OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fenestraja cubensis

Fenestraja cubensis és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 22 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental central: les Bahames i els cais de Florida.

## Costums

És una espècie solitària.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ McEachran J. D. & Compagno L. J. V., 1982. Interrelationships of and within Breviraja based on anatomical structures (Pisces: Rajoidei). Bull. Mar. Sci. v. 32 (núm. 2). 399-425.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bigelow, H. B. & Schroeder, W. C., 1950. New and little known cartilaginous fishes from the Atlantic. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 103 (núm. 7): 385-408, Pls. 1-7.
* ↑ «Fenestraja cubensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Claro, R. i L.R. Parenti, 2001. The marine ichthyofauna of Cuba. p. 21-57. A: Claro, R., K.C. Lindeman i L.R. Parenti (eds) Ecology of the marine fishes of Cuba. Smithsonian Institution Press, Washington i Londres. 253p.
* ↑ Claro, R., 1994. Características generales de la ictiofauna. p. 55-70. A R. Claro (ed.) Ecología de los peces marinos de Cuba. Instituto de Oceanología Academia de Ciencias de Cuba i Centro de Investigaciones de Quintana Roo.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Bigelow, H.B. i W.C. Schroeder, 1953. Sawfishes, guitarfishes, skates and rays. Mem. Sears Found. Mar. Res. 1(2):1-514.
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Fenestraja mamillidens

Fenestraja mamillidens és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes (7°N-6°N) que viu fins als 1.093 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ McEachran J. D. & Compagno L. J. V., 1982. Interrelationships of and within Breviraja based on anatomical structures (Pisces: Rajoidei). Bull. Mar. Sci. v. 32 (núm. 2). 399-425.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Alcock, A. W., 1889. Natural history notes from H. M. Indian marine survey steamer `Investigator,' Commander Alfred Carpenter, R. N., D. S. O., commanding.--Núm. 13. On the bathybial fishes of the Bay of Bengal and neighbouring waters, obtained during the seasons 1885-1889. Annals and Magazine of Natural History (Series 6) v. 4 (núm. 23): 376-399.
* ↑ «Fenestraja mamillidens». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, l'Índia.775 p.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ferdinando Mazzanti

Ferdinando Mazzanti (Roma, vers el 1800 - Torí, 1895) fou un cantor, violinista, compositor i musicòleg italià.
Posseïa una notable biblioteca en la qual s'hi contenia la major part d'obres i manuscrits de Palestrina, i es distingí com a compositor, violinista i cantor.
Va compondre diversos motets, quintets, quartets i trios per a violí, cançons amb acompanyament de piano; a més va deixar sense concloure, un tractat de música.
Va compondre les òperes següents:
* Il tempio di Vesta:
* Composizioni ornamentali di tutti gli stili...;
* La galleria in piazza Colonna;
* La Roma degli italiani;
* Progetto di una stazione principale di transito in Roma....

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1395 (ISBN 84-239-4533-2)
# Feres (fill de Jàson)

Segons la mitologia grega, Feres (en grec antic Φέρης) va ser un fill de Jàson i de Medea.
La seva mare el va matar, al mateix temps que al seu germà Mèrmer. A la ciutat de Corint hi havia un culte als "fills de Medea" i s'explicava aquesta història: Jàson i Medea van viure un temps a Corint acollits pel rei Creont, fins al dia en què Creont va voler casar la seva filla Creüsa amb Jàson, i va decretar que Medea fos desterrada. Ella va aconseguir endarrerir un dia la seva marxa i va aprofitar-lo per a venjar-se. Va impregnar amb verí un vestit i l'envià a Creüsa per mitjà dels seus fills, dient que no li guardava rancor. Quan la princesa es va posar el vestit, la roba es va incendiar i Creüsa es va cremar, igual que el seu pare que va anar a socórrer-la. El palau també va acabar consumit per les flames. Unes versions diuen que els dos fills de Medea també van cremar o bé, i aquesta és la versió més estesa, que Medea matà Feres i Mèrmer quan va marxar de Corint, ja que eren fills de Jàson, l'infidel.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 198 i 344. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 94. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
Viccionari
# Fernando Niño y Zapata

Fernando Niño y Zapata (Toledo, ? - ídem, 16 de setembre de 1552) va ser un religiós castellà. Fou president de la Cancelleria de Granada i arquebisbe de la mateixa ciutat, patriarca de les Índies Occidentals, bisbe de Sigüenza i president del Consell de Castella.
Nascut a Toledo, fou el segon fill de Juan Niño, fill segon dels senyors d'Añover de Tajo, y d'Aldonza Zapata. Fou ardiaca de Sepúlveda (Segòvia) i inquisidor, càrrec que és conegut per la carta que l'emperador Carles V va dirigir al capítol d'Orense perquè admetessin a Niño com a bisbe d'Ourense, càrrec del qual prengué possessió el 5 d'octubre de 1539, a través del llicenciat Gabriel Martínez, que després seria provisor de Niño a la diòcesi. D'altra banda, l'emperador l va tenir en alta estima per les seves qualitats i els seus coneixements, i el nomenà president de la Cancelleria de Granada i, a més, el feu arquebisbe de Granada, va prendre possessió el 12 de maig de 1542 i governà l'arxidiòcesi durant cinc anys. D'aquests càrrecs fou promogut a patriarca de les Índies Occidentals, fou nomenat bisbe de Sigüenza, prenent possessió l'11 de novembre de 1546, i president del Consell de Castella.
Va morir a Toledo el 16 de setembre de 1552, sent president del Consell de Castella. Fou testamentari el seu nebot Rodrigo Niño, resident a la mateixa ciutat. Manà ser enterrat a la catedral de Sigüenza, desig que es va complir quan fou sepultat definitivament allà el maig de 1558.

## Notes

* ↑ El seu nom és citat normalment amb la forma simple de Fernando Niño, sense un segon cognom. Posteriorment, hi ha autors que l'han anomenat Fernando Niño de Guevara, creant una confusió amb el cardenal i familiar seu Fernando Niño de Guevara. En aquest article se li ha afegit el cognom matern per evitar confusions amb personatges que tinguin el mateix nom i primer cognom.

## Referències

* ↑ López de Haro, Alfonso. Nobiliario genealogico de los reyes y titulos de España. Volum I. Madrid: Per Luis Sánchez, Impresor Real, 1622, p. 213.
* ↑ Vilar Pascual, Juan José. Diccionario histórico, genealógico y heráldico de las familias ilustres de la monarquía española. Madrid: Librería de Don Miguel Guijarro, 1864, p. 21-22.
* ↑ Flórez, 1763, p. 173-174.
* 1 2 González Dávila, 1645, p. 188.
* ↑ Minguella y Arnedo, 1910.
* ↑ Ruiz García, 1967.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. España Sagrada: theatro geographico-historico de la Iglesia de España (en castellà). Volum 17. Madrid: Oficina de Antonio Marín, 1763.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiastico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom 1. Madrid: Imprenta de Francisco Martín.
* Minguella y Arnedo, Toribio. Historia de la Diócesis de Sigüenza y de sus Obispos (en castellà). Madrid: Tipografia de la Revista de Archivos, Bibliotecas y Museos, 1910. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Ruiz García, Félix «Patriarcado de Indias y Vicariato General Castrense» (en castellà). Revista Española de Derecho Canónico, Volum 23, núm. 65, 1967.
# Fernando d'Àvila

Fernando fou un religiós castellà, que esdevingué bisbe d'Àvila entre 1284 i 1292, citat com a Fernando I, per ser el primer d'aquest nom.
Se'n desconeix el cognom, però va ser nomenat bisbe d'Àvila durant el regnat de Sanç IV de Castella, a la mort d'Aymar, que havia estat conseller d'Alfons X, i havia criticat al rei Sanç, quan encara infant, a causa de la seva actitud reprovable envers el seu pare. Malgrat ser el bisbe d'Àvila, Fernando va romandre a la cort, establerta a Valladolid el 1290, com a companyia i conseller de Sanç IV. Probablement va morir allà, el 15 d'agost de 1292, l'any següent apareix documentat el seu successor Pedro González Luján. Fou enterrat a la catedral d'Àvila, a l'altar de Sant Nicolau; el seu epitafi és una de les poques notícies que hi ha d'ell.
D'altra banda, malgrat estar allunyat de la seu episcopal, continuen havent-hi moviments de la corona per afavorir la ciutat d'Àvila: el rei va donar rendes per fer les reparacions pertinents a les basíliques i esglésies de la ciutat i, d'altra banda, va fer un padró dels jueus i musulmans que vivien allà, que havien crescut en nombre, per tal de garantir el correcte pagament de delmes.

## Referències

* 1 2 Carramolino, 1872, p. 364-365.
* ↑ Ferrer García, 2008, p. 345.
* ↑ González Dávila, 1647, p. 85.
* ↑ Vergara y Martín, 1896, p. 93.

## Bibliografia

* Carramolino, Juan Martín. Historia de Ávila, su provincia y obispado (en castellà). Tom II. Madrid: Librería Española, 1872.
* Ferrer García, Félix A «Clérigos y feligreses en la Basílica de San Vicente de Ávila: actividades litúrgicas, lúdicas y funerarias (siglos XVI-XVII)» (en castellà). Hispania. Revista Española de Historia, volum LXVIII, núm. 229, maig-agost 2008, pàg. 341-374. ISSN: 0018-2141.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1647.
* Sánchez Gil, Julio «El obispo Sancho Dávila, un miembro relevante de la casa de Navamorcuende en la baja Edad Media» (en castellà). Anales Toledanos, núm. 39, 2003, pàg. 79-102. Arxivat de l'original el 2015-09-24 [Consulta: 1r gener 2015].
* Vergara y Martín, Gabriel María. Estudio histórico de Ávila y su territorio desde su repoblación hasta la muerte de santa Teresa de Jesús (en castellà). Madrid: Imprenta de los hijos de M. G. Hernández, 1896.
# Ferran Perpinyà i Pujol

Ferran Perpinyà i Pujol (Banyoles, Pla de l'Estany, 1856 - Barcelona, Barcelonès, 1933) va ésser un exportador de cuirs que, també, publicà articles en revistes tècniques i dominà diversos idiomes.
En el camp de l'acció política, fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).
Secretari particular del seu sogre, el doctor Bartomeu Robert i Yarzábal, quan aquest era batlle de Barcelona, durant un temps s'afilià a la Lliga Regionalista.

## Referències

* ↑ Josep Ma. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (Editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 188
# Festa d'Aran

La Festa d'Aran (occità: Hèsta d'Aran) és la festa nacional de la Vall d'Aran. Se celebra cada 17 de juny per commemorar la restitució del Conselh Generau d'Aran 157 anys després de la seva abolició per una Reial Cèdula espanyola de 1834 i per celebrar la recuperació de l'autogovern en les eleccions araneses de 1991.
La Vall d'Aran va recuperar les seves institucions pròpies un segle i mig després que fossin abolides amb la creació de les províncies espanyoles i la incorporació de la Vall a la província de Lleida. El 1313, Jaume II havia atorgat l'autogovern la Vall mitjançant la Querimònia.
Els actes de celebració de la Hèsta inclouen una desfilada de pendons duts pels representants de cada terçó, una missa solemne al Santuari de Nòstra Senhora de Mijaran, la hissada de la bandera i interpretació de l'himne de la Vall, Montanhes araneses, parlaments institucionals i balls aranesos.

## Referències

* 1 2 Gómez Ferrer, Maria Pau «Drets e ordinacions de la Val d'Aran». Ripacurtia, núm. 5, 2007, pàg. 59-78.
* ↑ «Festa d'Aran». enciclopèdia.cat. [Consulta: 17 juny 2016].
* ↑ «Aran commemòra sos 25 ans d'autogovèrn» (en occità). Jornalet, 17-06-2016 [Consulta: 17 juny 2016].
* ↑ «El síndic d'Aran reclama el desplegament ‘immediat’ de la Llei d'Aran». VilaWeb, 17-06-2016 [Consulta: 17 juny 2016].
# Filenis de Lèucada

Filenis (grec antic: Φιλαινίς, llatí: Philaenis) fou una poeta grega de Lèucada que sembla que va viure en temps del sofista Polícrates i de l'orador Isòcrates d'Atenes, probablement cap a la primera meitat del segle iv aC.
Va ser la suposada autora d'un poema obscè sobre l'amor (περὶ ̓Αφροδισίων ἀκόλαστον σύγγραμμα), però sembla que l'autoria és errònia, i Escrió de Samos l'atribueix a Polícrates. De la seva obra, només consta un epitafi en vers coriàmbic que fou conservat per Ateneu de Nàucratis. Polibi també en parla.

## Òpera

El compositor polonès Roman Statkowski va escriure una òpera amb aquest nom, Philaenis.

## Referències

* ↑ Philaenis a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 261

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1013. ISBN 84 239-4557-X
# Filibert I de Gramont

Filibert I de Gramont (Comte de Guiche, i senescal de Bearn, 1552 - 1580)
El 1567 es casà amb la molt jove (13 anys) Diana d'Audouins de malnom la bella Corisanda amb qui va tenir un fill, Antoni II de Gramont i Guiche. Després de la mort de Filibert, Diana fou una de les amants d'Enric IV.
Sent governador de Baiona, morí a conseqüències de les ferides rebudes en el setge de La Fère.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 26, pàg. 1000 (ISBN 84-239-4526-X)
# Filimanus similis

Filimanus similis és una espècie de peix pertanyent a la família dels polinèmids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 13 cm de llargària màxima.
* És de color marró a la part superior i daurat o platejat a la inferior.
* 11-13 radis tous a l'aleta dorsal i 10-12 a l'anal.
* 7 filaments pectorals, els quals no arriben al punt mitjà de l'aleta anal.
* Musell punxegut.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical (26°N-5°N, 64°E-100°E).

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic: des de la província del Sind (el Pakistan), Sri Lanka i les costes meridionals de l'Índia (incloent-hi les illes Lakshadweep) fins a la costa occidental de la península de Malaca.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Myers G. S., 1936. Ichthyology.--A new polynemid fish collected in the Sadong River, Sarawak, by D. William T. Hornaday, with notes on the genera of Polynemidae. J. Wash. Acad. Sci. v. 26 (núm. 9). 376-382.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Feltes, R. M., 1991. Revision of the polynemid fish genus Filimanus, with the description of two new species. Copeia 1991 (núm. 2): 302-322.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Motomura, H., 2004. Threadfins of the world (Family Polynemidae). An annotated and illustrated catalogue of polynemid species known to date. FAO Species Catalogue for Fishery Purposes. Núm. 3. Roma, FAO, 117 p.
* ↑ Motomura, H., 2004. Threadfins of the world (Family Polynemidae).

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Motomura, H., 2004. Family Polynemidae (Rafinesque, 1815) threadfins. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (32):18.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Filipe de Magalhães

Filipe de Magalhães (Azeitão (São Lourenço e São Simão), 1563 - Lisboa, 17 de desembre de 1652) fou un compositor portuguès del Renaixement.
Deixeble de Manuel Mendes, ben aviat adquirí fama d'excel·lent músic, que li valgué ser nomenat mestre de capella del rei de Portugal, on va tenir diversos alumnes entre ells a Estêvão de Brito. Va escriure moltes obres, i d'aquestes publicà: Cantica beatissimae Virginis (Lisboa, 1636), Missae quatuor, quinqué et sex vocibus constantibus (Lisboa, 1635), i Cantus ecclesiasticas commendandi animós corporaque sepeliendi defunctorum: Missa et stattiones, etc.. (Lisboa, 1641).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 893 (ISBN 84-239-4509-X)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 1050 (ISBN 84-239-4532-4)
# Filippo Manfredi

Giovanni Filippo Tommaso Manfredi (Lucca, Toscana, 1731 - 1777) fou un violinista i compositor italià.
Fou deixeble de Tartini i viatjà amb el seu compatriota el cèlebre Luigi Boccherini, per la Llombardiai el mig-dia de França. El 1771 ambdós passaren a París i allà Manfredi executà obres de Boccherini que tingueren un èxit extraordinari; es traslladaren a Espanya i foren molt ben acollits per Carles III, el qual nomena Manfredi com al seu primer violinista. El 1773 retornà a Lucca.
Deixà diverses composicions, entre elles, sis solos per a violí (París, 1772), sis sonates, obres pòstumes (Leipzig, 1832), i diversos concerts i trios, els manuscrits dels quals quedaren a Espanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 800 (ISBN 84-239-4532-4)
# Apol·lo citarede

Un Apol·lo citarede és una estàtua o altra imatge d'Apol·lo que porta una cítara (instrument de corda pinçada), un dels seus atributs principals.
Entre els exemplars més coneguts hi ha l'Apol·lo citarede dels Museus Vaticans, dit també Apol·lo Musageta, una estàtua colossal de marbre del segle ii dC obra d'un escultor romà desconegut. El déu Apol·lo apareix coronat amb fulles de llorer i duu el vestit llarg dels bards jònics. Fou trobada el 1774 al costat de set estàtues de les muses en les ruïnes de la vil·la de Gai Cassi Longí, prop de Tívoli.
Al Gran Saló del Palau Nou dels Museus Capitolins es conserva una escultura de marbre restaurada com un Apol·lo citarede, malgrat que actualment es considera que no era un Apol·lo citarede, sinó una representació de Potos, i seria una còpia d'una obra d'Escopes de Paros (segle iv aC). Al mateix saló es troba també un altre Apol·lo citarede de marbre de 2,29 m, còpia d'un original hel·lenístic atribuït a Timàrquides, del segle ii aC.
També es conserva un Apol·lo citarede al Museu del Prado de Madrid, també atribuït a Timàrquides, de marbre blanc d'1,10 m, al qual li manquen braços i cap.
Altres exemples són l'Apol·lo de Màntua (Louvre) i l'Apol·lo Barberini, possiblement una còpia de l'estàtua de culte del temple d'Apol·lo Palatí conservada a la Gliptoteca de Múnic.

## Galeria d'imatges

* L'Apol·lo citarede dels Museus Vaticans
* L'Apol·lo citarede de Timàrquides dels Museus Capitolins
* El Potos-Apol·lo d'Escopes dels Museus Capitolins
* Apol·lo de Màntua
* Apol·lo Barberini
* Representació d'Apol·lo citarede en un fresc conservat al Museu Palatí de Roma

## Referències

* ↑ Elvira Barba, Miguel Ángel; Schröder, Stephan. Escultura clásica. Museo del Prado. Madrid: Fundación Marcelino Botín, 1999. ISBN 84-87317-73-1.
# Escut d'Anglès

L'escut oficial d'Anglès té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, 2 esglésies d'atzur posades en faixa acompanyades d'una cabra arrestada de sable al cap, i d'un om arrencat de sinople a la punta. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 18 de desembre de 1986 i publicat al DOGC el 26 de gener de l'any següent amb el número 795.
Les dues esglésies fan referència a l'etimologia del nom de la vila, derivat del llatí tardà "eclesiis", és a dir església. Les esglésies també representen els dos antics pobles que formaven el municipi, Anglès i la Cellera de Ter, ja que aquest darrer estava unit a Anglès. La cabra de sable prové de les armes parlants dels vescomtes de Cabrera, els senyors de la vila en època medieval. Finalment, l'om és un senyal parlant provinent de les armes dels Olmera, senyors de la vila al segle xviii.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «DECRET 370/1986, de 18 de desembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Anglès per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 795, 26-01-1987. [Consulta: 25 juny 2010].
# Igor Zubeldia Elorza

Igor Zubeldia Elorza (Azkoitia, Guipúscoa, 30 de març de 1997) és un futbolista professional basc que juga per la Reial Societat com a migcampista defensiu.

## Carrera de club

Zubeldia va ingressar al planter de la Reial Societat el 2008, a 11 anys. El 6 de juny de 2015, fou promocionat a l'equip B a Segona Divisió B.
Zubeldia va debutar com a sènior el 29 d'agost de 2015, entrant com a suplent a la segona part en una derrota per 0–1 a fora contra la CD Ebro. El 25 de febrer de l'any següent, va renovar contracte amb el Sanse fins al 2021.
Zubeldia va debutar amb el primer equip, i a La Liga el 13 de maig de 2016, substituint el seu company Rubén Pardo en els darrers minuts, en una victòria per 1–0 a fora contra el València CF. Per la temporada 2017–18 fou promocionat definitivament al primer equip.

## Palmarès
### Reial Societat

* 1 Copa del Rei: 2019-20

### Selecció espanyola

* 1 Campionat d'Europa sub-21: 2019

## Referències

* ↑ «Elkarrizketa» (en basc). CD Azkoitia. Arxivat de l'original el 31 de març 2020. [Consulta: 14 maig 2016].
* ↑ «Altas y bajas en el Sanse» (en castellà). Reial Societat, 06-06-2015. [Consulta: 14 maig 2016].
* ↑ «Bautista, Zubeldia, Odriozola and Sangalli renew with Real Sociedad». Web de la Reial Societat, 25-02-2016. [Consulta: 30 abril 2016].
* ↑ «Al final, por fin el fin» (en castellà). Marca, 13-05-2016. [Consulta: 14 maig 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a la Reial Societat
* Igor Zubeldia Elorza a BDFutbol
* Igor Zubeldia Elorza, Fitxa a Soccerway