OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cyprichromis zonatus

Cyprichromis zonatus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És endèmic del llac Tanganyika (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 «Cyprichromis zonatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Brichard, P. Cichlids and All the Other Fishes of Lake Tanganyika (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866226677.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Loiselle, Paul V. (1995). The Cichlid Aquarium. Alemanya: Tetra Press. ISBN 1-56465-146-0.
* Maréchal, C. i M. Poll 1991. Cyprichromis. p. 71-72. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, Bèlgica; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Takahashi, T., M. Hori & K. Nakaya 2002. New species of Cyprichromis (Perciformes: Cichlidae) from Lake Tanganyika, Africa. Copeia 2002 (núm. 4): 1029-1036.
* Takahashi, T. 2003: Systematics of Tanganyikan cichlid fishes (Teleostei: Perciformes). Ichthyological Research, 50(4): 367-382.
* Takahashi, T. 2004: Phylogenetic analysis of Cyprichromini (Perciformes: Cichlidae) endemic to Lake Tanganyika and validation fo the genus Paracyprichromis. Ichthyological Research, 51(1): 1-4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sector econòmic

S'anomena sector o sector econòmic a cadascuna de les parts en què hom divideix l'economia per al seu estudi d'acord amb diversos criteris; existeixen quatre divisions que són el sector primari, el sector secundari, el sector terciari i el sector quaternari.

## Sector primari

El sector primari refereix a les activitats que transformen els recursos naturals en productes primaris i comprèn l'agricultura, la ramaderia, la pesca, la mineria, l'explotació forestal o silvicultura i la caça.

## Sector secundari

El sector secundari refereix als sectors econòmics de la vida que creen productes finals. Comprèn la indústria, la mineria, la producció d'energia i la construcció.

## Sector terciari o sector dels serveis

El sector terciari inclou l'oferiment de serveis, sigui a altres negocis i indústries o als consumidors finals. També inclou les activitats de transport, distribució i venda dels béns d'un productor al consumidor, com és el cas de les vendes minoristes i majoristes. Així com serveis personalitzats com ara l'entreteniment, restaurants, educació, bancs, turisme, els serveis de sanitat, les franquícies, els mitjans de comunicació i les companyies d'assegurances.

## Sector quaternari

El sector quaternari, tradicionalment considerat dins del sector terciari, inclou els serveis altament intel·lectuals tals com la recerca científica, el desenvolupament tecnològic, les tecnologies de la informació i les finances.

## Referències

* ↑ «sector | enciclopèdia.cat». [Consulta: 18 novembre 2017].
# Hoplomyzon sexpapilostoma

Hoplomyzon sexpapilostoma és una espècie de peix de la família dels aspredínids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Myers G. S., 1942. Studies on South American fresh-water fishes. I. Stanford Ichthyol. Bull. v. 2 (núm. 4). 89-114.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Taphorn, D. C. i C. Marrero, 1990: Hoplomyzon sexpapilostoma, a new species of Venezuelan catfish (Pisces: Aspredinidae), with comments on the Hoplomyzontini. Fieldiana Zoology (New Series) Núm. 61: 1-9.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Friel, J.P., 2003. Aspredinidae (Banjo catfishes). p. 261-267. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C., 1996. A phylogenetic analysis of the Asian catfish families Sisoridae, Akysidae and Amblycipitidae, with a hypothesis on the relationships of the neotropical Aspredinidae (Teleostei, Ostariophysi). Fieldiana. Núm. 4:1-83.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Joachim Andersen

Joachim Andersen (29 d'abril del 1847 - 7 de maig del 1909) fou un flautista i compositor danès.
Va escriure vuit volums d'Estudis per a flauta. Aquests mètodes guarden el privilegi d'haver estat una important referència pedagògica durant més de cent anys. Però Andersen a més d'autor d'aquests mètodes, va ser un important flautista, compositor i director d'orquestra. Va començar els primers estudis de música junt amb el seu germà Vigo amb el seu pare: Christian Andersen i com a flautista va tenir el privilegi de ser membre fundador en qualitat de la primera flauta solista de l'Orquestra Filharmònica de Berlín, en maig de 1882.
Després d'una malaltia a la llengua, la seva carrera com a flautista arribà a la fi i començà a ser director assistent del mestre Nikisch en aquella mateixa orquestra. Més tard va tenir una importantíssima influència en la vida musical de Dinamarca. Va compondre més de trenta obres per a flauta i piano o per a flauta i orquestra. No oblidem que durant la segona mitat del segle xix, aquest tipus de composicions, com les d'Andersen, eren l'estàndard del repertori per a flauta i piano, és a dir, era la música que més es tocava en aquell temps. Com a pedagog va tenir entre els seus alumnes al suec Harald Fryklöf i al neerlandès Ary van Leeuwen.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 1425 (ISBN 84-239-4524-3)
* ↑ https://www.stokowski.org/Philadelphia_Orchestra_Musicians.htm Arxivat 2020-10-07 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* http://www.kb.dk/da/nb/samling/ma/digmus/jo_and.html
* http://www.creativeflute.org Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine.
* http://www.flautistico.com/articulos/flautistas-que-hicieron-historia/quien-fue-joachim-andersen
* http://imslp.info/files/imglnks/usimg/e/e1/IMSLP18417-Andersen_24_Etudes_Op15.pdf
* Étude 4 for Solo Flute
* Interpretat per Scott Goff
# Joan Antoni Padrós i Galera

Joan Antoni Padrós i Galera (Badalona, 1935-2003) va ser un arquitecte català.
Nascut a Badalona el 1935, va ser fill de l'arquitecte Joan Padrós i Fornaguera.
Va ser un dels arquitectes més reconeguts a la seva ciutat durant els anys 60, 70 i 80. La seva obra consta d'habitatges, unifamiliars i plurifamiliars, i escoles públiques dins de la província de Barcelona, entre altres cal destacar un habitatge al passeig de la Rambla (1967), l'escola Maristes Champagnat (1968), a Badalona, la de Sant Fost de Campsentelles (1968) o l'escola El Dofí de Premià de Mar (1972). Cal destacar especialment el grup d'habitatges per la Caixa de Pensions (1966-1973), anomenats actualment de Can Mercader, que va projectar en col·laboració amb Francesc Joan Barba i Margarita Brender, un conjunt de blocs construïts sobre el solar d'una antiga fàbrica, que van ser edificats completament girats a la trama urbana, trencant amb les línies de carrers i reservant un important espai al centre per als veïns.
Va morir l'any 2003. Poc abans, el desembre de 2002 va fer donació del fons professional, juntament amb documentació que conservava del seu pare, a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Badalona.

## Referències

* 1 2 Nieto Sabater, M. Dolors «El fons de l'arquitecte Joan Padrós Fornaguera de l'AHBDN». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 15, 2004, pàg. 89.
* ↑ Feliu Soler, Miquel. Can Mercader. Principis del moviment modern i la interbau aplicats a Badalona (Treball de final de màster). Barcelona: Universitat Ramon Llull, 2015, p. 29-30.
* ↑ «Grupo de viviendas para la Caja de Pensiones. Can Mercader» (en castellà). Fundación Docomo Ibérico.
* ↑ «Joan-Antoni Padrós Galera». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ Sisternas Tusell, Maria «El risc de Can Mercader». Ara, 22-05-2021.
# Joan Baptista Batlle i Martínez

Joan Baptista Batlle i Martínez (Barcelona, 12 de febrer de 1869 - Barcelona, 15 de març de 1939), fou un llibreter, bibliòfil i col·leccionista de goigs català.
Fill de Joan Batlle i Dolors Martínez. De 1880 a 1882 fou dependent de la Llibreria Oliveres i posteriorment, de 1882 a 1894, estudià al Seminari Conciliar de Barcelona. Després d'haver estat treballant com a aprenent a la llibreria de Baldomer Gual («can Mero»), l'any 1895 fundà la llibreria i editorial L'Arxiu, al carrer al carrer de la Tapineria 28, de Barcelona; posteriorment traslladada, el 1910, al núm. 66 del carrer de l'Argenteria i, posteriorment, el 1916, a la "via Diagonal" núm. 442.
Promogué i dirigí la publicació dels anuaris "Calendari Català" (1898 - 1905), que aplegaven escrits dels escriptors més destacats d'aquells temps i algunes referències al moviment catalanista. És autor de Rondalles catalanes (1895-1909), Assaig de bibliografia barcelonina (1920) i Los goigs a Catalunya al segle XVIII (1925).

## Notes

* ↑ Algunes fonts indiquen el 1876 com a any de naixement, sense especificar una data concreta. Josep Font i Solsona, amic de Batlle des del 1926, indica com a data de naixement, el 12 de febrer de 1869, especificant mes, dia i lloc (carrer de l'Hospital nº 108), a més d'una cronologia biogràfica posterior coherent amb aquesta data. Jaume Passarell també indica el 1869.

## Referències

* ↑ Passarell - 1949, pàg. 27.
* 1 2 3 4 Font - 1982, pàg. 11.
* ↑ Font - 1982, pàg. 20.
* ↑ «Joan Baptista Batlle i Martínez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Cateura i Valls, Xavier «Jacint Verdaguer i un llibreter de Barcelona». El 9 Nou, 17-07-2009 [Consulta: 3 agost 2017].
* ↑ Torrents, Ricard. «nota 84». A: Jacint Verdaguer. La Pomerola / Primavera. Folgueroles: Verdaguer Edicions, 2013, p. 84 (nota). ISBN 9788494165658 [Consulta: 21 octubre 2018].
* 1 2 3 Font - 1982, pàg. 12.
* ↑ «El 24 de juny de 1895 [...] adquireix la llibreria Gual i amb goig intens, en veure's propietari d'aquell establiment, li imposa un nom: L'Arxiu.» Font - 1982, pàg. 12.
* ↑ «Calendari català (Barcelona, 1898 - 1905)». Arxiu de Revistes Catalanes Antigues. Biblioteca de Catalunya [Consulta: 3 agost 2017].

## Bibliografia

* Passarell, Jaume. Llibre de llibreters de vell i de bibliòfils barcelonins d'abans i d'ara. Barcelona: Editorial Millà, 1949.
* Font i Solsona, Josep «Joan Bta. Batlle i la seva llibreria «L'Arxiu»». Revista de llibreria antiquària, nº 4, 1982, pàg. 10-20. ISSN: 0211-3945.
# Test

Un test és un recipient per al conreu de plantes. També es coneix amb els noms: cossiet, cossiol, torreta o torratxa.
Tradicionalment es fan de terrissa, però actualment n'hi ha molts al mercat que són de plàstic biodegradable. Aquests són lleugers, i més difícils de trencar, però tenen l'inconvenient que a l'exterior són fàcilment tombats amb vents forts. També n'hi ha de decoratius fets de pedra o porcellana.
Tenen múltiples usos, com conrear plantes amb fins decoratius dintre de les cases o fora, com a balcons i patis. També serveixen per a transportar plantes i fer germinar llavors.
També es diu "test" d'un bocí o fragment de qualsevol objecte de terrissa trencat.

### Jardinera.

Un recipient gran fet d'obra, fusta o altres materials rep el nom de jardinera.

## Història

Els testos ja s'utilitzaven d'ençà de temps molt antics. A l'antic Egipte es feien servir a l'horticultura per a transportar plantes d'un hort a l'altre. A Atenes, es llençaven testos amb flors a la mar durant les festivitats dels Jardins d'Adonis. Teofrast, c. 371 – c. 287 aC, va comentar que hi havia una certa planta, anomenada "fusta del sud" que s'havia de mantenir en cossiets perquè era difícil de cultivar.
A l'antiga Roma hom sap que certes plantes es mantenien dintre de les cases en cossiols durant els dies crus de l'hivern.
Al segle xviii es varen fer servir cossiets per a portar arbres del pa joves de Tahití a les Índies Occidentals en el famós viatge del "Bounty".

## Vegeu també

* Jardineria.

## Referències

* ↑ «test». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «DCVB/Cossiet». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «DCVB/Cossiol». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «DCVB/Torreta». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «Torratxa». Diccionari.cat. [Consulta: juliol 2015].
* ↑ «Etaerio - A Plant News Weblog: The History of the Flowerpot». Ubcbotanicalgarden.org, 07-09-2004. Arxivat de l'original el 2010-05-24. [Consulta: 22 abril 2010].
* ↑ «Resultats de la consulta. Entrada coincident: jardinera.». (DIEC) IEC. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ Birch, Samuel. History of Ancient Pottery. J. Murray, 1858, p. 202.
* ↑ «In praise of the flowerpot / The Christian Science Monitor». CSMonitor.com, 18-08-2004.
Viccionari
# Joan Baptista Vives i Marjà

Joan Baptista Vives i Marjà (València, 3 de maig de 1545 - Roma, 23 de febrer de 1632) fou el fundador del Pontifici Col·legi Urbanià de Propaganda Fide. Nascut al si d'una família d'humanistes, estudià a Roma, i es doctorà in utroque jura (és a dir, en els drets civil i canònic) el 1584. A Roma fou un personatge molt influent, intervingué en afers com a agent del rei Felip III de Castella, dels jurats de València, de la Inquisició espanyola, etc., i fou també ambaixador de la primera ambaixada permanent de regne del Congo a Roma entre els anys 1613 i 1622 (durant els regnats dels reis Àlvar II i Àlvar III del Congo). El 1589 fou ascendit a cambrer secret del papa, el 1607 nomenat ardiaca d'Alzira, i ordenat sacerdot el 1609. El 1605 feu construir a l'església de Montserrat de Roma una tomba nova per als papes, on foren traslladats el 1610. El 1622, quan Gregori XV fundà la Congregació Propaganda Fide, designà Vives com a prelat d'aquesta. Entre 1624 i 1626, oferí al papa Urbà VIII un edifici que havia comprat a Roma el 1613, el palau Ferratini, a canvi d'uns fons de beques per a la formació missionera, per a albergar-hi el col·legi que anteriorment havia fundat i mantingut en sa casa per a aquest fi amb l'ajuda dels teatins, on els sacerdots seculars de qualsevol nació poguessen estudiar i preparar-se per a les missions. La Congregació Propaganda Fide encarregà a Vives de preparar les regles i els estatuts del col·legi, i finalment, per la butla papal Immortalis Dei Filius, de l'1 d'agost de 1627, Urbà VIII acceptà la donació i les condicions de Vives, i s'inaugurà oficialment el col·legi sota el patronatge de sant Pere i sant Pau, amb el nom de Collegium Pontificium Urbanum. El 1628 proposà també una taxa del deu per cent sobre totes les contribucions a l'Església, destinada a Propaganda Fide per a mantenir les missions.

## Referències

* 1 2 AADD. Diccionario de Historia Eclesiástica de España. Madrid: Instituto Enrique Flórez, CSIC, 1975, vol. 4, p. 2780. ISBN 9788400038878.
* ↑ Unzalu, Juan de «Monseñor Juan Bautista Vives y Marjá, fundador del Colegio Urbaniano de Propaganda Fide». El Siglo de las Misiones, núm. 30, 1943, p. 150-153.
* 1 2 3 4 Henkel, Willi, OMI. «Vives y Marjà, Juan Bautista». A: Gerald H. Anderson. Biographical Dictionary of Christian Missions. Michigan / Cambridge: Wm. B. Eerdmans Publishing, 1999, p. 707. ISBN 9780802846808.
* 1 2 «Joan Baptista Vives i Marjà». enciclopèdia.cat.
* ↑ Rosa, C. de «I teatini e le origini del Collegio Urbaniano di Propaganda Fide». Regnum Dei, núm. 4, 1948, p. 277-304.
# Quirino Gasparini

Quirino Gasparini (Gandino (prop de Bèrgam), 24 d'octubre, 1721 - Torí (Piemont), 23 de setembre, 1778), va ser un compositor i violoncel·lista italià.

## Biografia

Quirino Gasparini va estudiar teologia per primer cop i va ser ordenat sacerdot el 18 de setembre de 1741 a Bèrgam. Tanmateix, aleshores va decidir dedicar la seva vida a la música i va estudiar amb Giovanni Andrea Fioroni (1716–1778) a Milà i amb el pare Giovanni Battista Martini a Bolonya. El 1751 va ser acceptat com a membre de l'Accademia Filarmonica de Bolonya. El 1756 va esdevenir director de banda a "Santa Maria Maggiore" de Bèrgam durant un any. El 1758 va ser violoncel·lista del comte D'Anziano di Vercelli. El 1760 va succeir a Francesco Michele Montalto (1689–1760) com a director de banda a la catedral de Torí.
Gasparini va compondre principalment música d'església, inclòs un Stabat Mater, que es representa ocasionalment. També va compondre diverses òperes, entre elles Mitridate, re di Ponto (Torí, 1767) sobre llibret de Vittorio Amedeo Cigna-Santi. Aquest llibret va ser musicat tres anys després per Mozart, de 14 anys, per al Carnaval de Milà (Mitridate, re di Ponto).
Mozart va copiar el motet Adoramus te de Gasparini, a qui va conèixer a Torí el 1771. Va ser inclòs al directori Köchel sota KV 327 Anh A. 10. L'obra només va poder ser assignada a Gasparini el 1922 pel director musical de la catedral de Salzburg Hermann Spies.

## Obres (selecció)

* Artaserse, drama per música; Llibret: Pietro Metastasio; estrena 26. Desembre de 1756 al Teatre Regio Ducale de Milà
* Mitridate re di Ponto, drama per a música; Llibret: Vittorio Amedeo Cigna-Santi; UA: 31. gener de 1767 al Teatro Regio di Torino
* Acció teatral intermèdia de danses en dues parts (juntament amb Giuseppe Sordella); UA: 13. Juny 1769 a Torí
* 17 Messen
* Stabat Mater
* altres obres de l'església
* 6 trios acadèmics per a 2 violins i violoncel, op. 1 (um 1755)
* 6 trios per a 2 violins i violoncel (um 1760)
* Concert per a violí
* Concert per a clavecí o orgue i cordes
* Sonates per a orgue

## Referències

* ↑ Porträt Gasparinis auf den Gemeindeseiten des Erzbistums Köln
* ↑ Walter Marzilli: Eintrag im Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 52 (1999)
* ↑ Corago|o|0000351535|Quirino Gasparini|Artaserse, va començar el 21 de gener de 2015.
* ↑ Corago|o|0000351545|Quirino Gasparini|Mitridate, rei de Ponto, abgerufen am 21. Januar 2015.
# Cyprinella bocagrande

Cyprinella bocagrande és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord de Mèxic.

## Referències

* ↑ Girard C. F. 1856. Researches upon the cyprinoid fishes inhabiting the fresh waters of the United States, west of the Mississippi Valley, from specimens in the museum of the Smithsonian Institution. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 8. 165-213.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Mayden, R.L. i D.M. Hillis, 1990. Natural history and systematics of the largemouth shiner, Cyprinella bocagrande (Teleostei: Cypriniformes), with comments on conservation status. Copeia 1990(4):1004-1011.

## Bibliografia

* Baillie, J. i Groombridge, B., 1996. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 1996. UICN, Gland, Suïssa.
* Chernoff, B. & R. R. Miller. 1982. Notropis bocagrande, a new cyprinid fish from Chihuahua, Mexico, with comments on Notropis formosus. Copeia 1982 (núm. 3): 514-522.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Groombridge, B. (ed.), 1994. 1994 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* IUCN Conservation Monitoring Centre, 1986. 1986 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* IUCN Conservation Monitoring Centre, 1988. 1988 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* UICN, 1990. Llista Vermella d'Animals Amenaçats de la UICN 1990. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.