OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iksookimia yongdokensis

Iksookimia yongdokensis és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes. Va ser descrita el 1997 pels ictiòlegs coreans Ik-Soo Kim i Jong-Young Park.
Poden assolir 8,9 cm de llargària total. Mengen algues, crustacis petits i larves d'insectes aquàtics. Viu en zones de clima temperat al sud-est de Corea.

## Referències

* ↑ Kim, Ik-Soo; Park, Jong-Young «Iksookimia yongdokensis, a new cobitid fish (Pisces: Cobitidae) from Korea with a key to the species ofIksookimia» (en anglès). Ichthyological Research, 44, 2, 01-06-1997, pàg. 249–256. DOI: 10.1007/BF02678704. ISSN: 1616-3915.
* 1 2 3 Froese, Rainer. «Iksookimia yongdokensis Kim & Park 1997» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim. Illustrated book of Korean fishes. Seül: Kyo-Hak Pub Co, 2005, p. 615.

## Bibliografia

* Nalbant T. T. 1993. Some problems in the systematics of the genus Cobitis and its relatives (Pisces, Ostariophysi, Cobitidae). Rev. Roum. Biol. Ser. Biol. Anim. v. 38 (núm. 2). 101-110.
# Ildebrando Antoniutti

Ildebrando Antoniutti (Nimis, 3 d'agost de 1898 - Bolonya, 1 d'agost de 1974) fou un cardenal i arquebisbe catòlic d'Itàlia, i nunci apostòlic d'Espanya.

## Biografia

Fou ordenat sacerdot el 5 de desembre de 1929 entrant en el servei diplomàtic del Vaticà. A la primavera del 1936 fou nomenat bisbe titular de Frígia i delegat apostòlic d'Albània.
Encara ostentava la Delegació Apostòlica a Albània quan va ser enviat al juliol de 1937 a l'Espanya revoltada. En principi, se li va encarregar una missió per possibilitar el retorn a l'Espanya de Franco els nens bascos evacuats abans de la caiguda de Bilbao. No obstant això, a l'octubre de 1937 va ser nomenat encarregat de negocis de la Santa Seu davant el govern de Franco. D'aquesta manera, es va ocupar de la construcció de les relacions entre el bàndol que acabaria per guanyar la Guerra Civil espanyola i la Santa Seu. En acabar la seva missió a Espanya, al juny de 1938, la Santa Seu va nomenar nunci davant el govern de Franco a Gaetano Cicognani. El 1938 va ser nomenat delegat apostòlic al Canadà i en 1953 Nunci apostòlic a Espanya. El 1938 fou nomenat delegat apostòlic al Canadà i el 1952 nunci apostòlic a Espanya. El papa Joan XXIII el va fer cardenal al consistori del 19 de març de 1962.
El juny de 1963 va estar present al conclau que escollí papa al cardenal Giovanni Battista Montini, on representava el sector més conservador i fou un dels més votats al costat del cardenal Francesco Roberti. Poc després, el 26 de juliol de 1963, el nou papa el va nomenar prefecte de la congregació per als instituts de vida consagrada i les societats de vida apostòlica, un càrrec que va mantenir deu anys.
Va morir en un accident de trànsit a prop de Bolonya, amb 75 anys.

## Referències

* ↑ Javierre, José María «El joven portador de la paz...». Seminario: órgano de la Obra de las Vocaciones Sacerdotales de la Diócesis de Barcelona, vol. XIV, núm. 85, 2-1954, pàg. 6.
* ↑ Navarrès de la Font, Santiago. la Santa Seu i la Guerra Civil. editorial Universitat de Sevilla, 2019. ISBN 978-84-472-2803-4.
* ↑ Gene Burns. The Frontiers of Catholicism: The Politics of Ideology in a Liberal World. University of California Press, 1994, p. 145. ISBN 978-0-520-08922-8.

## Enllaços externs

* The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary (anglès)
* Dizionario biografico friulano Arxivat 2013-12-30 a Wayback Machine. (italià)
# Ilyodon lennoni

Ilyodon lennoni és una espècie de peix de la família dels goodèids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total i les femelles 8.

## Alimentació

Menja algues.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical (24 °C-30 °C) i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., 1907. The poeciliid fishes of Rio Grande do Sul and the La Plata Basin. Proceedings of the United States National Museum v. 32 (núm. 1532). 425-433.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Meyer, M. K. & W. Foerster. 1983. Eine neue Ilyodon-Art aus Guerrero, Mexiko (Osteichthyes, Goodeidae). Zool. Abh., Staat. Mus. Tierk. Dresden v. 38 (núm. 16): 257-263.
* 1 2 3 4 5 «Ilyodon lennoni» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Wischnath, L., 1993. Atlas of livebearers of the world. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 336 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.

## Bibliografia

* Meyer, M. K. i W. Foerster, 1983: Eine neue Ilyodon-Art aus Guerrero, Mexiko (Osteichthyes, Goodeidae). Zoologische Abhandlungen; Staatliches Museum für Tierkunde in Dresden v. 38 (núm. 16): 257-263.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Henry Carey

Henry Carey (Londres, 26 d'agost de 1687 – ciutat en què se suïcidà el 5 d'octubre de 1743), fou un poeta i músic anglès, fill natural de George Savile, marquès d'Halifax.
Tingué per mestres a Westeinson, Daniel Roseingrave i Francesco Geminiani. Va escriure el llibre i partitura de gran nombre de balades, operetes i composicions de l'anomenada en la capital anglesa ballad-operas, destacant entre les més inspirades de les seves obres musicals les titulades: Sally in our Alley, The Provooked Husband, Amelia, The contrivances (1715), The Dragon of Wantley (1737), parodia de les òperes italianes, i Nancy (1739).
Entre les seves obres literàries cal citar les balades publicades en la col·lecció The Musical Century, or a Hunched English Ballad (1737, 1740 i 1744), i entre elles molt especialment les titulades: Nancy, or the partint lovers, i Sally in our Alley.
Alguns historiadors de la música li atribueixen la música de l'himne nacional God save the King, però no hi ha prou proves per a assegurar la certesa d'aquesta afirmació, que els historiadors Chrysander sosté i Cummings i Chappel combaten com errònia.
Una de les seves filles Anna, casà amb el famós tràgic Edmund Kean.

## Referències

* ↑ «Henry Carey». Encyclopædia Britannica [Consulta: 6 juliol 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 903. (ISBN 84-239-4511-1)
# Henry Clough-Leighter

Henry Clough-Leighter (Washington DC, 13 de maig de 1874 - Wollaston, 15 de setembre de 1956), fou un organista i compositor estatunidenc.
S'educà en la Universitat de Colúmbia (1887-89) i en la de Toronto. Progressà tant ràpidament que a l'edat de quinze anys se li confià la plaça d'organista de l'església de Tots els Àngels (Washington), i el 1892 passà a la de l'Epifania. El 1899 es traslladà a Providence on durant un any va exercir d'organista a l'església de la Gràcia. El 1900 fou nomenat professor de l'Escola de música de Boston, i més tard s'associà a una casa editorial de música.
Entre les seves nombroses composicions, són dignes de menció: Servici solemne en re major (1896), Te Deum Laudamus, en sol major (1898), Ave Vinum (1901), Orgia (1901), Semblant a una rosa. etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 13, pàg. 987. (ISBN 84-239-4513-8)
# Carrer de Cucurulla

El Carrer de Cucurulla és un carrer de Barcelona situat al Barri Gòtic. Comença a la plaça de Cucurulla, al final del carrer de Portaferrissa, i acaba al lloc on comencen l'avinguda del Portal de l'Àngel i on acaba el carrer dels Arcs. Molt probablement, és on vivia Bernat Metge pels volts del 1410.

## Número 4, Casa Bassols-Pignatelli

Es tracta d'un edifici del segle xvi, que el 1854 Josep Fontserè i Domènech va ampliar amb els dos pisos superiors.
A la façana hi destaquen els notables relleus d'estil renaixentista que coronen els balcons del pis principal, sota un guardapols motllurat amb caparrons a les mènsules. Els relleus són medallons esculpits, algun dels quals sembla representar els treballs d'Hèrcules.
Avui aquesta casa està unida a l'edifici del Reial Cercle Artístic de Barcelona.

## Font de Santa Anna

Té forma de torre octogonal, fou construïda l'any 1356 i reformada en l'època neoclàssica per Josep Aragay, el qual la decorà deliciosament amb rajoles policromades d'estil noucentista l'any 1918.
És la nota de color de la placeta, tal com ho són les fonts de Santa Maria i de Sant Just, tan antigues com aquesta i les primeres proveïdores públiques d'aigua a la ciutat.

## Abeurador de cavalls

Al darrere de la font i fent cantonada amb el carrer de Cucurulla, encara hi ha l'abeurador per als cavalls que es nodria de l'aigua sobrant de la font.

## Referències

* ↑ Endrets. Geografia Literària dels Països Catalans (català)
* 1 2 3 4 5 6 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 50.

## Enllaços externs

* Hèrcules a Cucurulla (català)
* Fonts històriques de la Barcelona gòtica Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. (català)
# Josep Maria Carandell i Robusté

Josep Maria Carandell i Robusté (Barcelona, 13 de febrer de 1934 - Barcelona, 13 d'agost de 2003) va ser escriptor. Va estudiar a Barcelona, Hamburg i Múnic, va residir a Alemanya i també al Japó. La seva obra, majoritàriament escrita en castellà, ha estat centrada en l'assaig de divulgació, en especial de temes culturals i sociològics alemanys. Va escriure poesia, així com diversos llibres sobre la ciutat de Barcelona. El 1985 inicià la seva novel·lística en català amb Prínceps.

## Obres
### Poesia

* Vísperas de San Juan. Sant Martí de Centelles: Víctor Pozanco Editor, 1978.

### Novel·la

* Prínceps. Barcelona: Laia, 1985.

### Teatre

* La cançó de les balances. Barcelona: Edebé, 1977.
* Violeta. A les 20 hores, futbol. Barcelona: Edicions 62, 1980.

### Guions

* El mestre. Televisió: TVE Catalunya, 1981.
* La vela i el vent. Televisió: TVE Catalunya, 1982.

### Altres

* Las comunas, alternativa a la familia, Barcelona, 1972.
* Guía secreta de Barcelona, 1974.
* Nueva guía secreta de Barcelona, 1982.
* L'Eixample. Barcelona: HMB, 1982.
* Mirades a la Plaça Reial. Barcelona: Cinc-Cents Cinc, 1983.
* Guia. Portaferrissa. Cucurulla. Boters. Barcelona: 1985.
* Salons de Barcelona. Barcelona: Lumen, 1986.
* Diàlegs a Barcelona. Barcelona: Ajuntament, 1986.
* La Rambla i els seus misteris. Barcelona: Nou Art Thor, 1986.
* Josep Guinovart. Barcelona: Àmbit, 1988.
* Tarragona. Barcelona: Lunwerg, 1989.
* Sitges o la Celebració. Barcelona: Lunwerg, 1991.
* El temple de la Sagrada Família. Sant Lluís: Triangle Postals, 1997.
* Sitges, joia de la Mediterrània. Barcelona: Lundwerg Editors, 1998.
* Park Güell: una utopia de Gaudí. Sant Lluís: Triangle Postals, 1999.
* La pedrera. Una obra d'art total. Sant Lluís: Triangle Postals, 2002.
* Palau de música catalana. Sant Lluís: Triangle Postals, 2003.

## Estudis sobre l'autor/autora

* Josep Maria Carandell. L'escriptor brut i impur. Arcadi Espada entrevista en el Diari de Barcelona. "Llibres" (Barcelona), 3 de maig de 1988
* Un passeig pels 80, Joan Josep Isern a Avui "Cultura" (Barcelona), 27 de juny de 2002
* Fallece Josep Maria Carandell, escritor y cronista de Barcelona. Jordi Joan Baños La Vanguardia, 14 d'agost de 2003
* Josep Maria Carandell. Entrevista de Miquel López Crespí a El Mirall (Palma), núm. 45, maig de 1991
* M'obsessiona la recerca de la realitat Blanca Lucas entrevista l'autor a El Temps (València), núm. 281, 30 d'octubre de 1989
* J. M. Carandell, Oriol Pi de Cabanyes a La Vanguardia, 18 d'agost de 2003
* Carandell i les seves guies Vicenç Riera Llorca a Serra d'Or (Barcelona), núm. 211, abril 1977

## Referències

* ↑ El Serrallo. Ruta literària Arxivat 2014-11-09 a Wayback Machine., Biblioteca Pública de Tarragona, PDF
* ↑ Guillamon, Julià. La ciutat interrompuda ; seguit de El gran novel·lloide sobre Barcelona. 1. ed. Barcelona: Editorial Anagrama, maig 2019. ISBN 9788433915702.

## Enllaços externs

* «Josep Maria Carandell i Robusté». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Guia de la Barcelona de Picasso escrita per Josep Maria Carandell.
# Casa Francesc Pau i Claret

La casa Francesc Pau i Claret és un edifici situat als carrers de la Boqueria i de n'Aroles de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

L'agost del 1785, l'apotecari Francesc Pau i Claret va demanar permís per a reedificar la seva casa, i novament un any més tard per a posar-hi gelosies i donar més volada als balcons del carrer de n'Aroles.

## Descripció

Edifici d'habitatges de planta baixa i quatre pisos i dues façanes; l'element definitori d'ambdues són els seus esgrafiats, executats amb gran delicadesa i amb al·legories de l'estiu i l'hivern al carrer de la Boqueria i la primavera i la tardor a la de n'Aroles. Segons Ramon Nonat Comas, l'autor podria ser el pintor i gravador Manuel Tramulles i Roig.
Als baixos hi ha tres portals d'arc rebaixat amb dovelles de pedra, dos al carrer de la Boqueria i un al de n'Aroles, a més de la porta d'accés i sis petites finestres, algunes d'elles tapiades. A la part superior hi ha un estucat imitant carreus. Als pisos superiors hi ha balcons amb baranes de ferro forjat i rajoles de cartabó (excepte al quart, on són ampitats), alternant amb finestres al carrer de n'Aroles. Entre els dos balcons del primer pis a la banda del carrer de la Boqueria hi ha una petita finestra tapiada que devia ser una capelleta. L'edifici es corona amb una cornisa plana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Edifici d'habitatges al carrer Boqueria, 8». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Francisco Pau i Claret. Boticari. Boqueria i de n'Aroles. Planta baixa i quatre pisos. Enderrocar i reedificar». C.XIV Obreria C-38/1785-162. AHCB, 21-08-1785.
* ↑ «Francisco Pau i Claret. Aroles i Boqueria. Casa. Posar gelosies. Planta baixa més tres pisos». C.XIV Obreria C-42/1786-153. AHCB, 14-08-1786.

## Enllaços externs

* «Casa Francesc Pau». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Franz Höfer

Franz Höfer (Bad Griesbach (Rottal), 27 d'agost de 1880 - Garmisch-Partenkirchen, 13 de novembre de 1953) fou un compositor i musicògraf alemany.
Va estudiar fins a 1901 a Múnic, entre d'altres, amb J. Rheinberger, abans de canviar com a Kapellmeister al Stadttheater Regensburg. A partir de 1906 es va fer càrrec a Regensburg com a organista de St. Emmeram, i treballà com a professor d'harmonia i instrumentació a l'escola de música de l'església. De 1919 a 1923, també va dirigir el Regensburg Liederkranz, fins que es va graduar el 1923 com a professor de música en principi a Ettal. Posteriorment, les estades com a mestre el van portar a Garmisch-Partenkirchen i Nördlingen.
Höfer es va distingir especialment com a compositor addicta a les escoles modernes, estrenant amb èxit les òperes Sarema (1904), i Dornröschen (1918). També va escriure diverses misses, obres per a orgue, i lieder, en total unes 60 composicions, en general força interessants.
Com a teòric va publicar un Tractat de la Modulació i un altre dInstrumentació (Modulationslehre, 1916), i Instrumentationslehre, així com una nova edició revisada de l'Escola de la Velocitat, de C. Czerny (1916).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 24. (ISBN 84-239-4528-6)
# Escut i bandera del Palomar

L'escut i la bandera del Palomar són els símbols representatius del Palomar, municipi del País Valencià, a la comarca de la Vall d'Albaida.

## Escut heràldic

L'escut oficial del Palomar té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, mig partit i truncat. En el primer quarter, en camp d'argent un milà de sable. En el segon quarter, d'or quatre pals de gules. En el tercer quarter, en camp d'atzur, un torre d'argent acostada de dos coloms, del mateix metall. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial del Palomar té la següent descripció:
| « | Bandera de propocions 2:3. De blau, una torre colomer d'argent o gris perla, acostada de dos coloms del mateix color. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 15 de novembre de 1999, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.662, de 10 de gener de 2000.
La bandera s'aprovà per Resolució de 18 de setembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.609, de 16 d'octubre de 2003.
Es representen, en els dos campers superiors, les armories dels Milà d'Aragó, antics senyors del Palomar, i; a la part de baix, el colomer com a senyal parlant al·lusiu al topònim de la localitat.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 176 [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 253 [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 15 de novembre de 1999, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament del Palomar (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.662, 10-01-2000, pàg. 370-371 [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 18 de setembre de 2003, del Conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament del Palomar (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.609, 16-10-2003, pàg. 4.609 [Consulta: 22 octubre 2020].
# Arturo Galcerán

Arturo Galcerán (l'Havana, valor desconegut - valor desconegut) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Juventud Asturiana.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, fecha: 1 junio 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ «1938 FIFA World Cup France». Arxivat de l'original el 2013-11-04. [Consulta: 25 maig 2019].
* ↑ Perfil a 11v11.com
# Idoia Otaegui Aizpurua

Idoia Otaegui Aizpurua (Sant Sebastià, 1968) és una política, jurista i professora universitària basca de Dret en la Universitat del País Basc i exvice consellera de Justícia del Govern Basc.

## Biografia

Es va llicenciar en Dret en la Universitat del País Basc i es va doctorar també en la UPV en 2015 amb la tesi "La protecció dels drets del menor en la jurisdicció del Tribunal Europeu de Drets Humans. Una perspectiva Iusprivatista", dirigida i supervisada pel catedràtic de Dret Internacional Privat i advocat Juanjo Álvarez Rubio.
Actualment Idoia Otaegi és Professora de Dret Internacional Privat, des de 1992, en la Universitat del País Basc i investigadora en aquest camp, a més en Dret de Família, Dret Internacional de Família, Dret de Menors, jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans, Tribunal de la Unió Europea…
També és la Coordinadora del Grau de Dret d'Universitat del País Basc, autora de vàries llibres i recerques, i membre de l'Associació Espanyola de Professors de Dret Internacional i Relacions Internacionals.

## Trajectòria política

Idoia Otaegi va ser assessora jurídica del grup parlamentari EA-PNB en el Parlament de Navarra durant els anys 2000 a 2005. També ha estat membre del consell de redacció de la revista Alkartasuna d'EA.
Va ser candidata de Eusko Alkartasuna en les eleccions municipals de Sant Sebastià de 2007, en les quals EA va obtenir 2 edils i PSE-EE va obtenir 11 edils, convertint-se Odon Elorza en aldalde per tercera vegada.
Va ser nomenada vice consellera de Gabinet en la Conselleria de Justícia, Ocupació i Seguretat Social de 2005 a 2008 en el Govern Basc del Lehendakari Juan Jose Ibarretxe en la Coalició PNB-EA,8 en la VIII Legislatura del Govern Basc (2005-2009), amb Conselleria de Justícia, Ocupació i Seguretat Social, en mans de Joseba Azkarraga.
En la VIII Legislatura del Govern Basc (2005-2009), la lehendakaritza la va ostentar Juan Jose Ibarretxe i la vicelehendakaritza Idoia Zenarruzabeitia.

## Referències

* ↑ Otaegui Aizpurua, Idoia «La protección de los derechos del menor en la jurisdicción del Tribunal Europeo de Derechos Humanos: una perspectiva Iusprivatista». , 27-01-2016. DOI: http://hdl.handle.net/10810/22987.
* ↑ «Coordinadores/as» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-04-12. [Consulta: 12 abril 2019].
* ↑ «LA RELEVANCIA DEL TRIBUNAL EUROPEO DE DERECHOS HUMANOS EN LA PROTECCIÓN DE LOS DERECHOS DEL MENOR | IDOIA OTAEGUI AIZPURUA | Comprar libro 9788491523659» (en espanyol europeu), 11-07-2017. [Consulta: 12 abril 2019].
* ↑ «Servicio Editorial de la Universidad del País Vasco (UPV/EHU)». [Consulta: 12 abril 2019].
* ↑ «Idoia OTAEGUI AIZPURUA - AEPDIRI». [Consulta: 12 abril 2019].
* ↑ «Revista Alkartasuna».
* ↑ «Boletín Oficial del País Vasco» (en castellà). [Consulta: 12 abril 2019].
* ↑ «Boletín Oficial del País Vasco» (en castellà). [Consulta: 12 abril 2019].
# Ascanio Filomarino

Ascanio Filomarino (Nàpols, 1583 - 3 de novembre de 1666) fou un prelat italià.
Aquest arquebisbe napolità fou nomenat bisbe el 19 de gener de 1632 a Roma i cardenal el 16 de desembre de 1641 pel papa Urbà VIII.
El pintor bolonyès anomenat Domenichino li feu un magnífic retrat que es conserva en la Galeria Corsini de Florència.
De la seva família foren Ascanio Filomarino, Duca della Torre i el germà d'aquest Clemente Filomarino, que foren cremats pel poble a Nàpols el 18 de gener de 1799.
El bisbe Filomarino fou mitjancer, en el conflicte anomenat de Masariello entre Rodrigo Ponce de Leon duc d'Arcos i el pescador revolucionari Tomasso Aniello.

## Referències

* Volum núm. 23, pàg. 1457, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4523-5)
# Aspidoras microgalaeus

Aspidoras microgalaeus és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil (conca del riu Xingu).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ihering, R. von. 1907. Diversas especies novas de peixes nemathognathas do Brazil. Notas preliminares. Rev. Mus. Paulista (N. S.) v. 1 (fasc. 1): 13-39.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Aspidoras microgalaeus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Britto, M. R. 1998. Two new species of the genus Aspidoras (Siluriformes: Callichthyidae) from central Brazil. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 8 (núm. 4): 359-368.
# Aspidoras pauciradiatus

Aspidoras pauciradiatus és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ihering, R. von. 1907. Diversas especies novas de peixes nemathognathas do Brazil. Notas preliminares. Rev. Mus. Paulista (N. S.) v. 1 (fasc. 1): 13-39.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Aspidoras pauciradiatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Weitzman, S. H. & H. Nijssen. 1970. Four new species and one new subspecies of the catfish genus Corydoras from Ecuador, Colombia and Brazil (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Beaufortia v. 18 (núm. 233): 119-133.
# Aspidoras spilotus

Aspidoras spilotus és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil (rius costaners de Ceará).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ihering, R. von. 1907. Diversas especies novas de peixes nemathognathas do Brazil. Notas preliminares. Rev. Mus. Paulista (N. S.) v. 1 (fasc. 1): 13-39.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Aspidoras spilotus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Nijssen, H. i I. J. H. Isbrücker 1976: The South American plated catfish genus Aspidoras R. von Ihering, 1907, with descriptions of nine new species from Brazil (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Bijdragen tot de Dierkunde v. 46 (núm. 1): 107-131.