OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ferran Fabra i Puig

Ferran Fabra i Puig (Barcelona, 6 de març de 1866 - Barcelona, 12 de juliol de 1944) fou un enginyer industrial i polític català, segon marquès d'Alella.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola d'Enginyers de Barcelona, on hi entrà als 16 anys. Afiliat al partit lliberal, igual que el seu pare Camil Fabra i Fontanills, fou elegit diputat provincial el 1889, senador el 1907, 1910 i 1914. Com a membre del Partit Liberal Fusionista fou alcalde de Barcelona entre maig de 1922 i setembre de 1923, any en què el cop d'estat de Primo de Rivera l'obligà a abandonar el càrrec. Dins del Consistori, Fabra i Puig disposà d'una precària minoria, cosa que el va portar a exercir una política de caràcter regionalista.
Juntament amb el seu germà Romà Fabra i Puig, marquès del Masnou, dirigiria la companyia tèxtil Compañía Anónima Hilaturas Fabra y Coats al districte de Sant Andreu a Barcelona. El Passeig de Fabra i Puig que uneix els districtes de Nou Barris i Sant Andreu duu el seu nom des del 1918 i actualment està dedicat a ambdós germans.
A la mort del seu pare, els germans Ferran i Romà Fabra van seguir finançant econòmicament la construcció de l'observatori astronòmic de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona al Tibidabo, batejat com a Observatori Fabra en agraïment a aquest mecenatge.
Des de 1912 fins almenys 1932 fou membre del consell d'administració de la Barcelona Traction, Light and Power, i representant els interessos de la qual va entrar a formar part del consell de la Companyia Barcelonina d'Electricitat el 12 d'abril de 1912 quan la Barcelona Traction l'adquirí.
Tot i que el títol nobiliari li fou concedit pel rei Alfons XIII el 1922, l'arribada de la República feu que s'autointitulés Ex-Marquès d'Alella, en targetes de visita en què combinava la bandera tricolor republicana amb la senyera catalana.

## Referències

* ↑ «Naixements.1866.Registre núm.1170.Foli 293». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 06-03-1866.
* ↑ «Fallecimiento del marqués de Alella» p. 9, 13-07-1944.
* ↑ «Ferran Fabra i Puig». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Capel, Horacio; Urteaga, Luís. «El triunfo de la hidroelectricidad y la expansión de “La Canadiense”». A: Las Tres Chimeneas. Implantación industrial, cambio tecnológico y transformación de un espacio urbano barcelonés (pdf) (en castellà). Barcelona: Fecsa, 1994, pàgines 28 i 81 [Consulta: 23 juny 2020].
# Glossamia abo

Glossamia abo és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1863. Catalogue of the fishes of Lower California, in the Smithsonian Institution, collected by Mr. J. Xantus. Part IV. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 15. 80-88.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Herre, A. W. C. T., 1935. New fishes obtained by the Crane Pacific expedition. Field Museum of Natural History, Publications, Zoölogical Series v. 18 (núm. 12): 383-438.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Anna Vírubova

Anna Vírubova (Oranienbaum, 16 de juliol de 1884 - Hèlsinki, 20 de juliol de 1964), nom complet amb patronímic Anna Aleksàndrovna Vírubova, rus: Анна Александровна Вырубова, nascuda Tanéieva, rus: Танеева, fou una dama d'honor, la millor amiga i confident de la tsarina Alexandra.
Era filla del compositor Aleksandr Tanéiev, neta del general Il·larion Tolstoi i reneta del famós general Mikhaïl Kutúzov, vencedor de Napoleó I en la batalla de Moscou. Educada en la Cort Imperial des de la seva primera joventut, des del 1905 fou dama d'honor de la tsarina Alexandra, sent l'última confident de totes les desgràcies i desencerts de la família imperial russa. Fou molt aliada del tristament cèlebre Rasputin i contribuí en gran manera en fer créixer la influència que aquest gaudí en la cort tsarista.
El 1917 fou presa i processada per la seva adhesió a la família imperial. Declarada innocent, fou, això no obstant, desterrada del territori rus, el 1920. Va deixar escrites unes Memòries molt interessants, traduïdes al francès i publicades a París, per Payot, el 1928. Hi ha en aquests relats de gran valor històric, revelacions molt greus i apreciacions a vegades tràgiques i a voltes trivials en demesia. La innocència de la protagonista sembla estar comprovada, a més, per diversos historiadors i monografistes contemporanis.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 335 (ISBN 84-239-4569-3)
# Cal·lírroe (donzella calidònia)

Segons la mitologia grega, Cal·lírroe (en grec antic Καλλιρρόη) va ser una donzella calidònia que va donar nom a una font propera a Calidó.
Rebutjà les propostes de Corès, sacerdot de Dionís, i aquest demanà al déu que la castigués pel desaire. Dionís envià una passa de follia a Calidó, i els habitants van preguntar què havien de fer a l'oracle de Dodona, que declarà que el mal només cessaria si Cal·lírroe era sacrificada, o una altra persona en el seu lloc. Corès, que havia d'oficiar el sacrifici, no s'hi atreví, profundament enamorat, i es clavà ell mateix el ganivet. La noia, comprenent llavors l'amor de Corès, se suïcidà tot seguit a la vora de la font que des d'aquell moment portà el seu nom.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 85. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 41. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cama-sec

El cama-sec (Marasmius oreades, del grec marasmós, «extremament prim», i Oreiádes, «nimfes de les muntanyes») és un bolet que té la carn molt minsa i forma grans erols en els prats. Abans, quan no se'n sabia l'origen, s'associaven a l'activitat de les fades i les nimfes de les muntanyes.
També es coneix com a carrereta, carrerola, carriola/corriola, carrioleta/corrioleta, corretjola, cremallola/carmallola/carmaiola/carmanyola/caramenyola, clavellola, rengleret, moixerdina/moixeriga/moixina, moixernó de prat o fals moixernó.

## Morfologia

És un bolet de talla petita, amb el barret prim i llis, de 2 a 6 cm, carnós i elàstic, de vegades amb un mamelló central, d'un groc ocraci fosc, amb làmines lliures, espaiades i gruixudes, del mateix to. Té un peu prim, de 3 a 6 cm d'alçària, ple i molt tenaç, que es recargola quan s'asseca. La seua carn blanquinosa és dolça i suaument perfumada, i desprèn una olor suau i agradable.
Té la capacitat de degradar un tipus de plàstic: el poliuretà.

## Hàbitat

Viu sobretot entre l'herba dels prats en grups nombrosos, sovint formant erols espectaculars, fent cercles que coincideixen amb la zona d'activitat del miceli. Es troba a la primavera i fins i tot a l'estiu, en llocs frescals.

## Comestibilitat

És un comestible excel·lent i s'empra per adobar guisats de carn. Té l'inconvenient que cal molta paciència per a fer-ne un cistell però, en canvi, surt en grups i en gran nombre.
S'asseca fàcilment i pot guardar-se indefinidament per ser consumit fora de temporada.
Al mercat se'l ven envasat en sobrets i en capsetes amb l'incorrecte nom de moixernó.

## Risc de confusió

Pot confondre's amb la colibia dels roures (Collybia dryophila), que se'n diferencia per les seues làmines més fines i cenyides i pel seu peu buit, que s'esquinça quan es recaragola i que també és comestible, però poc apreciat.

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ Brunner, Ivano; Fischer, Moira; Rüthi, Joel; Stierli, Beat; Frey, Beat; Aroca, Ricardo «Ability of fungi isolated from plastic debris floating in the shoreline of a lake to degrade plastics». PLOS ONE, 13, 8, 22-08-2018, pàg. e0202047. DOI: 10.1371/journal.pone.0202047.
* ↑ Pascual, Ramon: Els bolets (on surten, com es coneixen, com es cuinen). Editorial Pòrtic, S.A., Barcelona, octubre del 1997. Col·lecció Els manuals de Pòrtic, núm. 1. ISBN 84-7306-965-X, planes 132-133.

## Bibliografia

* Les quatre saisons des champignons, Heinz Clémençon, Serge Cattin, etc., bolum I / II, La Bibliothèque des Arts, 1980, ISBN 2-85047-101-1
* Les Champignons, Roger Phillips, Éditions Solar, ISBN 2-263-00640-0.
* Champignons du Nord et du Midi, André Marchand, volum I / IX, Hachette. ISBN 84-499-0649-0.
# Camp de la Bassa (Castellcir)

El Camp de la Bassa és un camp de conreu del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situat a la zona occidental del terme de Castellcir, al sud-oest de la masia del Verdeguer, al costat de ponent de la bassa de la masia i del camí que mena al Verdeguer des del sud.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.
# Campanades a Morts (espectacle)

Campanades a Morts és un espectacle de dansa que es va presentar el 1985 al Teatre Fortuny de Reus.
Joan Tena i Aran va presentar un espectacle sobre cançons de Lluís Llach a l'Institut del Teatre que titulà El món i la música de Lluís Llach. El mestre i coreògraf va treballar sobre El meu amic el mar (1978) i Campanades a morts (1977) amb un grup d'alumnes de la seva escola, i els presentava sota el nom de Joan Tena Conjunt Coreogràfic. Campanades a morts, que és un dels temes més emblemàtics de Llach i de la Nova Cançó, va ser composta arran de la massacre de Vitòria el 1976, en què cinc treballadors van perdre la vida. Joan Tena va plasmar la cançó en una peça de vint minuts amb senzillesa tècnica, però efectiva. El grup de ballarins que la van representar caminaven solemnement per l'escenari, i el moviment se centrava sobretot en els braços i el cap, tot aconseguint un efecte plàstic en què recalcaven la transcendència de la lletra.

## Significació

Amb aquest espectacle, Joan Tena presenta per primera vegada un treball amb l'última formació de dansa amb què va treballar. Com a coreògraf, Tena havia experimentat extensament amb música contemporània, però culta. El món i la música de Lluís Llach és la incursió del coreògraf a la Nova Cançó. Com en altres peces seves, la coreografia pren el nom de la peça musical en què està basada.
Tot i que es parlà de presentar diferents versions de la cançó de Llach amb diverses companyies a l'església de Santa Maria del Mar, aquest projecte no es va acabar realitzant. Tres anys després de l'estrena a l'Institut del Teatre, el Conjunt Coreogràfic també va presentar Campanades a morts el 1985 al Teatre Fortuny de Reus.

## Referències

* 1 2 3 4 Brufau Bonet, Clàudia. «Campanades a morts». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: 31 març 2021].

## Bibliografia complementària

* Dansa 79, núm. 25 (juny 1982), p. 11. Crítica de l'espectacle El món i la música de Lluís Llach
* Salvat, Ricard. «A manera de comiat a Joan Tena». Assaig de Teatre: Revista de l'Associació d'Investigació i Experimentació Teatral. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2007.
* Tena, Joan. Crónica de una vocación. Barcelona: Joan Tena, 2002.
# Campionat d'Espanya d'enduro 1982

La temporada de 1982 del Campionat d'Espanya d'enduro fou la 3a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 9 proves puntuables, celebrades entre el 27 de febrer i el 21 de novembre. Sis de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Dos Dies del Segre (20 i 21 de març), Dos Dies de Girona (17 i 18 d'abril), Dos Dies de Barcelona (22 i 23 de maig), Dos Dies de València (11 i 12 de setembre), Dos Dies de Barcelona (9 i 10 d'octubre) i Dos Dies de Barcelona (20 i 21 de novembre).

## Classificació final
### 75cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Pep Vila | Fantic Motor | 162 |
| 2 | Ramon Burés | Rieju | 99 |
| 3 | Andreu González | Fantic Motor | 96 |
| 4 | Joaquim Figueras | SWM | 73 |
| 5 | Francesc Rubio | Rieju | 67 |
| 6 | José Luis López | Rieju | 65 |
| 7 | Salvador Mena | Rieju | 38 |
| 8 | Jordi Monjonell | Puch | 34 |
| 9 | Ramon Riudalbàs | ? | 31 |
| 10 | Gonzalo Gil | SWM | 31 |

### 125cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Ton Marsinyach | KTM | 123 |
| 2 | Josep Vilaró | SWM | 101 |
| 3 | Jordi Soler | SWM | 32 |
| 4 | Fernando Piris | Fantic Motor | 28 |
| 5 | Miguel Villena | ? | 22 |
| 6 | Josep Piella | SWM? | 20 |
| 7 | Diego Gil | ? | 16 |
| 8 | Ricardo Tristante | ? | 8 |

### Superior a 125cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Carles Mas | Montesa | 205 |
| 2 | Enrique del Rey | Maico | 143 |
| 3 | Guillermo Moreno de Carlos | Maico | 132 |
| 4 | Jordi de Marimon | SWM | 68 |
| 5 | Ferran Gil | SWM | 64 |
| 6 | Josep Pujol | Maico | 58 |
| 7 | Joan Canamasas | SWM | 54 |
| 8 | Joan Riudalbàs | ? | 30 |
| 9 | Lluís Augé | Montesa | 19 |
| 10 | Narcís Roca | ? | 12 |

## Notes

* ↑ Les referències consultades assenyalen només la província on se celebrà la cursa, motiu pel qual Barcelona hi apareix diversos cops.

## Referències

* Alguersuari, Jaume (Director) «Enduro. Campeonato de España» (en castellà). SOLO MOTO [Barcelona], núm. 361, 22-12-1982, p. 106.

## Enllaços externs

* Campionats d'Espanya d'Enduro RFME Arxivat 2021-01-29 a Wayback Machine. Fedemoto
# Campionat d'Espanya de motocròs 1974

La temporada de 1974 del Campionat d'Espanya de motocròs fou la 16a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 9 proves puntuables. Diverses de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Motocròs de Martorell (la primera, el 21 d'abril), Motocròs d'Esplugues, Motocròs de Figueres i Motocròs de Cullera entre d'altres.

## Classificació final
### 250cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | José Angel Mendívil | Bultaco | ? |
| 2 | Jorge Capapey | Bultaco | ? |
| 3 | José María Sáinz | Bultaco | ? |
| 4 | José Sánchez | Bultaco | ? |
| 5 | Domingo Gris | OSSA | ? |
| 6 | ? | ? | ? |
| 7 | Francesc Lancho | Montesa | ? |
| 8 | ? | ? | ? |
| 9 | Domingo Illa | Montesa | ? |
| 10 | Fernando Muñoz | OSSA | ? |

## Categories inferiors

| Campionat | Guanyador | Motocicleta |
| Trofeu Júnior 125cc | Toni Elías | Bultaco |

## Referències

* ↑ «Motocròs amb Ossa (1974-1975)». randymotorclubpalleja.com. Randy Motor Club Pallejà, 2015. [Consulta: 25 agost 2015].
* ↑ «15 Pilotos para el campeonato 1975 de Moto Cross (I parte)» (en castellà). lamaneta.com, 26-03-2013. [Consulta: 10 maig 2018].
* 1 2 «15 Pilotos para el campeonato 1975 de Moto Cross (II parte)» (en castellà). lamaneta.com, 26-03-2013. [Consulta: 10 maig 2018].
* ↑ «Domingo Illa: El más veterano» (en castellà). SOLO MOTO. Solo Moto [Barcelona], núm. 205, 07-09-1979, p. 11-13.
* ↑ «RFME Campeonatos de España de Motocross / Supercross / Freestyle» (PDF) (en castellà). rfme.com. RFME, 10-11-2022. [Consulta: 12 desembre 2022].

### Bibliografia

* «Clasificación final Campeonato» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.
* Pi, Pere. «62. Els rivals del motocròs». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 103-105. ISBN 9788461590353.
* Pérez, Tomás. «Portalmotos entrevista a Toni Elías Senior» (en castellà). portalmotos.com, 11-03-2010. Arxivat de l'original el 8 d’agost 2010. [Consulta: 11 setembre 2010].
# Campionat d'Espanya de trial 1983

La temporada de 1983 del Campionat d'Espanya de trial fou la 16a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 12 proves puntuables, celebrades entre el 20 de març i l'1 de novembre. 5 de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Trial de Barcelona (20 de març), Trial de Castelló de la Plana (10 d'abril), Trial d'Ibi (15 de maig), Trial de Girona (11 de setembre) i Trial de Barcelona (16 d'octubre).

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Toni Gorgot | Montesa | 154 |
| 2 | Lluís Gallach | Montesa | 131 |
| 3 | Gabino Renales | Merlin | 83 |
| 4 | Andreu Codina | Montesa | 80 |
| 5 | Pere Ollé | Beta | 63 |
| 6 | Manuel Soler | Merlin | 55 |
| 7 | Jaume Subirà | Fantic | 52 |
| 8 | Joan Freixas | Merlin | 43 |
| 9 | Marcel·lí Corchs | Derbi/Fantic | 38 |
| 10 | Boni Geebelen | SWM | 36 |

## Categories inferiors

| Categoria | Guanyador | Motocicleta |
| Sènior | Narcís Sánchez | ? |
| Júnior | Ronald Garcia | ? |

## Notes

* ↑ Sovint, les referències consultades assenyalen com a lloc de celebració només la província.

## Referències

* Alguersuari, Jaume (Director) «Trial. Campeonato de España» (en castellà). SOLO MOTO 30. Alesport S.A. [Barcelona], núm. 11, 12-1983, p. 106.
* Pi, Pere. «Resultats oficials dels tres primers classificats de tots els Campionats d'Espanya de trial. Resultats facilitats per la RFME». A: No tinc 200 anys. Les vivències de Pere Pi. Barcelona: Autoeditat (Service Point), juliol 2012, p. 129. ISBN 9788461590353.
# Camí de Can Sants (Castellcir)

El Camí de Can Sants és una pista forestal del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
El camí arrenca de la cruïlla de l'Avinguda de Sant Quirze amb l'últim carrer pel costat de migdia que surt cap a llevant. D'aquest lloc baixa cap al sud-est, fent moltes giragonses molt tancades (un d'ells és el Revolt Ample), fins que arriba a Can Sants en uns dos quilòmetres i mig. Com en el cas de la major part de camins, l'etimologia és clarament descriptiu. En aquest cas, el camí mena a la masia de Can Sants des del poble de Castellcir.

## Bibliografia

* Garcia-Pey, G Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005 (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.
* Rodríguez Lara, R José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Rafael Dalmau, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de Can Sants en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Camí de la Font (Castellcir)

El Camí de la Font és una pista forestal del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
El camí arrenca de la cruïlla dels carrers del Sot de les Moles i d'Esteve Torrentó, cap al sud-oest, i en uns 150 metres mena a la Font del Poble.
Aquest camí és, alhora, el primer tram del Camí de la Vall.

## Etimologia

Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. És el camí, de curt recorregut, que uneix el poble de Castellcir amb la Font del Poble.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de la Font en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Camí del Bosc (Castellcir)

El Camí del Bosc és un camí rural que uneix el petit nucli a l'entorn de Sant Andreu de Castellcir amb la masia del Bosc, dins del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. En aquest cas, el camí mena a la masia del Bosc des de l'església parroquial de Sant Andreu de Castellcir.
Arrenca del nucli format per l'església parroquial, la Rectoria Vella i Cal Tomàs en direcció sud-est, seguint la riera de Castellcir per la riba esquerra, però separant-se'n gradualment per pujar cap a la carena que hi ha en aquell costat. Passa a migdia del Cau del Llop, i comença a baixar cap a llevant, vers la vall del torrent del Bosc per davant, al nord-oest, de la masia del Bosc. Fins aquí el Camí del Bosc coincideix plenament amb el Camí de la Balma Fosca i el Camí de les Solanes.
Al nord d'aquesta masia, el camí travessa el torrent esmentat i, tot just després d'haver-lo travessat, troba un trencall cap al sud-est que s'adreça cap al coster de la banda esquerra del torrent del Bosc, on està situada la masia del Bosc. Fins a aquest punt coincideix amb el Camí de Bernils, el qual continua des de la masia cap a llevant i després cap al nord-est.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí del Bosc en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Camí dels Sors

El Camí dels Sors és una pista forestal del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
El camí arrenca del Camí de Monistrol just quan troba el torrent de Serramitja. De la dreta d'aquest torrent surt una pista cap a migdia que ressegueix el torrent esmentat, fins que es desvia cap al sud-oest, i aviat arriba a la Quintana dels Sors i a la masia dels Sors.

## Etimologia

Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. En aquest cas, el camí mena a la masia dels Sors.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí dels Sors en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Bufalà

Can Bufalà, antigament anomenat mas Seriol o Seriol de la Riera i can Ferrater de Baix, va ser una masia de Badalona, que va donar nom al barri de Bufalà d'aquesta ciutat. Amb orígens als segles XV-XVI, la casa va ser propietat de les famílies Seriol, Ferrater i Bufalà, successivament, i va ser enderrocada el 1956 per construir-hi diverses promocions d'habitatges.
La masia estava situada a l'alçada de l'actual carrer de Bailèn, a l'actual barri de Bufalà, al qual va donar nom. Tanmateix, tradicionalment va pertànyer al Canyet, essent de fet la casa senyalada amb el número 1 del barri.
La casa remunta la seva història als segles XV-XVI. Va ser diverses generacions propietat de la família Seriol de la Riera, una de les famílies més antigues, documentades a Badalona al segle XIII. A inicis de segle xix, Ramon Seriol de la Riera la va vendre a l'aristòcrata i jurista barceloní Esteve Ferrater i de Janer, un jurista aristòcrata barceloní, que era propietari també de la masia de can Ferrater, raó per la qual l'antic mas Seriol va començar a ser conegut com can Ferrater de Baix. Els Ferrater van reformar la casa i van donar-li un aspecte senyorial. La casa i la finca van heretar-la els fills d'Esteve, essent Anna de Ferrater i de Bofarull, la que a través del seu matrimoni amb el noble i militar Amadeu de Bufalà i Vidal, va passar a la família Bufalà, a la qual es deu el nom amb que va ser coneguda en endavant la masia.
Va ser enderrocada el 1956 i substituïda per una promoció d'habitatge públic, el grup General Moscardó, també coneguts com «pisos vermells», i més tard, l'Obra Sindical del Hogar va promoure el polígon d'habitatges El Bruch.

## Referències

* 1 2 «El barri de Bufalà». Museu de Badalona, 07-04-2021. [Consulta: 24 abril 2023].
* 1 2 3 4 5 6 Barrera Meya, Judit. Canyet: un vell poble. Badalona: Museu de Badalona i Ajuntament de Badalona, 2001, p. 153-156.
* ↑ Aymar i Ragolta, Jaume «La història del nostre barri (6). Mas Bufalà o Can Ferrater de Baix». La Veu de Bufalà, 10-2015, pàg. 10-11.
* 1 2 Palacio Serra, Francesc «El Foment de l'Agricultura de Badalona, un exemple d'associació agrària a la darreria del segle XIX». Carrer dels Arbres, núm. 7, 2022, pàg. 141.
* ↑ Baiges Minguella, Montse; Suau Castro, Jaume «Aproximació històrica a la família Bufalà de Bellvís, entre la llegenda i la realitat». Mascançà, 2020, pàg. 27-28.