 1307 (ISBN 84-239-4567-7)
# Giovanni Battista Ala

Giovanni Battista Ala (Monza, 1580 - [...?], 1612) fou un organista i compositor italià.
Fou organista de l'església del convent dels Servites de Monza, gaudint de la fama d'ésser tant bon músic com executant. També organista a Milà i autor de madrigals a dues i quatre veus, de motets i de quatre volums de Concerti ecclesiastici (1616-1628), Canzonette e Madrigali (1617-1625) i Pretum Musicum (1636).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 3, pàg. 893 (ISBN 84-239-4503-0)
# Giovanni Battista Ferrandini

Giovanni Battista Ferrandini, nascut Zaneto Ferrandini (Venècia, 12 d'octubre de 1709 – Múnic (Alemanya), 25 de setembre de 1791), fou un compositor italià del període barroc i clàssic.
No s'ha de confondre amb el compositor napolità Antonio Ferrandini (1718-1779)
Primer alumne d'Antonio Biffi a Venècia, va marxar a Múnic quan era nomes un infant. El 15 de maig de 1722 obté el càrrec de primer oboè de la cort del duc Ferdinand de Baviera i roman allí fins en 1726. En 1723 acumula un lloc per l'elector. Amb Steffano, que es creu que era el seu germà, va treballar com a oboista a la cort fins a 1745. El 1732 va ser músic de cambra de la cort de Carles Albert (més tard emperador Carles Vii). El 1735, va abandonar el seu nom baptismal, Zaneto a favor de Giovanni Battista. També va ser cantant i professor de música.
Entre les òperes escrites per al seu imperial senyor hi figuren les titulades:
* Catón de Utica;
* Diana placata;
* Adriano en Siria;
* Berenice;
* Demofoonte.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 698. (ISBN 84-239-4523-5)
# Giovanni Furno

Giovanni Furno (Càpua, la Campània, 1 de gener de 1748 - Nàpols, la Campània, 20 de juny de 1837) fou un compositor i professor de música italià.
Tingué com a professor, entre d'altres, Lauro Rossi. Més endavant va ser professor de composició, durant molts anys, dels conservatoris Sant'Onofrio i Della Pietà de Nàpols.
Entre els seus deixebles hi hagué cèlebres compositors, com Vincenzo Bellini, Saverio Mercadante, Errico Petrella, Salvatore Agnelli, Giuseppe Bornaccini o els germans Luigi i Federico Ricci.
Va compondre algunes òperes d'escàs valor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 253 (ISBN 84-239-4525-1)