OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Bó i Vilamala

Joan Bó i Vilamala (Barcelona, 29 de setembre de 1896 - Barcelona, 5 de gener de 1965) fou un futbolista català de la dècada de 1910 i jugador de pilota.
Durant la temporada 1913-14 va ser jugador del RCD Espanyol, amb qui jugà un partit de Campionat de Catalunya contra l'Avenç de l'Sport a Badalona. El 1914 passà a defensar els colors del FC Barcelona on jugà fins 1918, la majoria de partits de caràcter amistós, però també dos partits de campionat la temporada 1914-15. Durant els anys vint fou un destacat jugador de pilota basca al Club Vasconia.
Era germà d'Agustí Bó i Vilamala, qui fou directiu del Barcelona.

## Referències

* ↑ «Fitxa a periquito.cat». periquito.cat. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XV. Temporada 1913-1914.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 146 ISSN: 1989-6379, 01-10-2022. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XVI. Temporada 1914-1915.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 146 ISSN: 1989-6379, 01-10-2022. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XVIII. Temporada 1916-1917.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 147 ISSN: 1989-6379, 01-11-2022. [Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XIX. Temporada 1917-1918.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 147 ISSN: 1989-6379, 01-11-2022. [Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ «Pilota Basca, pàgina 11». La Veu de Catalunya Any 36, Núm. 9317, 10-04-1926. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
# Joan Esteve de Besiers

Joan Esteve fou un trobador occità del país de Besiers de la segona meitat del segle xiii, del qual només es coneixen onze composicions.

## Biografia

Poques coses se saben d'aquest trobador que es presentà així: "Aissi comensa d'En Johan Esteve de Bezers, que hom appellava Olier de Bezers", sinó el que apareix al cançoner C (conservat a la Biblioteca Nacional de París) estudiat per Martí de Riquer. A més de tenir indicis del seu ofici d'oller, també se sap que escrigué les seues poesies entre 1270 i 1288. La seua primera composició coneguda és un plany per la mort del vescomte Amalric de Narbona el 1270. Joan Esteve acompanyà Guilhèm, senyor de Lodeva, que manava les tropes franceses de Felip l'Agosarat contra el Regne d'Aragó, el 1285. Fet aquell presoner, va compondre un sirventès al rei de França, a fi que aconseguís la llibertat de Guilhèm. Després plorà la mort d'aquest amic i protector en una altra composició molt sentida, datada del 1289.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1601-1608 [estudi, i edició de dues composicions, amb traducció a l'espanyol].

### Edicions

Les onze composicions que s'han conservat d'Esteve foren publicades per primera vegada el 1869. Fou l'erudit besierenc Gabriel Azais qui edità un gran nombre d'obres antigues en occità, que es feu càrrec de l'edició amb el títol: Troubadours de Beziers. N'existeixen molts estudis i edicions posteriors com Le poesie del trovatore Johan Esteve, de l'escriptor i artista italià Sergio Vatteroni (1986).

## Referències

* ↑ Tom núm. 22, pàg. 940 de l'Enciclopèdia Espasa ISBN 84-239-4522-7
# Joan Ferrer

Joan Ferrer, també conegut amb l’àlies de Gargallo, fou un organista i compositor de la primera meitat del segle XVI. Cal dir que identifiquem aquest personatge històric amb Johannes Ffarer, autor de Domine non secundum del Cancionero Musical de Segovia.
Joan Ferrer començà com a organista a la catedral de Tarragona el 26 de març de 1505. Temps més tard, es convertí en organista de la seu de Vic. Allà fou acusat d’excomunió pels canonges que administraven els Aniversaris de la seu vigatana. Finalment, l’acusació va descartar-se.
Entre l’any 1513 i 1517 assumí el magisteri de cant de la catedral de Barcelona i entre el 1515 i el 1536 l’organista. Gabriel Terrassa fou el seu antecessor en el magisteri de l’orgue i Pere Alberch, àlies Vila, el seu predecessor. El fet que Joan Ferrer portés ambdós magisteris durant dos anys palesa la capacitat i habilitat musicals del compositor. Tant és així, que en els documents respectius als salaris del mestre es pot apreciar la gran consideració musical que es tenia d’ell. No obstant, degut a la quantitat de feina que representava portar els dos càrrecs, Antoni Salvat substituí al mestre Ferrer en el magisteri de cant.
Entre el setembre de 1529 i l’abril de 1531, Ferrer patí problemes de salut que l’impediren sonar els orgues de forma regular. Miquel Sants i Lluís Vassallo supliren a Ferrer en certs moments d’aquest període. Cap al 1533 la salut del mestre empitjorà considerablement i Pere Ortiz i Joan Conjunta reemplaçaren a Ferrer successivament. Finalment, Joan Ferrer morí cap a l’any 1536 i Pere Alberch ocupà el seu càrrec com a mestre de l’orgue.

## Obres

Solament s'ha conservat el motet a 4 veus Domine non secundum del Cancionero Musical de Segovia. Aquesta motet, juntament amb el Conditor alme siderum de Marturià Prats, conformen un testimoni de polifonia catalana de primer ordre.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria «Joan Ferrer, mestre de cant i organista de la catedral de Barcelona (1513-1536). autor del motet 'Domine non secundum' del Cancionero Musical de Segovia (CMS) (E: SegC, s. s.)». Revista Catalana de Musicologia, núm. X, 2017, pàg. 45-65.
# Joan Galeàs Sforza

Joan Galeàs Sforza (en italià: Gian Galeazzo Maria Sforza o Giovan Galeazzo Sforza) (Abbiategrasso, Ducat de Milà 1469 - Pavia 1494) fou el duc de Milà entre 1476 i 1494.

## Orígens familiars

Va néixer el 20 de juny de 1469 a la ciutat d'Abbiategrasso sent el fill primogènit del duc Galeàs Maria Sforza i Bonna de Savoia. Era net per línia paterna de Francesc I Sforza i Blanca Maria Visconti, i per línia materna de Lluís I de Savoia i Anna de Lusignan. Fou germà de Blanca Maria Sforza, casada primer amb Filibert I de Savoia i després amb Maximilià I del Sacre Imperi Romanogermànic.

## Ascens al tron ducal

El desembre de 1476 fou assassinat el seu pare, per la qual cosa fou nomenat amb 7 anys duc de Milà, si bé inicialment rebé la regència de la seva mare. El 1479 el seu oncle Lluís Maria Sforza prengué la regència, arravatant-li tot el poder i convertint-se en governador de la ciutat.
Morí el 21 d'octubre de 1494 a la ciutat de Pavia, suposadament enverinat pel seu oncle Lluís Maria, el qual el succeí al ducat.

## Núpcies i descendents

Es casà el 2 de febrer de 1489 amb Isabel de Nàpols, filla del rei Alfons II de Nàpols i Ippòlita Maria Sforza. D'aquesta unió nasqueren:
* Ippòlita Maria Sforza (1490-1501)
* Francesc Sforza (el duquet) (1491-1512), religiós
* Bona Sforza (1495-1558), casada el 1518 amb Segimon I de Polònia

## Referències

* ↑ «El poder del ducat de Milà». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.. ISSN: 1695-2014.
# Joan Josep Hervás i Arizmendi

Joan Josep Hervás i Arizmendi (Barcelona, 12 de juny de 1850- març de 1914) fou un arquitecte modernista titulat el 14 de juny de 1879. Arquitecte municipal de Sitges, de Tortosa i, més tard, de Manila (Filipines, 1892-1898). El 1911 va guanyar el premi del concurs anual d'edificis artístics de l'Ajuntament de Barcelona per la casa Pérez Samanillo (c/ Balmes, 169), actual seu del Cercle Eqüestre.
Al padró general d'habitants de 1910-1913 viu al carrer Pomaret núm.16-Torre amb tota la seva nombrosa família. Diu que és nascut a Rivas de Jarama (Rivas-Vaciamadrid) de la província de Madrid i casat amb Isabel Sebastià i Silva, natural de Iloilo (Filipines), tenen quatre fills i tres filles, tots nascuts a Manila.

## Referències

* ↑ «Escalafón general del Cuerpo de Telégrafos.». Gaceta de Madrid (núm. 130), 09-05-1908, pàg. 700.
* ↑ Índex de defuncions de l'Ajuntament de Barcelona. Any 1914. Registre núm. 454. Jutjat "Universitat"
* ↑ «Llista de Arquitectos Españoles» (en castellà). Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 307 [Consulta: 8 setembre 2013].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 116. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Full del padró de l'Ajuntament de Sarrià carrer Pomaret, 16 - Torre. Diu que ell és nascut a Rivas de Jarama, Madrid.

## Bibliografia

* «Glossari d'artistes». A: El Modernisme. Vol 2. Barcelona: Ed. Olimpíada Cultural i Lundwerg, 1990. ISBN 84-87647-006.
# Joan Lladó Bausili

Joan Lladó i Bausili (Igualada, 1918 - Barcelona, 1956), també conegut com a Juan Lladó, fou un director de cinema i, sobretot, guionista català. Va dirigir també obres de teatre i musicals.

## Carrera professional

Joan Lladò començà la seva activitat professional com a redactor de llibrets per a revistes musicals. La seva activitat dins del món del cinema la va dur a terme dins d'IFI, la productora d'Ignacio F. Iquino (Ignasi Ferrés i Iquino), dins de la qual es va iniciar com a ajudant de direcció i guionista l'any 1947. Per Iquino dirigí el seu departament de guions i, gràcies a la seva productora, en realitzà nombrosos, entre els quals es troben Noche de cielo, Canción mortal, Aquel viejo molino i El tambor del bruch, entre d'altres. La seva carrera com a director va durar molt poc temps a causa de la seva prematura mort. La seva pel·lícula més coneguda és El difunto es un vivo, amb els actors Paco Martínez Soria, Mary Santpere i José Sazatornil (la pel·lícula és un "remake" de la pel·lícula homònima de 1941 d'Ignacio F. Iquino).
Va desenvolupar també una important activitat com a autor de lletres de cançons, moltes de les quals no han quedat enregistrades al seu nom perquè en va vendre els drets. Va traduir al castellà la novel·la de Graham Greene Brighton Rock, amb el títol en castellà Brighton, parque de atracciones.
Era germà del fotògraf avantguardista (i codirector de la pel·lícula El campeon) Josep Maria Lladó Bausili, i tio de l'arquitecte, escriptor i activista Carles Lladó i Badia.

## Filmografia
### Pel·lícules com a guionista

* 1946: Aquel viejo molino
* 1946: Borrasca de celos
* 1947: El ángel gris
* 1947: Noche sin cielo
* 1947: Sinfonía del hogar
* 1948: Canción mortal
* 1948: El tambor del Bruch
* 1948: La casa de las sonrisas
* 1949: En un rincón de España
* 1950: Brigada criminal
* 1950: La familia Vila
* 1952: Almas en peligro
* 1952: Persecución en Madrid
* 1953: Fantasía española
* 1953: Fuego en la sangre
* 1953: La danza del corazón
* 1953: La hija del mar
* 1954: Los gamberros
* 1955: El ceniciento
* 1955: El golfo que vio una estrella
* 1956: El difunto es un vivo
* 1961: Siempre es domingo
* 1970: Investigación criminal

### Pel·lícules com a director

* 1954: Los gamberros
* 1954: La canción del penal
* 1955: El ceniciento
* 1956: El difunto es un vivo

## Referències

* 1 2 Diccionario del cine iberoamericano : España, Portugal y América. Madrid: SGAE, 2011-<2012>. ISBN 9788480488211.
* ↑ Comas Puente, Ángel. I.F.I. Sociedad Anónima, empresa cinematográfica y escuela de cineastas, y su artífice Ignacio F. Iquino (tesi) (en castellà). Universitat Autònoma de Barcelona, 2002.
* 1 2 A., Pérez Gómez, Angel. Cine español 1951/1978 : diccionario de directores. Bilbao: Mensajero, D.L. 1979. ISBN 8427111738.
* 1 2 «Juan Lladó» (en anglès). IMDb. [Consulta: 2018].
* ↑ Sánchez López, Roberto «El jaz y el cine español». Artigrama, núm. 29, 2014. Arxivat de l'original el 2022-06-17 [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ Brighton, parque de atracciones. Luis de Caralt, Barcelona, 1954
# Joan Muñoa

Joan Muñoa (Palma, (?) primer terç del segle xix - Reus, 1873 (?)) va ser un impressor instal·lat a Reus.
Era el fill gran de Francesc Muñoa, un escrivent mallorquí traslladat a Tarragona cap el 1830 i instal·lat a Reus a partir de 1840. Joan Muñoa va aprendre l'ofici d'impressor a Tarragona, i les seves primeres actuacions a Reus són de 1856, quan es va fer càrrec de la impremta de Josep Generès, oberta al carrer de sant Vicenç Alegre. Va imprimir aquell any el periòdic El Deseo del Pueblo, de tendència liberal, "en la imprenta de José Generés a cargo de Juan Muñoa". El 1858 es va establir pel seu compte al número 6 de la plaça del Mercadal, en un primer pis. Aquell any havia adquirit eines d'imprimir a Josep Arnavat, un impressor reusenc que havia tancat feia poc el seu negoci. El 1859 va imprimir El Eco del Centro de Lectura, la primera publicació periòdica de l'entitat, que va durar només un any. Va imprimir també El Porvenir, que volia ser una continuació d'El Eco del Centro de Lectura, i que va aparèixer el 1860. Aquesta publicació era redactada de forma quasi exclusiva per Josep Güell i Mercader, i Muñoa, a més de l'impressor, n'era també l'editor responsable. Joan Muñoa era un home liberal i amant de les lletres. Va col·laborar molt estretament amb el Centre de Lectura de Reus des de la seva fundació, i era l'impressor de les seves publicacions. El 1863 era vicepresident de la societat "El Alba", amb finalitats molt semblants a les del Centre de Lectura.
Sembla que els estris d'imprimir de Muñoa no eren gaire sofisticats. Jaume Sardà i Ferran explica, tot parlant de Joaquim Maria Bartrina: "Diu en Gras i Elias: Seguint l'exemple de son germà i d'en Martí Folguera, que eren molt jovenets i fent sacrificis pecuniaris, publicaren en llibrets ses primeres manifestacions poètiques, valent-se de la impremta de Joan Muñoa, una impremta a l'antiga, amb una sola premsa de fusta, i en ella publicà [Bartrina] son primer tomet de versos, Páginas de amor, que són un ramell de poesies molt tendres, de les que avui no se'n troba cap exemplar per més que es busqui". Aquest llibre, imprès el 1866, fa constar que Muñoa tenia la impremta al raval de santa Anna núm. 38.
Joan Muñoa va imprimir diversos periòdics, però no sembla que mai tingués grans mitjans tècnics, com es desprèn de l'observació dels títols impresos per ell que es conserven. El 1868 va tornar a canviar de lloc el seu obrador, i es va traslladar a la plaça dels Quarters. Allà va imprimir El Crepúsculo, periòdic fundat per Eugeni Mata, i La Verdad, i el 1869 imprimia els periòdics satírics El Canta claro i El Enano de la Venta. El 1870 imprimí El Reusense. El mateix 1870 imprimia goigs i llibrets religiosos i des de la seva fundació el 1862, els reglaments i les Memòries del Banc de Reus. L'últim imprès conegut d'ell és del 1872, i sembla que va morir el 1873.

## Referències

* 1 2 Aguadé, Enric. Impressors i llibreters a Reus: 1720-1900. Reus: Centre de Lectura, 1996, p. 106-108. ISBN 8487873189.
* ↑ Sardà i Ferran, Jaume. Noves biogràfiques del poeta Joaquim Maria Bartrina i de Ayxemús. Reus: Tipografia Rabassa, 1925, p. 16, nota2.
# Joan Nogués i Pon

Joan Nogués i Pon (Barcelona, 19 de desembre, 1875- Barcelona, 27 de febrer de 1930) fou un guitarrista, crític musical i pedagog musical català.
Fill de Magí Antoni Nogués i Vidal natural de Valls i Concepció Pon i Angelet natural de Barcelona. Nebot del guitarrista Joan Pon i Angelet. Des d'infant mostrà grans aptituds per la música, singularment per la guitarra, i a onze anys començà els seus estudis d'aquest instrument sota la direcció de Miquel Mas Bargalló, del qual arribà a ser un dels deixebles preferits. A tretze anys va tenir alguna actuació en públic que va fer que es mostrés com una jove promesa en el món de la guitarra, però segons les notes que ell mateix va inserir sobre ell mateix en el Diccionari de la Música Il·lustrada. Les dificultats econòmiques van fer que els seus pares l'obliguessin a dedicar-se al comerç dels catorze als vint-i-tres anys. Tot i això, continua els seus estudis de guitarra i el setembre de 1894, quan tenia tan sols dinou anys, guanyà per oposició la plaça de guitarra de l'Escola de Cecs de Barcelona. Més tard, pels seus mèrits i laboriositat, arribà al càrrec de director de la referida escola, càrrec que va haver d'abandonar en convertir-se aquell centre a un caràcter mèdico-docent.
També es dedicà a l'estudi de la mandolina espanyola, l'ensenyança de la qual li fou concedida per l'Ajuntament el 1904. Després cursà la carrera de magisteri, revalidant-se el 1912, i el 1916 de l'especialitat pedagògica Montessori. En veure's un xic lliure dels seus deures docents, retornà a la seva tasca de concertista, iniciada brillantment anys enrere, i amb èxit notable es presentà primerament en la Sala Mozart (Barcelona), recorrent seguidament en una sèrie de memorables audicions, diverses ciutats de Catalunya, Andalusia, el nord d'Espanya, Madrid (1925). Cal destacar, especialment, el concert que va oferir al Palau de la Música Catalana, patrocinat per l'Associació Amics de la Música.
Entre els seus nombrosos deixebles cal consignar en Baldomero Zapater (1886-1961), que va assolir ressonants èxits a Alemanya, Gonzalo González More i Concepció Sánchez Ferrer, entre d'altres. Fou un esperit d'ampla cultura i desenvolupà durant diversos anys amb gran encert la crítica musical a El Día Gráfico, de Barcelona.
Estudià a l'Escola Municipal de Música de Barcelona, i va ser-hi professor de guitarra entre 1923 (quan hi substituí el seu mestre Miquel Mas) i el 1930.
Compongué una trentena d'obres per a guitarra, algunes de les quals transcrigué per a petita orquestra. Se'n poden destacar
* una Masurca;
* un Estudi;
* la serenata Andalusia;
* els Preludios;
* i el Minuetto.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 7, pàg. 1191 (ISBN 84-239-4577-4)
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani. Registre de naixements. Any 1875. Registre núm.5875.
* ↑ http://www.aportes.catalunyatango.com/pon.html Arxivat 2008-07-24 a Wayback Machine.
* ↑ «Joan Nogués i Pon». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joan Palou Gonzàlez

Joan Palou Gonzàlez (Palma, 31 de gener de 1953) és un poeta i pintor mallorquí. De formació autodidàctica, s'inicia dins l'expressionisme abstracte i evoluciona cap a l'abstracció geomètrica. Fou membre del moviment Nova Plàstica Mallorquina i del col·lectiu Taller Llunàtic. Així mateix, col·laborà amb la revista Neon de Suro.

## Obres

* 1979 Homicidis. Col·lecció Guaret núm. 4. Campos. Mallorca
* 1980 26 dibuixos. Col·lecció La Llorina. Palma
* 1981 Odor corporis. Llibre per a donzelles. Col·lecció La Llorina. Palma
* 1981 Cos postís. Col·lecció La Llorina núm. 1234. Palma
* 1981 Col·lisió entre vaixells. La Llorina núm. 33. Col·lecció per astronautes sucarrellosos. Palma
* 1982 3333366666. Col·lecció La Llorina. Palma

## Referències

* ↑ «Joan Palou». Poesia experimental catalana 1970-1990. UIB. [Consulta: 21 desembre 2021].

## Enllaços externs

* http://www.joanpalou.com
* Poemes de Joan Palou
# Joan Pujol

Joan Pujol, poeta, va nàixer a Mataró el 1532 i morí després del 1603, probablement a Plegamans. Fou prevere de Mataró i des de 1586 rector de Sant Genís de Plegamans. Joan Pujol utilitzava la seva poesia per a enviar un missatge moral als seus lectors. Tota l'obra mostra una gran influència d'Ausiàs March, que tot sigui dit, no era una influència més, sinó la referència màxima.
La seva obra poètica (1574) comprèn un poema èpic a la victòria de Lepant, escrit bàsicament en decasíl·labs de cobles encreuades, i el poema Visió en somni.
Popularment, el poema èpic es coneix amb el nom de La Batalla de Lepant. S'hi explica la moral que amaga el poeta: «Clamar no es deu si cerca mal i el troba». El relat de Pujol comença un any abans de la batalla. S'hi expliquen els antecedents de la batalla i de com es prepararen naus, soldats, armament i d'altres. L'edició de l'obra de Pujol inclou dos poemes laudatoris de l'humanista del Rosselló Francesc Comte.
Visió en somni és un poema narratiu amb estructura de gènere medieval. La narració és en primera persona, s'ambienta en un món meravellós visitat en somnis. El poema està compost per dues cobles de deu versos decasíl·labs cada una, són cobles encreuades de quatre rimes i dos versos apariats al final. En el poema, l'autor critica la gent que es pensa que sap molt sobre Ausiàs March quan, en realitat, no en saben res segons Pujol. A la segona cobla, vol lloar una persona, el cient, una persona que segons ell sí que té prou coneixements sobre March. El cient és Joan Lluís Vileta, filòsof i canonge barceloní, amb molta influència sobre Pujol. Així doncs, el poema esdevé un panegíric de Vileta.
El primer intel·lectual modern que el va redescobrir i estudiar l'obra fou el rossellonès Josep Tastu, que introduí l'obra del mataroní en els estudis del bibliògraf Fèlix Torres i Amat de Palou.

## Referències

* ↑ «Joan Pujol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ El nom complet és: La singular y admirable victòria que per la gràcia de nostre senyor Déu obtingué el sereníssim senyor don Juan d'Àustria de la potentíssima armada turquesca
* ↑ Eulàlia Miralles. Studia Humanitatis
* ↑ Vellvehí i Altimira, Jaume «Joan Pujol i la seva obra: estat de la qüestió». Sessió d'Estudis Mataronins, núm. 7, 1990, pàg. 73-83.

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 516-525 [Consulta: 18 octubre 2013].
* Miralles, Eulàlia «Francesc Comte. Biografia». Studia Humanitatis. Biblioteca Digital. Universitat de Girona [Girona] [Consulta: 2 gener 2016].
# Joan Rendé i Masdéu

Joan Rendé i Masdéu (Barcelona, 14 de febrer de 1943) és un escriptor, periodista i professor de literatura català. Tot i que neix a Barcelona, creix en una família de pagesos entre la Conca de Barberà i l'Alt Camp, més específicament entre l'Espluga de Francolí, Montblanc i la Cabra del Camp, per després traslladar-se de nou a viure a Barcelona de jove.
Va estudiar filosofia i lletres, medicina i periodisme, però només va completar la titulació en aquesta darrera. En el camp del periodisme, va contribuir amb el diari Avui durant anys amb una columna signada amb el pseudònim Dr. Scopius i amb una llarga sèrie d'entrevistes de fons a molts grans autors de la literatura i de les arts plàstiques. També ha col·laborat amb Serra d'Or i amb altres mitjans de comunicació. Per exemple, va contribuir als guions del programa Oh, Bongònia de TV3. Pel que fa a la ràdio, va participar, també com a guionista únic, en el programa Consultori sentimental de Cecília Babiloni i en una llarga sèrie d'espais de cultura a Catalunya Ràdio.
La seva obra literària, marcada per una característica ironia, s'inicia el 1978 amb Sumari d'homicida. Va participar en totes les edicions del col·lectiu Ofèlia Dracs. En el curs de la seva carrera ha recollit diversos premis literaris. A part d'escriptor, completa la seva dedicació a la literatura exercint de professor de literatura i de director de l'escola d'escriptura de l'Ateneu Barcelonès.

## Obres publicades

Obra de Joan Rendé.

### Narrativa

* 1978 Sumari d'homicida
* 1981 Llibre de figuracions
* 1988 Consultori sentimental de Cecília Babiloni
* 1992 La cavalleria impossible
* 1993 La llegat del príncep de Larsa
* 1994 El viatger
* 1997 El barber violador
* 2004 La pedra a la sabata
* 2008 Un dimarts
* 2017 Els anys de la serp
* 2020 Ballaven el black bottom
* 2023 Desescalades
* 2023 Esperit de vi. Alella: VIBOP Edicions, col·lecció Envinats núm. 21 (ISBN 978-84-126197-4-4).

### Teatre

* 1987 El rei de l'orient

## Premis literaris

* 1977 Víctor Català per Sumari d'homicida
* 1982 Ciutat de Barcelona de periodisme
* 1997 De la Crítica per El barber violador
* 2003 Mercè Rodoreda per La pedra a la sabata
* 2005 Crítica Serra d'Or de narració per La pedra a la sabata

## Referències

* 1 2 3 Xulio Ricardo Trigo. «Joan Rendé». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 11 setembre 2022].
* 1 2 3 «Rendé i Masdéu, Joan». Generalitat de catalunya. Arxivat de l'original el 30/09/2007. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Solapa de: Rendé Masdéu, Joan: Esperit de vi. col·lecció Envinats núm. 21, VIBOP Edicions, Alella, 2023 (ISBN 978-84-126197-4-4).
* 1 2 Salvans, Aleix. «Joan Rendé repassa la seva vida i la de la Conca a ‘Esperit de vi’». VAdeVi, 18-06-2023. [Consulta: 27 juliol 2023].