OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josefa Martínez de Arizala y Luna

Josefa Martínez de Arizala y Luna (?, ? - Torrelaguna, 31 de gener de 1867) va ser una aristòcrata i mestressa de casa espanyola, cantant i pianista afeccionada que va actuar en cercles filharmònics privats de Madrid, mare de l'actriu Elena Sanz.
Era filla de José Martínez de Arizala, tinent coronel de l'exèrcit. Estava emparentada amb el marquès de Cabra. Va rebre una notable educació, més tard el seu pare la va orientar a l'estudi de la música, per la qual Martínez de Arizala sentia una gran afició. Va cursar estudis al Conservatori de Madrid amb Francesco Piermarini i Baltasar Saldoni, i va esdevenir una de les deixebles més destacades. La seva veu era de mezzosoprano i pel seu talent va gaudir de força fama en els cercles filharmònics de Madrid, no només amb el cant, sinó també com a pianista.
Va casar-se amb el funcionari Manuel Sanz y Carbonell. Dedicada a la família, el matrimoni, que no va gaudir de gaires recursos econòmics i va tenir dues filles, Elena i Dolores. La primera, nascuda a Castelló de la Plana el 1844, va ser una cantant d'òpera, que es va fer coneguda com a amant del rei Alfons XII. Segons Saldoni, Martínez de Arizala va donar lliçons de música a la seva filla. Hom afirma que Elena era fruit d'una relació extramatrimonial i en realitat era filla del duc de Sesto, que va afavorir-la des de la infantesa.
Va morir a Torrelaguna el 31 de gener de 1867.

## Referències

* 1 2 3 4 Saldoni, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 1. Madrid: A. Perez Dubrull, 1868, p. 206.
* 1 2 Queralt del Hierro, María del Pilar. «Elena Sanz y Martínez de Arizala» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ Robles do Campo, Carlos «Los infantes de España tras la derogación de la ley sálica (1830)». Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, vol. 12, 2009, pàg. 342. Arxivat de l'original el 2019-08-19 [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ Nácher, Irene «Dos mujeres amantes de la música: vidas, mundos y destinos». Renaixement. La revista dels estudiants de la Universitat per a Majors. Universitat Jaume I, núm. 35, 5-2016, pàg. 28-29.
# Josefina Tura de Bertran

Josefina Tura i Tura (Barcelona, 18 de març de 1899 - Ib., 1982), va ser una periodista i escriptora catalana coneguda en el món literari com Josefina Tura de Bertran, quan va començar a signar la seva obra amb el cognom del marit, el poeta Manuel Bertran i Oriola. També apareix citada com Josepa Tura.
El 1929, Josefina Tura va contraure matrimoni amb Manuel Bertran i van residir al barri de la Barceloneta. Li va dedicar el poema La meva llar, inclòs en Poemes montserratins, un poemari que recull obres de la parella. La seva obra rep una forta inspiració en el cristianisme, i va publicar en diverses revistes, com El Dia de Terrassa, El Borinot o La Veu de Catalunya. L'any 1935 va guanyar els Jocs Florals de Castellterçol.

## Referències

* 1 2 «Escriptors de La Barceloneta». Biblioteca Barceloneta-La Fraternitat. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2023-05-29. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ Mercadal, Neus Real. Dona i literatura a la Catalunya de preguerra. L'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 978-84-8415-779-3. Arxivat 2023-05-29 a Wayback Machine.
* ↑ Tura de Bertran, Josefina. «La Meva Llar». A: Poemes montserratins. Claret, 1997. Arxivat 2023-05-29 a Wayback Machine.
* ↑ «Escriptores republicanes». Grup d'Estudis de Literatura Catalana Contemporània. Arxivat de l'original el 2023-05-29. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ Flama, núm. 183, 27-09-1935, pàg. 2.

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2023-05-29 a Wayback Machine. a Endrets - Geografia Literària dels Països Catalans
# Cascada Nachi

La cascada Nachi (那智滝, Nachi no Taki) és una gran caiguda d'aigua permanent que es troba a Nachikatsuura, en la prefectura de Wakayama. La cascada, amb 133 m d'altura i uns 13 metres d'amplada, és una de les cascades més altes del Japó, amb la cascada Kegon, la Fukuroda i l'Hannoki, la més alta, amb 497 m. Forma part dels «Llocs sagrats i camins de pelegrinatge de les muntanyes de Kii», declarats Patrimoni de la Humanitat per la Unesco el 2004.
A la part superior de la cascada hi ha dues roques que es creu que era la casa d'un kami, anomenat Hiryū Gongen, guardià de les cascades i del santuari xintoista, venerat a Kumano Nachi Taisha. Tanmateix, es considera la manifestació de la Kannon de la cascada, que representa que la compassió flueix sense fi. També hi havia un temple budista que va ser destruït durant la Restauració Meiji, a finals del segle xix. Cada matí un sacerdot Shinto ofereix ofrenes a la cascada en un ritual. El 1918 es van realitzar excavacions en un monticle de la base de la cascada i es va trobar que contenia molts artefactes arqueològics importants, incloent estàtues, miralls, accessoris d'altar i cilindres sutra, que es mostren a la Ryuhoden (sala del Tresor), que es troba al costat de la Pagoda Sanjudo de 3 pisos. Aquests monticles van ser creats per sacerdots en temps de guerra per amagar els seus tresors, i també molts objectes van ser enterrats a l'indret davant la creença que la fi del món estava arribant, a principis del segle x.

## Referències

* ↑ «Kumano Nachi Taisha 熊野那智大社». Tanabe City Kumano Tourism Bureau. [Consulta: 9 octubre 2014].
* ↑ «Sacred Sites and Pilgrimage Routes in the Kii Mountain Range». UNESCO World Heritage Centre. [Consulta: 31 juliol 2014].
* ↑ Juno, Cate Kodo. «Places of Interest at Seigantoji». Arxivat de l'original el 17 de setembre 2016. [Consulta: 9 octubre 2014].
* ↑ Juno, Cate Kodo. «History of Seigantoji». Arxivat de l'original el 17 de setembre 2016. [Consulta: 9 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de cascades

## Enllaços externs

* Japan Guide.
* Tanabe City Kumano Tourism Bureau Arxivat 2011-09-25 a Wayback Machine..
* Nachi-Katsuura Town Tourism Association.
# Josep Alemany i Borràs

Josep Alemany i Borràs (Blanes, La Selva, 26 de gener de 1868— El Masnou, Maresme, 28 de novembre de 1943) fou un periodista i escriptor.
Començà publicant poemes al diari La Ignorància de Palma. Va dirigir la revista La Ilustració Llevantina. Guanyà un primer premi amb El jovent català als Jocs Florals d'Olot i va participar diverses vegades als de Barcelona. Defensà l'autonomia de Catalunya a La Costa de Llevant i Las Provincias de València, i escriví dues peces curtes per al teatre, Lluyta social i Lo noy de bordo.

## Obres

Poemes presentants als Jocs Florals de Barcelona
| Somni eternal (1916) La Brema (1916) Tardaneries (1916) L'hora... (1917) Sortida de sol (1920) Cant de Tardor (1920) Sol solet (1921) L'Amor a la Patria (1924) La Patria (1924) La cançó del home fet (1924) Les muralles romanes (1929) Florida tardoral (1929) | Les pedres velles (1929) La millor riquesa (1929) Sortida de sol (1929) De la rambla (1929) L'esperit de la terra (1929) A un egoista (1929) La Rambla (1930) Petons (1932) A la esposa (1932) Santa Llibertat (1932) |

## Fons personal

El Fons personal de Josep Alemany i Borràs està integrat per una col·lecció de manuscrits publicats a la revista La Ilustració Llevantina entre 1900 i 1901. El conformen un total de 169 documents signats per 85 autors. Aquests manuscrits van ser llegats a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, molt probablement, pel director de la revista Josep Alemany i Borràs i per aquest motiu, formen part de la secció Documentació Personal.

## Referències

* ↑ «Josep Alemany i Borràs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ "Dossier: El fons documental Alemany i Borràs". Dins: Blanda: Publicacio de l'Arxiu Municipal de Blanes, núm. 3 (2000). P. 88
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona Arxivat 2011-04-23 a Wayback Machine.. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques

## Enllaços externs

* Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.. Fons documentals: inventaris en format pdf. Fons privats
* «Josep Alemany i Borràs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Andorra a en Josep Alemany i Borràs. Article del Periòdic d'Andorra Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Article sobre Josep Alemany i Borràs a la revista "Actual"
# Josep Antoni Linati i Bosch

Josep Antoni Linati i Bosch (1926 - 2008) va ser un advocat i polític català. Es va llicenciar en dret a la UB l'any 1950. Fou directiu d'Aigües de Barcelona i el 1975 participà en la fundació del Club Catalònia. El novembre de 1976 fundà el Partit Democràtic Liberal Català i formà part del Consejo del Reino, organisme creat per donar suport Joan Carles I. A les eleccions generals espanyoles de 1977 es presentà en la llista Aliança Popular-Coalición Convivencia Catalana, dirigida per Laureà López Rodó, però no va aconseguir representació. Fins al 2003 va ser secretari general i ambaixador a l'ONU dels Cavallers de l'Orde de Malta.

## Obres

* Del Ter al Tíber: crónicas romanas (1992), Kairos, ISBN 84-7245-258-1.

## Referències

* ↑ Necrològiques de Vilaweb
* ↑ Joan B. Culla L'evolució de l'espai centrista a Catalunya (1976-1982) (1989) UAB, Working Paper núm. 4 Versió online
* ↑ Martí, Pep. «Cent anys de col·laboracionistes». NacióDigital.cat, 02-01-2017. [Consulta: 23 gener 2017].
* ↑ «Llistes d'AP-CC a les eleccions de 1977». Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 25 maig 2010].
* ↑ Soberana Orden de Malta, 2009
# Beaufortia liui

Beaufortia liui és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Hora S. L. 1932. Classification, bionomics and evolution of homalopterid fishes. Mem. Indian Mus. v. 12 (núm. 2). 263-330.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, Y. i W. Tang 2000. Homalopteridae: Gastromyzoninae, Homalopterinae. p. 438-567. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Heinrich Albert

Heinrich Albert, conegut també com, Heinrich Alberti (Lobenstein, 28 de juny de 1604 – Königsberg, 6 d'octubre de 1651) fou compositor, organista i poeta alemany del XVII.
Estudià lleis a Leipzig i després música amb el seu oncle Schütz, a Dresden, traslladant-se després a Konigsberg el 1626, on, des de 1631 fins a la seva mort, desenvolupà el càrrec d'organista de la catedral.
Va escriure música religiosa; els seus càntics tenen una estructura grandiosa: les poques cançons profanes que deixà, es distingeixen pels seus graciosos motius, també va escriure obres a tres veus, amb acompanyament d'orgue i altres instruments, les quals es publicaren amb el títol de Partitura oder Tablatur Henric Albert's musikalischer Kurbrhütten; les cançons profanes, junt amb algunes altres dels seus amics Simon Dach (605-1659) i Robert Roberthin (1600-1648), veieren la llum en la col·lecció Poetisch-Musikalisches Lust Wadlein (Konigsberg, 1648). Amor Prog va fer una edició de les obres religioses a Leipzig el 1651.
Les obres d'aquest antic mestre són difícils de reunir actualment, havent-se, malgrat tot, publicat una bona selecció amb text musical en les Neudruken deutscher Literaturwerke (Halle, 1883 a 1884).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 120 (ISBN 84-239-4504-9)
# Laia (pel·lícula de 1970)

Laia és una pel·lícula catalana basada en l'obra de Salvador Espriu Laia, escrita l'any 1923. La pel·lícula va ser rodada l'any 1970 per Vicent Lluch i Tamarit. Ha estat doblada al català. L'any 2016 Televisió de Catalunya va tornar a filmar la pel·lícula i va ser dirigida per Lluís Danés.

## Argument

Una infantesa desgraciada marca l'existència de Laia. As seu voltant giren tres homes en una ronda de passió i de mort. Només la tendresa que concentra en el seu fill únic i el desig d'ésser una dona normal remouen el seu esperit immòbil de dura aparença. La pèrdua del seu fill, però, fa encara més amarg el seu caràcter, sobre el qual rellisquen tant la brutalitat del seu marit com la passió i l'amor pur dels altres homes.

## Guió

El director va adaptar una de les escasses novel·les d'Espriu, la prosa del qual, d'una poètica molt personal, resulta un material de complicada transposició a un altre mitjà. Lluch va cercar la màxima fidelitat al text utilitzant els actors com a peces realistes i simbòliques alhora per a construir un món que gira al voltant de Laia. Fa el retrat d'una dona insatisfeta i rebel, que se sap diferent, i el construeix sobre la personalitat de Núria Espert i amb recursos cinematogràfics (flashback, veu en off, escenes evocadores, barreja de poesia i realisme) per donar-li un tractament estètic personal i diferent del de la novel·la. El film que va ser molt apreciat a Catalunya, no va tenir èxit a l'Estat espanyol, si bé va gaudir d'una estimable difusió a través de festivals estrangers i va representar el setè títol en català que es va poder estrenar durant el franquisme. A més, cal destacar la col·laboració de Maria Aurèlia Capmany i Jaume Vidal Alcover com a assessors del guió de la pel·lícula.

## Interpretació

* Núria Espert (Laia)
* Francisco Rabal (Quelot)
* Daniel Martín (Esteve)
* Julieta Serrano (Paulina)
* Manuel Ortero (Anton)
* Alícia Moreno Espert (Laia nena)
* Benito Rabal Balaguer (Quelot nen)
* Maria Bassó (Caterina)
* Sílvia Aragón (Anneta)
* Josefina Tàpias (Dolors Batie)
* Nadala Batiste (Narcisa Mus)
* Elisenda Ribas (Coixa Fita)

## Vegeu també

* Laia (pel·lícula de 2016)
* Laia (Salvador Espriu)

## Referències

* ↑ Laia a esadir.cat
* BOU-CABRÉ, E-: Laia, Serra d'Or, núm. 124, 1970, p. 71-73.
* ROMAGUERA I RAMIÓ, J. Diccionari del cinema a Catalunya, Barcelona, 2005.
# Heinrich Ehrlich

Karl Heinrich Alfred Ehrlich (Viena, Àustria, 1822 - Berlín, Alemanya, 1899) fou un pianista i crític musical austríac.
Es formà sota la direcció de Henselt, Bocklet i Thalberg en el piano, mentre que en la teoria musical va tenir com a mestre en Sechter. Des de 1840 a 1844 donà concerts a Hongria, Romania i Viena, el 1848 fou corresponsal (durant la revolució) de l'Augsburger Allgemeine Zeitung i el 1852 exercí de pianista del rei de Hannover. Des de 1862 exercí de pianista a Berlín i de 1864 a 1872 en el Conservatori Stern fins que el 1875 rebé el títol de professor, i tingué entre d'altres alumnes a Emil Liebling i a Reinhold Ludwig Herman. Va ser crític musical del Berliner Tageblatt de 1878 a 1898 i del Gegenwart de 1872 a 1892. La seva especialitat era el fulletó musical.
Els seus articles aparegueren col·leccionats a Schlaglichter und Schlagschatten (Berlín, 1872). Escrigué:
* Lebenskunst und Kunstleben (Berlín, 1884);
* Aus allen Tonarten (Berlín, 1888);
* Modernes Musikleben (Berlín, 1895);
Són dignes també de menció les obres següents:
* Die Musikaesthetik (Leipzig, 1881);
* Wie übt man Klavier? (Leipzig, 1879);
* Novellen aus dem Musikantenleben (Stuttgart, 1885);
* Dreissig Jahre Künstlerleben (Stuttgart, 1893):
També va publicar els Technische Studien de Carl Tausig.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 337 (ISBN 84-239-4519-7)
# Bel (Rossell)

Bel és un nucli de població que des del 1972 forma part del terme municipal de Rossell, situat al Baix Maestrat al nord del País Valencià.
Les festes de Bel se celebren el 12 i 13 de juny.

## Geografia

Té una altitud de 953 m i una superfície de 17,09 km². Bel és un dels set pobles que conformen la Tinença de Benifassà, una subcomarca històrica declarada parc natural. El seu entorn està dominat per la Penya de Bel, una muntanya d'uns 1.005 metres d'altitud.

## Història

La població és d'origen islàmic, Bel fou conquerit pel rei Jaume I i està sota el domini del monestir de Benifassà. En un principi, es mantingué independentment, però el seu progressiu despoblament feren que s'agregés a Rossell. Els seus habitants abandonaren definitivament el poble en l'any 1996. No obstant això, encara conserva llocs d'interés, com el seu entorn, dominat per la penya de Bel d'uns 1.005 metres d'altitud, i l'església de Sant Jaume, amb portada romànica.
Actualment no té una població permanent, tot i que moltes cases de Bel recobren vida els caps de setmana i durant l'estiu, quan tornen molts dels seus pobladors originals i llurs famílies.

## Demografia

Evolució demogràfica de Bel :
| 1842 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 2001 | 2006 | 2008 |
| 147 | 180 | 192 | 242 | 189 | 171 | 180 | 172 | 142 | 118 | 59 | 5 | 21 | 20 |

## Monuments

* Església de Sant Jaume. La seua portalada constitueix un dels exemples més clars del romànica de la comarca.
* Castell de Bel. En ruïnes. Apareix esmentat el 1233 segons un document de la fundació del Monestir de Benifassà. El va conquistar Blasco d'Alagó i va obtenir la carta Pobla el 1234, passant a formar part dels dominis de Benifassà. Tenia la funció de defensar una zona d'accés a la Tinença de Benifassà.

## Referències

* ↑ Decret 1278/1972, de 27 d'abril, pel que s'aprova la incorporació del municipi de Bel al de Rosell, de la província de Castelló (BOE núm. 120 de 19/05/1972).
* ↑ Dades de l'INE Alteracions dels municipis en els Censos de població des de 1842 Arxivat 2009-03-11 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Rossell
* Bel, al web oficial de Rossell
* Parc Natural de la Tinença de Benifassa
# Bellator

Bellator és un gènere de peixos pertanyent a la família dels tríglids. Té aletes pectorals curtes i arribant a l'origen de l'aleta anal. Part posterior de l'opercle i clatell sense escates.

## Taxonomia

* Bellator brachychir (Regan, 1914)
* Bellator egretta (Goode & Bean, 1896)
* Bellator farrago (Richards & McCosker, 1998)
* Bellator gymnostethus (Gilbert, 1892)
* Bellator loxias (Jordan, 1897)
* Bellator militaris (Goode & Bean, 1896)
* Bellator ribeiroi (Miller, 1965)
* Bellator xenisma (Jordan & Bollman, 1890)

## Referències

* ↑ Regan, C. T., 1914. Diagnoses of new marine fishes collected by the British Antarctic ('Terra Nova') expedition. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 13 (núm. 73): 11-17.
* 1 2 Goode, G. B. & Bean, T. H., 1896. Oceanic ichthyology, a treatise on the deep-sea and pelagic fishes of the world, based chiefly upon the collections made by the steamers Blake, Albatross, and Fish Hawk in the northwestern Atlantic, with an atlas containing 417 figures. Special Bulletin U. S. National Museum Núm. 2: Text: i-xxxv + 1-26 + 1-553, Atlas: i-xxiii, 1-26, 123 pls.
* ↑ Richards, W. J. & McCosker, J. E., 1998. A new species of the genus Bellator (Pisces: Triglidae), with comments on the trigloids of the Galápagos Islands. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 111 (núm. 4): 936-941.
* ↑ Gilbert, C. H., 1892. Descriptions of thirty-four new species of fishes collected in 1888 and 1889, principally among the Santa Barbara Islands and in the Gulf of California. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 880): 539-566.
* ↑ Gilbert, C. H., 1897. Descriptions of twenty-two new species of fishes collected by the steamer Albatross, of the United States Fish Commission. Proceedings of the United States National Museum v. 19 (núm. 1115): 437-457, Pls. 49-55.
* ↑ Miller, G. C., 1965. A new species of searobin (Triglidae). Quarterly Journal of the Florida Academy of Sciences v. 28 (núm. 3): 259-266.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
# Belonoglanis tenuis

Belonoglanis tenuis és una espècie de peix de la família dels amfílids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (24 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Skelton, P.H. i G.G. Teugels, 1986. Amphiliidae. p. 54-65. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* ↑ Seegers, L., 2008. The catfishes of Africa. A handbook for identification and maintenance. Aqualog Verlag A.C.S. GmbH, Alemanya. 604 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Harry, R. R., 1953: A contribution to the classification of the African catfishes of the family Amphiliidae, with description of collections from Cameroon. Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 47 (núm. 1-2 i 3-4): 177-200; 201-232.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Skelton, P.H., 1992. Amphiliidae. p. 450-467. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB