OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean Le Dû

Jean Le Dû (Dieppe, 28 de març de 1938 - Saint-Quay-Portrieux, 6 de maig de 2020)$^,$$^,$ fou un lingüista francès, especialista en bretó i en geografia lingüística.

## Vida i obra

Malgrat néixer a Dieppe, era originari de Plougrescant, la seva mare venia del Gouret, i el seu pare havia nascut a Prat i s'havia criat a Buguélès (ajuntament de Penvénan). Va prendre consciència de la llengua en les visites a l'àvia i decidí parlar-la i dedicar-se al seu estudi.
Va dedicar una gran part de la seva vida a recollir la llengua oral dels informadors de Plougrescant, nascuts entre 1875 i 1914, recerca que va publicar el 2012 en el diccionari Le trégorrois à Plougrescant.
Va ser autor del Nouvel atlas linguistique de la Basse-Bretagne, i director de la part cèltica de l'Atlas Linguarum Europae i va col·laborar també en l'Atlas linguistique Roman (que té dos punts d'enquesta a la Baixa Bretanya).
A més, es dedicà a la sociolingüística bretona, amb diversos col·loquis i publicacions amb Yves Le Berre a la revista La Bretagne linguistique.
Jean Le Dû va estudiar anglès a la Universitat de Rennes però va decidir continuar la seva recerca doctoral en l'àmbit de la llengua bretona, concretament de la zona de Bro Dreger (fr. Trégor) i a la localitat de Plougrescant. Va esdevenir professor de la Universitat de Rennes el 1965. Passà després a la Universitat de la Bretanya Occidental, a Brest, on es jubilà i on era professor emèrit.

## Publicacions

* Yves Le Berre, Jean Le Dû: Dictionnaire pratique français-breton (Studi), CRDP Roazhon, 1976-1986
* Ar brezoneg dre zelled, kleved, komz ha lenn, Ar Helener-Skol vrezoneg, 1993
* Nouvel atlas linguistique de la Basse-Bretagne, Centre de recherche bretonne et celtique, 2001
* Yves Le Berre, Jean Le Dû: Proverbes et Dictions de Basse-Bretagne, Armeline. ISBN 2-910878-04-X
* Anthologie des expressions de Basse-Bretagne, Armeline, 1999
* Du café vous aurez?, Armeline, 2002 (sobre el francès de Bretanya)
* Une vie irlandaise du Connemara à Ráth Chairn, histoire de la vie de Micil Chonraí, traduccció al francès de Jean Le Dû, Terre de brume-PUR, 2010
* Le trégorrois à Plougrescant. Dictionnaire breton français, Emgleo Breiz, 2012. ISBN 978-2-35974-035-6
* Le trégorrois à Plougrescant. Dictionnaire français breton, Emgleo Breiz, 2012. ISBN 978-2-35974-036-3.

## Referències

* ↑ Kelo Plougouskant, núm. 8, setembre 2011, p. 11.
* ↑ «Disparition du linguiste Jean Le Dû», 06-05-2020. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «Aet eo ar yezhoniour Jean Le Dû da Anaon» (en breton), 06-05-2020. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «Disparition de Jean Le Dû, professeur émérite de breton à l'UBO», 07-05-2020. [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «Breton. «Le trégorrois à Plougrescant» par J. Le Dû», 11-07-2012. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «La disparition du linguiste bretonnant et celtisant Jean Le Dû», 06-05-2020. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «Conférence. Jean Le Du remonte aux sources de la linguistique», 19-11-2012. [Consulta: 6 maig 2020].
# Manuela Moral

Manuela Moral fou una cantatriu espanyola del segle xix.
Es presentà per primera vegada a Madrid l'any (1872) fent el paper en la sarsuela El principe Lila, amb lletra de Liern i música del mestre Aceves, estrenada en els Jardins del Retiro el 16 de juny d'aquell any. L'any següent va fer el rol de doña Columba en la titulada El barbero de Rossini, dels mateixos autors, peça que també s'estrenà al Retiro el 3 de setembre, i entremig d'ambdós treballs treballà en les titulades El proceso de Cancán (Retiro, 14 d'agost), en la que li assignaren el rol de La Pavana, i Los titiriteros (Retiro, 14 d'agost) en el de la tia Pimienta. L'any següent (1874) continuà en el mateix teatre, on l'1 de juliol s'estrenà la sarsuela A orillas del mar, de Liern i el mestre Ruiz en la que hi va intervenir Manuela Moral, així com la titulada La comedianta Rufina (8 d'agost), en la que interpretà el personatge de doña Candelaria.
Encara el 1875 canta en el Retiro, el 18 de juny, el paper de doña Filomena en la sarsuela El impuesto de guerra, de Liern i el mestre Montfort, i el de doña Rosa, que era la protagonista, de Carracuca, dels mateixos autors, el 3 de setembre de 1876. L'hivern de 1884 treballà en el Teatre Romea (Barcelona), i des de llavors no se'n sap res de la seva vida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 896-97 (ISBN 84 239-4536-7)
# Marcel Artiaga i Valls

Marcel Artiaga Valls (Canovelles, Vallès Oriental, 7 de maig de 1965) és intèrpret de tible i compositor de sardanes.
Estudià música amb el compositor granollerí Josep Maria Ruera a l'Escola de Música de Granollers, harmonia i formes musicals amb Josep Guallart, tible amb Ramon Roigé, Àngel Pont i Francesc Elias, i flauta travessera amb Claudi Arimany. L'any 1999 obtingué el títol de professor superior de tible pel Conservatori Superior de Música del Liceu.
L'any 1978 debutà amb la cobla Jovenívola de Sabadell i des de 1992 és el tible solista de la Cobla-Orquestra Els Montgrins. Com a compositor, ha escrit una quarantena de sardanes, la majoria enregistrades, amb unes quantes sardanes de lluïment d'instrumentista. En moltes de les seves obres, el tible hi té una paper destacat. Ha compost, també, un poema simfònic per a tres cobles i percussió titulat Granollers al Mestre Ruera (2000), estrenat a finals de l'any 2000 dins del Festival Homenatge a Josep Maria Ruera, celebrat a Granollers amb motiu del centenari del seu naixement, i Visca la serenata! (2003), vals-jota per a cobla amb acompanyament de triangle.
Pel que fa a la pràctica pedagògica, ha fet classes de tenora i tible a Premià de Mar, Calella, Granollers, Cardedeu, Vic. Tingué de deixeble de composició i assessorà a partir del 2000 la compositora Dolors Viladrich. Ha estat el director musical de les cobles Premianenca, Ciutat de Calella i Ciutat de Granollers, i actualment encara ho és de la cobla Premià.
L'any 1993 va obtenir el primer premi en el concurs per a joves compositors celebrat a Mollet del Vallès per la sardana Pares, i el 2010 obtingué l'accèssit al premi de la crítica de la Sardana de l'Any amb Aniversari daurat.

## Referències

* 1 2 3 Nonell, Jaume «Joves instrumentistes: Marcel Artiaga». Som, núm. 38, 6-1983, pàg. 12.
* 1 2 «Marcel Artiaga, al web de la Cobla Contemporània». [Consulta: 21 gener 2021].
* 1 2 «Llista d'obres per a cobla de Marcel Artiaga, al Portal Sardanista». [Consulta: 21 gener 2021].
* ↑ «Dolors Viladrich, a la GEC». [Consulta: 21 gener 2021]. «Necrològica de Dolors Viladrich». [Consulta: 21 gener 2021].
* ↑ «Marcel Artiaga, al web "Músics per la cobla"». [Consulta: 21 gener 2021].

## Enllaços externs

* Marcel Artiaga i Valls - Lloc web oficial
# Marcel·lí Gonfaus i Casadesús

Marcel·lí Gonfaus i Casadesús de malnom Marçal (Prats de Lluçanès, 14 de juny de 1814 - Girona, 8 de novembre de 1855) fou un militar carlí.
Fill de Josep Gonfaus i Maria Casadesús.
Als vint anys ingressà en l'exèrcit carlí i participà en la Primera Guerra Carlina, emigrant a França el 1840, després del Conveni de Bergara.

## Activitat militar durant la Segona Guerra Carlina

El 1847, durant la Segona Guerra Carlina tornà a prendre les armes, ascendint a coronel i distingint-se en les accions d'Aiguaviva, presa de Banyoles, Pasteral, vencent al general de la Concha a Fornells. Manava una divisió de llancers lluçanesa, els quals es distingien per la seva valentia i audàcia, arribant sovint a doblegar les forces cristines.
En una acció sostinguda per apoderar-se d'unes cases als afores d'Amer, el llavors comandant i després general isabelí Oràa s'hi feu fort amb un grup de soldats, els quals després de resistir tres dies i esgotades les municions, trobant-se ferits la majoria, menysprearen encara les intimidacions de capitulació que els feien els carlins menats per Gonfaus. Aquests assaltaren llavors les cases, i s'apoderaren del comandant Oràa, al qual anaven afusellar, quan Gonfaus li estrenyé la mà i el deixà lliure, en premi a l'heroisme demostrat.
Continuà Gonfaus les operacions cobrint-se de glòria per les seves gestes, fins a veure's assetjat per les columnes dels generals Echagüe, Rios, Santiago, Ruiz, Lafont i Hore, en combinació amb la del general de la Concha. Malgrat la pressió de les forces contràries, encara va fer presonera la guarnició de Granollers, i guanyà les accions de Mieres i Rupit.

## Afusellament i mort

Al final, el general Hore el derrotà i el feu presoner, sent conduït a Girona, on un consell de guerra el condemnà a ésser afusellat. El 10 d'abril de 1849 ja es trobava amb els ulls embenats davant l'escamot que l'anava a afusellar, quan arribà el general Oràa amb l'indult que havia sol·licitat de la reina, en record de la gràcia que havia rebut de Gonfaus a Amer. Fou conduït a Barcelona, on el general de la Concha l'omplí d'atencions.
En virtut d'una amnistia, emigrà a França. Però el 1855 entrà de bell nou a Espanya, sostenint gairebé sol l'alçament de 1855; però ferit i fet presoner a Orriols (Bàscara), fou afusellat a Girona.
Carles VII va concedir a la vídua, Maria Soler, el títol de Comtessa de Marçal.

## Referències

* 1 2 3 «Girona, parròquia de la Catedral 81851-1864), pàg.100. (imatge 104)». Arxiu Diocesà de Girona, 08-11-1855. [Consulta: 19 novembre 2024].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 591 ISBN 84-239-4526-X
# Mare de Déu de l'Assumpció d'Alcarràs

La Mare de Déu de l'Assumpció d'Alcarràs és una església parroquial del municipi d'Alcarràs (Segrià) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Església de planta trapezoïdal amb tres naus i transsepte d'estil barroc-neoclàssic. La cúpula i el cimbori han estat fets de nou. La façana és de pedra picada i presenta tres frontons de coronaments variats. Per sobre d'un d'ells s'alça el campanar, que es troba a mig construir i consta de dues finestres d'arc de mig punt.
El portal d'entrada, d'estil barroc, consta de porta allindanada coberta per una cornisa motllurada sostinguda per un parell de columnes, amb capitell i base sobre bancal. Al damunt de la cornisa hi ha un petit nínxol, d'arc de mig punt i cobert per frontó triangular sostingut per columnetes, que no conté cap figura de sant. S'hi accedeix al portal per una àmplia escalinata.

## Història

Construïda al damunt de l'antic castell d'Alcarràs, sota el paviment de l'església encara es conserven, en perfecte estat, alguns compartiments de l'antiga fortalesa. La fortificació, que patí molts danys durant les guerres de Joan II, fou enderrocada al segle xvii per a construir el temple parroquial. Va ser el Comte de Fuentes, aleshores Senyor d'Alcarràs, qui cedí el castell com a lloc idoni d'emplaçament. En la construcció de l'església s'aprofitaren alguns fragments dels de l'antic castell. La pedra emprada en la construcció, a més de l'aprofitada del castell, es va portar de la pedrera de Saidí, Per la data que apareix inscrita en un dels carreus de la façana se sap que la construcció del temple finalitzà l'any 1786.
El 1936 es van cremar totes les imatges. Acabada la guerra fou reparada per forces del Batallón de Trabajadores núm. 8.
Els anys 2001 i 2003 el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya va subvencionar obres de restauració en aquesta església.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església parroquial de l'Assumpció de la Verge». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].

## Enllaços externs

* «Església de la Mare de Déu de l'Assumpció d'Alcarràs». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià. Arxivat de l'original el 2011-09-04. [Consulta: 20 març 2013].
# Margaret Ruthven Lang

Margaret Ruthven Lang (Boston, Massachusetts, 27 de novembre de 1867 – 29 de maig de 1972), filla de Benjamin, fou una compositora estatunidenca.
Estudià piano sota la direcció del seu pare; violí a Boston, amb Schmidt, i a Múnic, amb Drechsler i amb Abel; composició amb Gluth, i orquestració amb Chadwick.
Va escriure un bon nombre de delicioses cançons, peces instrumentals i diverses obertures, entre les quals destaquen la seva Dramatic overture, estrenada a Boston, i Witichis, estrenada a Chicago.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 620 (ISBN 84 239-4529-4).
# Margarete Petersen

Margarete Petersen (Amager, 1 d'octubre de 1869 - segle XX) fou una contralt danesa de la que se'n sap molt poca cosa de la seva vida.
Va fer els seus estudis a Viena, tenint per professor primer a Geiringer i després en Ludvig Schytte. Adquirí una justa anomenada com a concertista, en les seves gires per les principals ciutats d'Alemanya, Anglaterra i Escandinàvia i posteriorment en els teatres d'òpera de Berlín, Weimar i Copenhaguen en els que fou contractada diverses vegades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 34 (ISBN 84-239-4544-8)
# Margarida Vila

Margarida Vila (La Pobla de Claramunt, fl. 15?? – 16??) va ser una llevadora i oracionera catalana, amb fama de tenir poders màgics i poder curar el mal físic, la qual cosa li acostumava a proporcionar alguns ingressos extres per sobreviure. El 1607 va ser acusada de bruixeria i jutjada pel tribunal Batllia d'Igualada. Vila havia de protegir-se del rebuig que la major part de la societat del seu temps sentia envers les dones com ella. Tot i això, quan algú emmalaltia, els familiars o amics de la persona malalta la feien avisar. A vegades com a últim recurs, quan els metges havien previst un desenllaç fatal o no sabien quin mal tenia la persona. Aleshores, pregaven a Vila perquè els fes algun ungüent o algunes oracions. Va ser així, que Margarida Roca, del mas Vilella o Roca de la Costa, d'Òdena, la va fer avisar.
El fill de Margarida Roca, Gaspar, de 7 anys, va emmalaltir sobtadament. Els metges no van saber que li passava però van predir la mort del nen. Aleshores, Margarida Roca va demanar a Margarida Vila que anés a veure el nen i pregués al seu costat. Finalment, el nen va morir. Dies després, quan Gaspar ja havia estat enterrat, Margarida Vila va tornar a la casa d’en Roca i li va dir que el seu fill havia mort perquè havia estat embruixat i que a l'entorn d’Igualada hi havia 22 bruixes i 1 bruixot. Amb tot, Margarida Roca va acabar responsabilitzar a Margarida Vila de la mort i la va denunciar per bruixeria. Margarida Vila va ser jutjada pel tribunal Batllia d'Igualada. La sentència, però, no consta en el judici. Si hagués estat executada hauria quedat registrat en el llibre d’òbits de la parròquia de la Pobla de Claramunt i aquesta execució no hi figura. En el procés judicial tampoc consta que Vila hagués patit tortures. És possible que finalment hagués estat posada en llibertat, si la base de l’acusació no era ferma o els testimonis van resultar poc convincents.
Entre els anys 1551 i 1614, període històric en que es va produir el judici contra Margarida Vila, estan documentats amb detall més d'un centenar de judicis per bruixeria a Catalunya. A mitjans del segle xvi va tenir lloc la primera gran onada repressiva a les terres centrals i meridionals del Principat, en un context d'epidèmies i carestia. Moltes de les encausades van ser aleshores condemnades a penes de mort.

## Referències

* 1 2 «Margarida Vila». Sapiens. [Consulta: 3 juny 2021].
* 1 2 3 4 Jorba i Serra, Xavier «Bruixes, fetilleres i metzineres» (PDF). Revista d'Igualada [Anoia], núm. 34, abril 2010, pàg. 19,20 [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ «Període: 1551-1614 - Atles de la cacera de bruixes». Sàpiens, n.d. [Consulta: 28 abril 2021].
* ↑ «Atles de la cacera de bruixes». Sàpiens, n.d. [Consulta: 28 abril 2021].

## Vegeu també

* Jerònima Fàbregues

## Bibliografia complementària

* Antoni Carner. Història de la prostitució, la bruixeria i els mals costums a Igualada: de l'any 1350 al 1956, 1980.
* Ramon Alberch i Fugueras. Històries de Catalunya: bruixes, capellans i bandolers. CCG Edicions, 2003. ISBN 978-84-95483-38-6.
# Maria Cinta

Maria Cinta Rosselló i Labatut (Barcelona, 1952) va ser la nena prodigi de la Nova Cançó. L'any 1964, amb 12 anys, ja havia enregistrat un disc. Va debutar a l'Ametlla del Vallès compartint escenari amb Raimon. Va enregistrar set discs en català i dos en francès, alguns amb la companyia de Salvador Escamilla, Josep Maria Espinàs i els mallorquins Queta & Teo, també va fer una pel·lícula, Elisabeth (1968), i moltes actuacions abans de deixar els escenaris als 16 anys. També actuà a les pel·lícules Las travesuras de Morucha (1962) i La diligencia de los condenados (1970).
El 1979 va tornar-hi amb un concepte diferent de la cançó i amb influències brasileres i del jazz. Va compaginar la cançó amb altres activitats, i en els seus nous discos va cantar alguns poemes de poetes com Miquel Martí i Pol, Miquel Desclot, Joan Vergés, Marià Manent, Salvador Espriu i Maria-Mercè Marçal. També va utilitzar temes propis i d'altres músics, com Toti Soler, Josep Maria Bardagí o Enric Hernàez. Diversos àlbums en són testimoni, i Ràdio Capvespre n'és un dels més recordats.

## Discografia

* 1966: Maria Cinta
* 1979: La darrera nit del món
* 1986: Noctàmbuls
* 1989: Ràdio Capvespre
* 1993: Atmosfera Zero
* 1997: Diari transparent
* 2004: Carta a La Habana (en castellà)
* 2007: Quasi tot

## Referències

* ↑ Vilarnau, Joaquim «Top of the pops. 25 èxtis del pop ie-ié català». Enderrock [Barcelona], núm. 172, 2-2010, p.8-25. ISSN: 1136-7393.
* ↑ Pujadó, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril de 2000. ISBN 84-412-0467-5
# Maria Dolors Farrés

Maria Dolors Farrés (Vic, 1962) és una escriptora i periodista catalana.
Llicenciada en Ciències de la comunicació per la Universitat Autònoma de Barcelona, va començar a treballar en setmanaris locals i comarcals i durant disset va exercir-hi la seva professió. Posteriorment va treballar com a locutora en emissores com Onda Rambla, Ona Osona, Ràdio Vic i com a corresponsal de Catalunya Ràdio entre 1985-1998 i 1999-2001. Durant aquesta etapa també va col·laborar en la revista Imatges… Records de la vida d'Osona i el Ripollès i la revista de la Fundació Espriu.
El 1995 va publicar la novel·la curta Ciutat ambre i el llibre El Pla del Remei. L'any 2007 la seva novel·la L'hora quieta va quedar finalista al Premi Sant Jordi de novel·la, publicada un any després amb el títol El monestir de l'amor secret.
El 2003 es va retirar de les activitats periodístiques per una malaltia i des de llavors es dedica exclusivament a la creació literària.
L'any 2008 va ser finalista del Premi Sant Jordi per El monestir de l'amor.

## Obra
### Novel·la

* 1985. Sis anys sense claror (inèdita)
* 1995. Ciutat ambre
* 2008. El monestir de l'amor secret, finalista del Premi Sant Jordi
* 2017. El Càstig
* 2018. L'hora quieta, versió íntegra i original de la novel·la El monestir de l'amor secret, traduït al castellà com Esa hora tan quieta

### Crítica literària o assaig

* 1995. El Pla del Remei

## Referències

* 1 2 «Maria Dolors Farrés Ramírez». Grup 62. [Consulta: 27 gener 2020].
* ↑ «Maria Dolors Farrés». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 27 gener 2020].
* ↑ Farrés, Maria Dolors. Pla del Remei, Vic. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Benestar Social, 1995, p. 125 (Els barris d'ADIGSA). ISBN 84-393-3422-2.
* ↑ «Maria Dolors Farrés». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* ↑ Coromina, Toni. «La homosexualidad en el siglo XIV» (en castellà). La Vanguardia, 09-05-2017. [Consulta: 14 novembre 2022].
* ↑ Muñoz, Sergi «Gabriel Ferrater reprèn el seu lloc a la Nit de Santa Llúcia». Òmnium, núm. 8, primavera 2008, p. 8-13.
* ↑ Farrés, Maria Dolors. El monestir de l'amor secret. Barcelona: Proa, 2008 (A tot vent). ISBN 84-8437-153-0.
# Maria Geoffroy

Maria Geoffroy (en francès: Marie Geoffroy; Queixàs, 8 de juny del 1998) és una remadora nord-catalana que forma part de l'equip Perpignan Aviron 66. Va guanyar la medalla d'or del campionat de França de rem de la seva categoria a Mâcon, l'1 de juliol de 2012. La victòria de Geoffroy, que celebrà amb una estelada, tingué una notable repercussió en diversos mitjans de comunicació catalans. Aquesta alumna de la Bressola ja va ser campiona de França el 2011 en 4XMF. També fou campiona de la regió Llenguadoc-Rosselló el 2009 i el 2010 en 1XBF, el 2011 en 2XMF i en 4XMF. El seu germà, Francesc, va ser campió de França de rem el 2009.

## Referències

* ↑ Notícia a Vilaweb, 11 de juliol de 2012
* ↑ Vídeo del final de la cursa, Youtube
* ↑ Notícia a l'AVUI, 11 de juliol de 2012
* ↑ Notícia a l'ARA, 10 de juliol de 2012
* ↑ Notícia a Nació Digital, 10 de juliol de 2012
* ↑ «Pàgina del club amb els títols». Arxivat de l'original el 2013-04-21. [Consulta: 11 juliol 2012].
* ↑ Bloc del Liceu Comte Guifré de Perpinyà
* ↑ «Aviron. Rien n'arrête Marie Geoffroy». L'accent Catalan, núm. 77, jul/août 2013, pàg. 27. Arxivat de l'original el 2019-04-01 [Consulta: 1r setembre 2017].
# Maria Krudner

Maria Krudner (Viena, Àustria, 1797 - Westfàlia, 1895), baronessa Schalzbach, fou una ballarina austríaca. Filla de la notable cantant Sophia Krudner, als dotze anys ja era admirada, tant pel seu mèrit en l'art coreogràfic com per la seva gran bellesa. Napoleó I fou un dels seus grans admiradors, el qual, no obstant ser considerat en aquella època com l'àrbitre d'Europa, no aconseguí enlluernar-la. Es casà amb un príncep rus, el qual fou deportat a Sibèria per no haver obeït al tsar, que s'oposava a aquesta unió, i en conseqüència abandonà el teatre per seguir el seu marit al desterrament, però havent mort aquell a causa de les penalitats sofertes, Maria tornà a la seva pàtria i retornà a la seva vida artística, en la qual aconseguí grans triomfs. Des de llavors el seu caràcter enèrgic la portà a ser protagonista d'una sèrie no interrompuda de sorolloses aventures i fets extraordinaris: va tenir dos o tres desafiaments, en un dels quals matà d'un tret al cap un oficial; a Baden feu saltar la primera banca de la ruleta que allà s'establí; a Venècia, facilità l'evasió de dos presoners d'estat condemnats per conspiradors a presó perpètua, i portà a fi altres fets semblants, fins que per a fi es casà en segones núpcies a Berlín amb el baró Schalzbach, retirant-se definitivament del teatre i de l'agitada vida que portava durant tants anys. Des del seu casament amb el baró es dedicà a gaudir de la família i a utilitzar la quantiosa fortuna del seu marit en socórrer a la gent més desgraciada. Morí en un castell de la Westfàlia, als noranta-vuit anys.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 925 ISBN 84-239-4554-5
# Maria Rita Brondi

Maria Rita Brondi (Rímini, 5 de juliol de 1889 - 1 de juliol de 1941) fou una cantant i concertista de llaüt italiana.
Primerament estudià guitarra a Itàlia amb Luigi Mozzani i a Espanya amb Tàrrega, el qual li dedica un minuet, després passà a París i a Londres, on donà grans concerts.
També estudià cant a Anglaterra sota la direcció de Tosti, i al retornar a la seva pàtria es consagrà a l'estudi del llaüt, el qual tocava amb singular mestria, havent aconseguit sorollosos èxits en els notables concerts que donava en el seu país.
Se li deu una obra de dades històrics titulada Il liuto e la chitarra (Torí, 1926).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 602 (ISBN 84-239-4572-3)