OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Akord's

Les Akord's va ser un quintet d'harmoniquistes fundat el 1953 pel professor Joaquim Fusté i Alcalà i alguns dels seus alumnes que va destacar obtenint diversos reconeixements internacionals.
Tingué prou èxit com per guanyar al Campionat d'Espanya el 1955 i el Campionat del Món d'Harmònica que tingué lloc a Winterthur el mateix any. Després de la victòria a la ciutat suïssa, el conjunt visqué un temps de reconeixement públic, amb aparicions al NO-DO, concerts públics i actuacions a la ràdio i a la televisió. Posteriorment encara guanyà novament el Campionat del Món a Luxemburg (1957) i obtingué la Medalla d'Or del XIII Festival Internacional de Pavia (1961).
El director del quintet fou Joaquim Fusté i Alcalà, (Barcelona, 7 d'octubre del 1928 - Barcelona, 23 de març del 2012), instrumentista d'harmònica i professor de música català.

## Discografia

* Quinteto Les Akord's. San Sebastián: Columbia, 1958?. codi editorial ECGE-70319. Comprèn Malagueña, Pepita Creus (sic, per Greus)) i Danza Húngara núm. 5
* Quinteto Les Akord's. San Sebastián: Columbia, 1958?. codi editorial ECGE-70318. Comprèn Czardas intermezzo, Ojos negros i Bell Panades
* Les Akords. Barcelona: Discophon, 1961. codi editorial 27.048. Comprèn Danza del sable, Cavallería ligera, Can-can i Manhattan Spiritual
* Offenbach, Jacques (autor); Fusté, J. (arreglo). Célebre Can-Can de Orpheo en los infiernos. Barcelona: Ediciones Armónica, s.d.

## Referències

* ↑ «Música de armónicas». La Vanguardia Española, 14-02-1957, pàg. 16.
* ↑ «"Elite Orchester Heidelberg" de acordeones y armónicas (Monumental Cinema)». ABC, 29-03-1956, pàg. 40.
* ↑ «Un conjunto español, campeón mundial de armónica». ABC, 17-10-1957, pàg. 60. «Españoles, campeones del mundo de armónica. Conquistado en la competicion de Luxemburgo». La Vanguardia Española, 18-10-1957, pàg. 10. Pérez Andújar, Javier. Catalanes todos: las 15 visitas de Franco a Cataluña. Barcelona: Ediciones de la Tempestad, 2002. ISBN 9788479489571.
* ↑ El conjunt Akord's que guanyà el Campionat del Món 1957 estava format per Joaquim Fusté, Josep Reguant, Jesús Arca i Francesc Pérez
* ↑ «Orquesta de armónicas de "Educación y Descanso"». La Vanguardia Española, 27-03-1959, pàg. 14.
* ↑ «Necrológica». La Vanguardia, 23-03-2012, pàg. 31.
# Les Escaldes (Vilanova de les Escaldes)

Les Escaldes és un balneari i petit nucli de població del terme comunal de Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a la comarca nord-catalana de l'Alta Cerdanya.
És a l'esquerra de la Ribereta, al nord del poble de Vilanova de les Escaldes i al nord-oest del d'Angostrina.

## Referències

* ↑ Les Escaldes en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Les Escaldes». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1994 (Onomasticon Cataloniae, II A - Be). ISBN 84-7256-889-X.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Les Parau Parau

Les Parau Parau (títol en tahitià amb l'article francès), La xerrada o Les xerraires, és un quadre del pintor Paul Gauguin fet el 1891, una de les primeres obres en la seva primera estada a Tahití. Es conserva al Museu de l'Hermitage de Sant Petersburg. Es coneix per la referència núm. 435 del catàleg de Wildenstein.
En tahitià parau vol dir «paraula», i la repetició és un augmentatiu. La traducció és «xerrada» o «conversa». Gauguin ho tradueix com Paroles, Paroles (paraules, paraules), i en el catàleg Wildenstein-Cogniat s'introdueix una segona traducció: Les potins (les xafarderes o les xerraires).
Un grup de tahitianes assegudes en cercle estan embrancades tranquil·lament en una conversa. Gauguin les retrata de forma distanciada, sense un primer pla i integrades en el colorit del seu entorn. Ell mateix ho descriu d'aquesta forma: «a l'aire lliure i tanmateix en la intimitat, sota els ombrívols arbres, amb dones murmurant en un gegantesc palau que ha estat decorat per la mateixa natura. Per això aquests colors fabulosos, aquest aire ardent i tot i així suau i atenuat». Gauguin tracta el motiu de la xerrada com una representació del ritme de vida de la Polinèsia.
El quadre recorda els paisatges que havia fet de Martinica quatre anys enrere, amb una textura rica i un estil de tapisseria. Els colors i contorns estan suavitzats, la llum està moderada per una atmosfera que sembla penetrar les figures, el terra i els arbres, polint les formes mentre conserva el disseny.
La composició del quadre té els mateixos trets estructurals del conegut Le déjeuner sur l'herbe d'Édouard Manet (1863), però el context és totalment nou i inusual. La dona despullada és substituïda per dones tahitianes decorosament vestides amb les mussolines dels missioners, l'ambient és exòtic i els colors lluminosos i revolucionaris.
El grup de dones assegudes a terra el va tornar a pintar a Parau Parau (1892), pràcticament amb el mateix títol i amb una de les figures idèntica, i recorda també la composició de La migdiada (1894), en aquesta ocasió assegudes en un porxo i on reprodueix una de les figures de Parau Parau.

## Referències

* ↑ «Conversation (Les Parau Parau)». State Hermitage Museum, 09-11-2001. [Consulta: 5 gener 2009].
* ↑ Danielsson, Bengt «Gauguin's Tahitian Titles» (accés restringit). The Burlington Magazine [Londres], vol. 109, núm. 769, 4-1967, p. 228-233. ISSN: 00076287 [Consulta: 5 gener 2009].
* ↑ Walther, Ingo F. Paul Gauguin, 1848-1903. Colònia: Benedikt Taschen, 1989. ISBN 3-8228-0218-2.
# Les tres Bes

"Les tres Bes" és una frase feta derivada d'una expressió encunyada per Peter Cornelius l'any 1854, el qual va afegir Hector Berlioz com la tercera B al costat de les reconegudes de Johann Sebastian Bach i Ludwig van Beethoven. Anys més tard, el famós director Hans von Bülow afegiria Johannes Brahms per substituir Berlioz. La frase s'utilitza en xerrades de música clàssica per referir-se a un lloc destacat de Bach, Beethoven, i Brahms entre altres compositors.
En un article al Berliner Allgemeine Musikalische Zeitung, Cornelius va incorporar Berlioz com la tercera B, concloent el seu article amb l'exclamació, "Bach, Beethoven, Berlioz!" Dècades més tard, Bülow va elaborar el següent calembour en un escrit a un amic: "Mein musikalisches Glaubensbekenntniss steht in Es dur, mit drei B-en in der Vorzeichnung: Bach, Beethoven, und Brahms!" B, en la terminologia musical alemanya, representa la nota si♭ així com pel signe ♭. El comentari pot ser traduït, més o menys, per "El meu credo musical és en la clau de mi bemoll major, i conté tres B[-♭]s en la seva armadura: Bach, Beethoven, i Brahms!" A Bülow li atreia la idea d'una classe de Santíssima Trinitat de la música clàssica, i va escriure en la dècada de 1880: "Crec en Bach, el Pare, Beethoven, el Fill, i Brahms, l'Esperit Sant de la música". També va connectar Beethoven i Brahms per referir-se a la Primera Simfonia de Brahms com la Desena Simfonia de Beethoven.
Niccolò Paganini havia identificat cap el 1838 a Berlioz com el successor digne de Beethoven. I, de fet, Hans von Bülow, també havia afirmat que Berlioz era "el successor immediat i més energètic de Beethoven". Hi ha hagut experts (David Matthews) que han proposta afegir una "quarta B" que seria Benjamin Britten.

## En la cultura popular

* En una tira de Peanuts (publicat el 22 de febrer de 1952), quan Schroeder comença a tocar el piano, Charlie Brown diu que "has sentit de Bach, Brahms, i Beethoven, oi? Bé, des d'ara serà Schubert, Schumann, i Schroeder."

## Referències

* ↑ Barzun, p. 76
* 1 2 Slonimsky, p. 99
* ↑ Comini, p. 249
* ↑ p. 4, Matthews, David (2013). Britten. London: Haus Publishing. ISBN 1-908323-38-8

### Fonts

* Jacques Barzun, Hector Berlioz and the Romantic Century, Vol. II, Nova York: Columbia University Press, 1969.
* Alessandra Comini, The Changing Image of Beethoven, Santa Fe: Sunstone Press, 2008.
* Nicolas Slonimsky, Slonimsky's Book of Musical Anecdotes. New York; Schirmer Books, 1998.
# Lete (filla d'Eris)

Segons la mitologia grega, Lete (en grec antic Λήθη, Lethe), fou una divinitat, filla d'Eris, la Discòrdia, i segons una tradició, mare de les Càrites. Personifica l'oblit. Va donar el seu nom a una font, la Font de l'Oblit, que es trobava a l'Hades, de la qual bevien els morts per oblidar la vida a la terra. Plató es fa ressò d'algunes doctrines filosòfiques sobre la transmigració de les ànimes i explica que abans de tornar a un altre cos, lès ànimes bevien l'aigua d'aquesta font, que els esborrava la memòria del que havien vist als inferns.
Prop de l'oracle de Trofoni, a Lebadia, (Beòcia), hi havia dues fonts on havien de beure els consultants: la Font de l'Oblit (Lete) i la Font de la Memòria (Mnemòsine).
Lete es va convertir en una al·legoria, l'Oblit, germana de la Mort i del Somni. També es pot considerar la personificació del riu Leteu.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 319. ISBN 9788496061972.
* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 20

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 136. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Lethrinops

Lethrinops és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

És endèmic del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Taxonomia

* Lethrinops albus (Regan, 1922)
* Lethrinops altus (Trewavas, 1931)
* Lethrinops argenteus (Ahl, 1926)
* Lethrinops auritus (Regan, 1922)
* Lethrinops christyi (Trewavas, 1931)
* Lethrinops furcifer (Trewavas, 1931)
* Lethrinops gossei (Burgess & Axelrod, 1973)
* Lethrinops leptodon (Regan, 1922)
* Lethrinops lethrinus (Günther, 1894)
* Lethrinops longimanus (Trewavas, 1931)
* Lethrinops longipinnis (Eccles & Lewis, 1978)
* Lethrinops lunaris (Trewavas, 1931)
* Lethrinops macracanthus (Trewavas, 1931)
* Lethrinops macrochir (Regan, 1922)
* Lethrinops macrophthalmus (Boulenger, 1908)
* Lethrinops marginatus (Ahl, 1926)
* Lethrinops micrentodon (Regan, 1922)
* Lethrinops microdon (Eccles & Lewis, 1977)
* Lethrinops microstoma (Trewavas, 1931)
* Lethrinops mylodon (Eccles & Lewis, 1979)
* Lethrinops oculatus (Trewavas, 1931)
* Lethrinops parvidens (Trewavas, 1931)
* Lethrinops polli (Burgess & Axelrod, 1973)
* Lethrinops stridei (Eccles & Lewis, 1977)
* Lethrinops turneri (Ngatunga & Snoeks, 2003)

## Referències

* ↑ www.zipcodezoo.com (anglès)
* ↑ Ngatunga, B. P. & J. Snoeks. 2003. Lethrinops turneri, a new shallow-water haplochromine cichlid (Teleostei: Cichlidae) from the Lake Malawi basin. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 14 (núm. 2): 127-136.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ 2008 IUCN Red List of Threatened Species (anglès)
* ↑ NCBI (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C., 1991. Lethrinops. p. 233-240. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París (França). Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Lethrinops gossei

Lethrinops gossei és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del sud del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1922. The cichlid fishes of Lake Nyassa. Proceedings of the Zoological Society of London. 1921 (pt 4) (núm. 36): 675-727, Pls. 1-6.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C., 1991. Lethrinops. p. 233-240. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París (França). Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Leucoraja pristispina

Leucoraja pristispina és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 40,1 cm de longitud total i les femelles 37,8.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic que viu entre 202-504 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic oriental: Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Malm A. W., 1877. Göteborgs och Bohusläns fauna, Ryggradsdjuren. Göteborg. Göteborgs Bohusläns Fauna . 1-674.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R., Stehmann, M.F.W. & Séret, B., 2008: Leucoraja pristispina sp. nov., a new deepwater skate from Western Australia. Pp. 145-154. A: Last, P.R., White, W.T., Pogonoski, J.J. & Gledhill, D.C. (eds.): Descriptions of new Australian skates (Batoidea: Rajoidei). CSIRO marine and atmospheric research paper núm. 021.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lili Marleen

Lili Marleen (a vegades també anomenada Lili Marlene, Lily Marlene, etc.) és una cançó d'amor alemanya que es va fer popular a ambdós bàndols durant la Segona Guerra Mundial.
El text va ser escrit el 1915 durant la Primera Guerra Mundial per Hans Leip (1893-1983), un mestre d'escola d'Hamburg, que havia estat reclutat a l'exèrcit imperial alemany. Leip hauria combinat els noms de la seva xicota i una altra amiga. El poema va ser publicat posteriorment com Das Lied eines jungen Soldat auf der Wachter (La cançó d'un jove sentinella) el 1937. La música va ser composta per Norbert Schultze el 1938 i fou titulada originalment Das Mädchen Unter der Laterne (La noia sota el fanal), però finalment es va fer famosa com "Lili Marleen". Va ser enregistrat per Lale Andersen el 1939.
Degut a la fama que va adquirir durant la segona guerra mundial la cançó ha estat traduïda a diversos idiomes i versionada en nombroses ocasions. Una de les versions més populars és la de Marlene Dietrich. Ha estat traduïda al català per Feliu Formosa i cantada per Ester Formosa, així com per Núria Feliu amb una altra traducció i per Marina Rossell.
El cineasta alemany Rainer Werner Fassbinder va fer una pel·lícula amb el mateix nom inspirada en part en aquesta cançó.

## Referències

* ↑ Solé, Marta «L'himne de les trinxeres». Sàpiens [Barcelona], núm. 110, 11-2011, p. 16. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Lletra de Lili Marleen, de l'àlbum Formosa per Formosa (Ester canta Feliu) de Ester Formosa - Viasona».
* ↑ «Lletra de Lili Marleen, de l'àlbum Per raons sentimentals de Núria Feliu - Viasona».
* ↑ MarinaRossell.com. «Cançons de la resistència».
# Johann Christian Ohlhorst

Johann Christian Ohlhorst (Halberstadt, 1753 - Polònia, segle XIX (>1812)), fou un actor i compositor alemany.
Fou successivament actor còmic, cantant i director d'orquestra de la companyia de Tilly, per a la qual va compondre nombroses operetes, entre les que cal citar les titulades Adelstan und Rosette, Das Jahferst i Die Zigeuner.

## Referències

* ↑ Sainsbury, John S. «Ohlhorst (Johann Christian)». A: A Dictionary of Musicians: From the Earliest Ages to the Present Time. Comprising the Most Important Biographical Contents of the Works of Gerber, Choron, and Fayolle, Count Orloff, Dr. Burney, Sir John Hawkins, &c. Together with Upwards of a Hundred Original Memoirs of the Most Eminent Living Musicians; and a Summary of the History of Music .... Sainsbury and Company, 1824, p. 240 [Consulta: 9 febrer 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 865. (ISBN 84-239-4539-1)
* Treballs per o sobre Johann Christian Ohlhorst en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Hyphessobrycon melasemeion

Hyphessobrycon melasemeion és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Fowler, H. W. 1945. Account of a new characin obtained in South America (Hyphessobrycon melasemeion). The Fish Culturist v. 24 (núm. 8): 57-59.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Hyphessobrycon melasemeion». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. i L. Palmer 1997. A new species of Hyphessobrycon (Teleostei: Characidae) from Neblina region of Venezuela and Brazil, with comments on the putative 'rosy tetra clade'. Ichthyol. Explor. Freshwat. 7(3):209-242.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Concert per a piano núm. 1 (Saint-Saëns)

El Concert per a piano núm. 1 en re major, op. 17, és una obra musical de Camille Saint-Saëns. Va ser compost el 1858, quan el compositor tenia 23 anys, i està dedicada a Marie Jaëll. És el primer concert per a piano escrit per un compositor francès important.

## Moviments

Consta de tres moviments:
* Andante - Allegro assai
* Andante sostenuto quasi adagio
* Allegro con fuoco

## Instrumentació

L'obra està escrita per a piano solista, 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots, 4 trompes, 2 trompetes, timbals i cordes.
# Eduard Jener i Casellas

Eduard Jener i Casellas (Gràcia, Barcelona, 1882 - Barcelona, 1967) Fill de Juli Jener i Vicenta Casellas Lunas va ésser un dibuixant, decorador, ilustrador publicitari i pintor que es va formar a l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles (València).
És considerat un dels creadors més purs de l'art déco.
Es va casar amb Feliciana Gonzàlez Curto (1877-1929) i van tenir 6 fills.
Pels volts de 1916 Jener va començar a treballar com a il·lustrador publicitari per l'empresa que havia creat Ramon Monegal Nogués, a partir d'un magatzem de drogueria ubicat al núm. 23 del carrer Ribera de Barcelona. Amb el nom de Sociedad Anónima Monegal agrupava també botigues i altres locals.
El 23 de novembre de 1917 l'escultor Esteve Monegal i Prat (1888-1970), fill del fundador Ramon Monegal, va dirigir l'empresa familiar, coneguda aleshores amb el nom de Myrurgia.
El 1918 Eduard Jener va treballar en el disseny del producte Polvos Morisca, color moreno de l'empresa Myrurgia.
El juny de 1919 Jener fou present en una exposició d'art valencià al Teatre Goya de Barcelona.
Cap a 1920 va treballar novament en la imatge gràfica de Polvos Morisca.
Pels volts de 1921 va treballar en el disseny del perfum Maja de Myrurgia.
El 1922 va dissenyar les imatges pels perfums Hindustan i Orgía.
El desembre de 1922 va exposar obra a la Sala el Siglo de Barcelona junt amb Domingo Soler.
El 1923 va tornar a exposar a la Sala El Siglo. Aquell any Myrurgia va crear el perfum Suspiro de Granada de Myrurgia.
Els anys 1923, 1924 i 1925 va dissenyar anuncis publicitaris del perfum Orgía
El maig i juny de 1927 Jener va exposar en una exposició col·lectiva al Cercle Artístic de Barcelona. Aquell any Myrurgia va treure al mercat el perfum Sol de Triana.
De 1928 a 1930 es va edificar la nova fàbrica de Myrurgia a Barcelona, a la cantonada del carrer Nàpols amb Mallorca.
El 1929 Myrurgia crea la imatge gràfica del perfum Goyesca.
Com a pintor, la seua obra es caracteritza pels paisatges mallorquins, temes andalusos i setcentistes, i conjunts multitudinaris amb fons de paisatges escenogràfics.
Decorador i il·lustrador publicitari, treballà assíduament per a l'empresa de perfumeria Myrurgia.
El seu fill fou Eduard Jener i González, també dissenyador.

## Referències

* ↑ «"España, Provincia de Barcelona, registros municipales, 1387-1986," database with images, FamilySearch (https://familysearch.org/ark:/61903/3:1:939Z-549Q-8F?cc=2015324&wc=QZ7W-F36%3A335015101%2C335015102%2C335367401 : 8 July 2015), Barcelona > Barcelona > Índice de nacimientos 1881-1885 > image 563 of 2630; Servicio de Archivos de la Generalitat (Archives Service of the Generalitat), Barcelona.».
* ↑ «Pintors i dibuixants catalans».
* Mas i Peinado, Ricard: Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929). Parsifal Edicions, Barcelona, 2002. ISBN 84-95554-16-X, plana 142.