OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim Ravetllat i Estech

Joaquim Ravetllat i Estech (Salt, Gironès, 19 de maig de 1871 - 1923) fou un veterinari i bacteriòleg català.
Cursà la carrera de veterinària en la Universitat de Madrid i completà els seus estudis de bacteriologia al Laboratori Municipal de Barcelona amb el doctor Ferran, dedicant-se poc temps després a les investigacions sobre la tuberculosi, els resultats dels quals va exposar en molts treballs.
Ravellat i Estech va publicar, a més, articles en col·laboració amb el doctor Pla i Armengol. Alguns d'aquests treballs foren extractats per la premsa estrangera, i altres reproduïts íntegrament per diverses revistes americanes. Diverses assemblees de veterinaris d'Espanya i el Congrés de la Tuberculosi celebrat a Sant Sebastià es dirigiren als poders públics sol·licitant una subvenció perquè Ravetllat i Estech pogués continuar els seus treballs experimentals sobre la tuberculosi, i el 15 de juliol de 1916 una comissió de veterinaris de Madrid, en nom propi i en el d'importants col·lectivitats professionals, entregà una sol·licitud en el mateix sentit al ministre d'Instrucció Pública, associant-se a aquesta petició, en telegrama dirigit al rei en el mateix dia, la majoria dels veterinaris espanyols. Posteriorment, el 1918, l'Acadèmia i el Laboratori de Ciències Mèdiques de Catalunya sol·licità de la Mancomunitat de Catalunya que subvenciones aquests treballs, creant-ne poc temps després en el manicomi de Salt, sota els auspicis d'aquell organisme, un laboratori antituberculós dirigit pels doctors Ravetllat i Estech i Pla i Armengol, que funcionà durant un període de tres anys, en el qual aquests doctors van publicar una memòria sobre els treballs realitzats, a la que seguiren altres exposant les bases científiques del sèrum elaborat per ells per curar aquella terrible malaltia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 889 ISBN 84 239-4549-9
# Joaquim Vidal Argimon

Joaquim Vidal Argimon (Premià de Mar, 1873 - Montcada, 14 de desembre de 1936) fou un polític català, alcalde de Premià de Mar, que fou mort assassinat durant la guerra civil espanyola.
Natural de Premià de Mar, era mestre d'obres i va ser alcalde de Premià de Mar en tres ocasions: de 1914 al 1916, de 1920 al 1923 durant la Dictadura de Primo de Rivera i finalment durant un mes de transició, al març de 1930. Vivia al carrer de Sant Pau núm. 8 de Premià de Mar.
Durant la guerra civil espanyola marxà a Barcelona el desembre de 1936 perquè estava amenaçat de mort pel comitè revolucionari de Premià de Mar, amb l'esperança de poder-se refugiar a casa d'un familiar que era empleat al Centre de Dependents (CADCI). Però, va ser detingut a la ciutat per un comitè revolucionari de la FAI i empresonat. Sense un judici just, el 14 de desembre de 1936 va ser portat al cementeri de Montcada i a la tapia, junt amb altres presoners va ser afusellat i assassinat. Després va ser enterrat en el mateix cementeri de Montcada en un nínxol. (identificació núm. 697).

## Referències

* ↑ Martín Pay, Xavier. Sant Cristòfol de Premià de Mar, una parròquia amb història. Premià de Mar: Editorial Uno, 2018, p. 416.
* ↑ Historia, de Premià. «Alcaldes de Premià de mar». [Consulta: 19 juny 2019].
* ↑ Amat i Teixidó, Jordi. Premià de Mar, 1931-1945..... Premià de Mar: El Clavell, 2001, p. 397.
* ↑ «En recuerdo de todas las victimas». [Consulta: 20 juny 2019].
* ↑ Patrimoni, de Premià. «Morts a la Guerra Civil». [Consulta: 19 juny 2019].
# Joaquim de Roca i Pi

Joaquim de Roca i Pi (Barcelona, 1786 - Badalona, 17 de gener de 1864) va ser un religiós català.

## Biografia

Era fill de Joaquim de Roca i Batlle, segon baró de Marmellar i empresari i comerciant marítim, i de Raimunda Pi, i germà de l'empresari i filantrop Vicenç de Roca i Pi.
Va rebre una educació religiosa orientada al sacerdoci, va estudiar al seminari de Saragossa i es va doctorar en Teologia. Va ser beneficiat de l'església de Sant Joan de Jerusalem de Barcelona, però mai va aspirar a llocs eclesiàstics rellevants malgrat ser de bona família. Sempre va viure amb els seus germans, de fet, a la mort dels seus pares, va passar a viure a la finca de Fontana (Gràcia), amb els seus germans Vicenç i Raimunda, i després a Badalona. Allà, va fer diverses contribucions al monestir de la Divina Providència i va aconseguir augmentar els donatius derivats de l'herència que el seu germà havia deixat als pobres de Badalona, de la qual era usufructuari per legació testamentària del difunt.
Va morir el 17 de gener de 1864, als 78 anys.

## Referències

* 1 2 3 Abras Pou, 1998, p. 65.
* ↑ Alsina i Valls, Salvador. El I Centenari de la mort de Vicenç de Roca i Pi. 9 Juliol 1852. Badalona: Ajuntament de Badalona i Patronat del llegat de Roca i Pi, novembre 1954.
* 1 2 3 Codina, 1981, p. 6.
* ↑ Cuyàs i Tolosa, 1982, p. 91.

## Bibliografia

* Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998.
* Codina, Gaspar «Biografies dels germans don Vicenç, don Joaquim i donya Raimunda». Amistat. Butlletí del Museu Municipal, núm. 121, gener 1981. Arxivat de l'original el 2016-08-05 [Consulta: 28 maig 2016].
* Cuyàs i Tolosa, Josep Maria. Història de Badalona (Volum VII). Badalona: Arts Gràfiques Duran, 1982. ISBN 84-400-8651-2.
# Joaquín Benjumea Burín

Joaquín Benjumea Burín (Sevilla, 17 de gener de 1878 - Sevilla, 30 de desembre de 1963), I Comte de Benjumea, polític espanyol amb la dictadura de Franco.

## Biografia

Procedent d'una família de la burgesia agrària acomodada. El seu pare Diego Benjumea Pérez de Seoane era advocat, ramader i propietari agrícola. El seu germà Rafael, comte de Guadalhorce, va arribar a ser ministre durant la dictadura de Primo de Rivera.
Joaquín va estudiar enginyeria de mines, treball que va exercir en llocs de responsabilitat durant molts anys. També es va especialitzar en estudis hidroelèctrics, l'interès dels quals compartia amb l'agricultura i la ramaderia, de les quals era un gran coneixedor.
Va casar amb María Manuela Medina y Togores, tenint set fills: Diego, Manuela, Alfonso María, Luis, Isabel, Ana María i Marta. Un d'ells va morir als primers moments de la Guerra Civil a Sevilla.
Va ser nomenat president de la Diputació de Sevilla. Al maig de 1938 va ser designat responsable de Servei Nacional de Regions Devastades i Reparacions, ja que posteriorment va simultanejar amb el d'alcalde de Sevilla, càrrec que va exercir entre novembre de 1938 i juliol de 1939. Al març de 1939 era director de l'Institut de Crèdit per a la Reconstrucció Nacional, sentant les bases econòmiques per a aquesta tasca.
Posteriorment va ser ministre del Govern de Franco durant més de dotze anys. Va ser titular del ministeri d'Agricultura i de forma interina el de Treball (10-8-1939 a 16-10-1940 i des de 16-10-1940 a 19-5-1941], Ministre d'Hisenda (20-5-1941 a 18-7-1951), càrrec en el qual es va concentrar en la reconstrucció del país després de la guerra. El 7 de setembre de 1951 va ser nomenat Governador del Banc d'Espanya lloc que va exercir fins a la seva mort
En 1951 Francisco Franco li atorgà el Comtat de Benjumea.

## Parlamentari

Procurador en les Corts i Conseller Nacional durant el franquisme per la seva condició de Membre del Govern (Ministre d'Hisenda) en la I Legislatura de les Corts Espanyoles (1943-1946), després del seu cessament com a ministre va ser designat, el 18 d'octubre de 1951, procurador a les Corts Espanyoles pel Cap de l'Estat per la III Legislatura de les Corts Espanyoles (1949-1952), Va ser successivament designat fins a la seva defunció.

## Bibliografia

* Nicolás Salas, Joaquín Benjumea Burín: 1878-1963, Sevilla, Guadalquivir Ediciones, 1990
* Enrique Fuentes Quintana y otros, La Hacienda en sus ministros. Franquismo y democracia, 1997

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Apartat a), article 2º de la Llei de Creació de les Corts Espanyoles de 17 de juliol de 1942 (BOE núm. 200, de 19 de juliol de 1942)
* ↑ Apartat a), article 2º de la Llei de Creació de les Corts Espanyoles de 17 de juliol de 1942 (BOE núm. 200, de 19 de juliol de 1942)
# Johan Fredrik Berwald

Johan Fredrik Berwald (Estocolm, 23 de juliol de 1788 - Estocolm, 26 d'agost de 1861) fou un violinista i compositor suec fill d'una nissaga de músics d'origen alemany.
Fou deixeble de Georg Joseph Vogler, conegut com l'abat Vogler. De prodigioses aptituds per al seu art, abans de complir els deu anys donà concerts a Rússia, Polònia, Àustria i Alemanya i adquireix gran renom arreu d'aquests països. El 1819 fou nomenat director de l'orquestra d'Estocolm, servant aquest càrrec fins a la seva mort.
Entre les seves obres més notables, mereixen especial atenció, tres poloneses per a piano i violí, una simfonia per a orquestra (1799), tres quartets per a instruments de corda (1808) i diverses cançons.

## Referències

* ↑ Layton, Robert; Grimley, Daniel M. «Berwald Family». A: Grove Music Online (en anglès). DOI 10.1093/gmo/9781561592630.article.02946 [Consulta: 10 agost 2020].
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada : Europeo-Americana. Volum núm. 8. Facsímil de l'edició Madrid 1908-1923. Madrid: Espasa-Calpe, 1974-1979, p. 445. ISBN 84-239-4500-6.
# Johann Adolf Scheibe

Johann Adolf Scheibe (Leipzig, Alemanya, 5 de maig de 1708 - Copenhaguen, Dinamarca, 22 d'abril de 1776) fou un compositor i literat alemany.
Al sis anys començà l'estudi de la música, i per la mateixa època tingué la desgràcia de perdre un ull. El 1725 es matriculà en la Universitat per seguir la carrera de dret, però no tardà gaire a dedicar-se per complet a la música. Després d'haver intentat en va aconseguir una plaça d'organista, el 1837 a Hamburg fundà la revista Der Cristischen Musicus i el 1740 el marcgravi de Brandenburg l'anomenà el seu mestre de capella. El 1744 passà a Copenhaguen com a director de la música del rei, i allà tornà a publicar la revista anterior.
Durant molts anys gaudí de fortuna i renom, però en arribar Giuseppe Sarti va caure en desgràcia, dedicant-se des de llavors als treballs d'erudició musical, que són els que li van donar fama. Les seves composicions són:
* Thusnelda, òpera (Leipzig-Copenhaguen, 1729)
* Sonates per a flauta i piano, música religiosa i cantates a dues veus amb acompanyament de piano.

## Obres literàries

* Abhandlung vom den musikalischen Intervallen und Geschlechten, (Hamburg, 1729)
* Abhandlung von Ursprunge und Alter der Musik, insonder heit der Vokalmusik, (Altona, 1754)
* Beantwortung der unparteischen Anmerkungen über eine bedenkliche Stelle in den sechsten Stücke deskrilischen Musicus,
* Ueber die Musikalische Composition, (Leipzig, 1773)
* Compendium musices theorico-practicum

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 952 (ISBN 84-239-4554-5)
# Johann Andreas Stein

Johann Andreas Stein (Heidelsheim, Alemanya, 16 de maig de 1728 - Augsburg, 29 de febrer de 1792) fou un destacat fabricant d'orgues, clavicordis, claves i pianos.
Johann Andreas pertanyia a una família de música alemanys, concertistes, compositors i va aprendre l'ofici amb Andreas Silbermann, a Estrasburg. Arribà a construir magnífics orgues i, sobretot, un gran nombre de pianos, als que degué la seva fama. Durant un temps, compaginà la seva feina de constructor amb la d'organista. La qualitat dels instruments que fabricava, així com els avanços tècnics, foren molt apreciats per compositors com Haydn, Schubert, Mozart i Beethoven.
Els models Stein foren imitats per altres fabricants alemanys i vienesos del moment. El negoci familiar fou continuat i millorat pels seus fills Matthaus Andreas, Frederich i Maria-Anna coneguda amb el nom de Nannette Streicher.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1058-59 (ISBN 84-239-4557-X)
# Johann Anton Leiswitz

Johann Anton Leiswitz (Hannover, Baixa Saxònia, 9 de maig de 1752 - Braunschweig, Baixa Saxònia, 10 de setembre de 1806) fou un dramaturg alemany.
A Gottinga, on cursà la carrera de dret (1770), travà amistat amb Hölty i altres poetes de l'Hainbund, en la que fou rebut el 1774 i el qual esperit vessant els diàlegs satírics que publicà el 1775, en el Musenalmanach.
El 1774 obri bufet a Hannover, però l'any següent es traslladà a Brunswick, on es relacionà amb Eschenburg (1743-1820), Lessing (1729-1781, Mauvillon (1743-1794 i d'altres. Secretari del municipi de Brunswick el 1778, el 1790 entrà al servei del ducat, arribant a conseller secret de justícia el 1801 i president de l'Obersanitätskollegium el 1805.
El seu únic drama Julius von Tarent (Leipzig, 1776), que assolí un gran nombre d'edicions, és un dels més característics d'aquella borrascosa època i obra preferida de Friedrich von Schiller, el qual l'imità alguns passatges a Die Ränber, Don Carlos i Die Braut von Messina.
Els escrits de Leisewitz amb una biografia, es publicaren a Brunswick el 1838, i una nova edició (Berlín, 1870)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 29. pàg. 1526, ISBN 84-239-4529-4
# Johann Baptiste Lasser

Johann Baptiste Lasser (Steinkirchen, 12 d'agost de 1751 - Múnic, 21 d'octubre de 1805) fou un cantant i compositor alemany del Classicisme.
Es donà conèixer com a cantant en el teatre de Brünn, passant més tard a encarregar-se de la direcció del de Linz, també treballà a Graz. El 1781 es casà amb la cantant Joanne Roethner.
Com a compositor deixà diverses òperes entre elles:
* Die Kluge Witwe (Brno, 1782);
* Die glückliche Maskerade (Graz, 1788);
* Das wüthende Heer (Graz, 1789);
* Der Kapellmeister (Graz, 1789);
* Die Modehändlerin (Graz, 1790);
* Die Nacht Unruhige (28 de maig de 1790, Viena)
* Die Huldigung der Tone, estrenada el carnestoltes de Graz el 1790;
* Cora und Alonzo (Múnic, 1791);
* Der Jude (Graz, 1791).
I música religiosa, principalment misses. Per acabar, se li deu un mètode de cant, que publicà amb el títol:Wollstaendige Anweisung zur Singkunst (Múnic, 1798.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 939 (ISBN 84 239-4529-4)
* (alemany) Biografia a Viquitexts
# Johann Bernhard Forst

Johann Bernhard Forst (1660-1709) fou un dels cantants txecs més afamats de la seva època.
Estudià cant a Praga i Itàlia, on cimentà la seva fama de cantant. També aconseguí grans èxits a Alemanya, gaudint de moltes simpaties entre els electors de Baviera i Saxònia. L'emperador Leopold I del Sacre Imperi Romanogermànic el nomenà músic de cambra de Viena, distinció que disgustà a tots els músics italians de la cort imperial. Víctima de la insensata rivalitat dels seus companys, Forst abandonà Viena, acceptant la plaça de mestre de capella de l'església de Sant Venceslau, a Mala Strana (Praga), i la de Tots els Sants, al Palau Reial de Hradchany; ensems era solista (baix) de la Catedral de Praga, percebent una paga anual per part de l'emperador Josep I. Després de la seva mort, el succeí en aquest càrrec el seu fill Wenceslau, que fou també un músic notable i cultivador de l'idioma txec.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 540 ISBN 84-239-4524-3
# Johann Christoph Friedrich Bach

Johann Christoph Friedrich Bach (21 de juny de 1732 - 26 de gener de 1795) fou un músic alemany, el novè fill de Johann Sebastian Bach i d'Anna Magdalena Bach. També és conegut com "el Bach de Bückeburg".

## Biografia

Va néixer a Leipzig, quan el seu pare era Kantor a l'Escola de Sant Tomàs, escola adjacent a l'Església de Sant Tomàs (Thomaskirche). Va estudiar a la mateixa escola, i va fer música i composició amb el seu pare i també va aprendre del seu cosí, Johann Elias Bach. Quan aquest va morir, el 1750, va ser nomenat clavecinista de la cort del Comte Guillem de Schaumburg-Lippe a Bückeburg (actualment a la Baixa Saxònia), i el 1759, va convertir-se en mestre de concerts (Konzertmeister) tenint com a director Franz Christoph Neubauer. Estant a Bückeburg va coincidir amb Johann Gottfried Herder, el qual li proporcionà el text per a sis obres vocals, de les quals només ens n'han arribat quatre.
El 1755 es casà amb Lucia Elisabeth Munchhusen (1728-1803) i el comte va ser el padrí del seu primer fill, Wilhelm Friedrich Ernst Bach. Educà el seu fill en la música com havia fet el seu pare, i Wilhelm Friedrich Ernst arribaria a convertir-se en director de música de Frederic Guillem II de Prússia.
L'abril de 1778 ell i el seu fill Wilhelm van viatjar a Anglaterra per visitar Johann Christian Bach. Va morir a Bückeburg el 26 de gener de 1795.

## Estil i obra

Tot i que a la cort hi havia molta influència de la música italiana, en la seva música es poden reconèixer elements estilístics del i del seu germà Johann Christian, del seu germanastre C. P. E. Bach, de Telemann, confluint elements del final del barroc, de l'estil galant i alguns trets del naixent estil clàssic.
Va compondre, entre altres coses, sonates, simfonies, cantates, oratoris, motets, música de cambra, òperes. Una part important de la seva obra es va perdre durant la Segona Guerra Mundial, en un bombardeig sobre el Staatliches Institut für Musikforschung de Berlín.

## Bibliografia

Ulrich Leisinger, "Johann Christoph Friedrich Bach," Grove Music Online, accessed 26 August 2006, <http://www.grovemusic.com Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.>. Eugene Helm, "Johann Christoph Friedrich Bach" The New Grove Bach Family Macmillan 1985 pp309-314
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 310, ISBN 84-239-4538-3
# Johann Christoph Vogel

Johann Christoph Vogel (Nuremberg, Baviera, 18 de març de 1756 - París, Illa de França, 18 de juny de 1788) fou un compositor alemany.
Deixeble de Riepel a Ratisbona, el 1776 es traslladà a París, on lluità contra tota classe d'obstacles fins a veure representada el 1786 la seva òpera La Toison d'or, que feu concebre forces esperances per l'esdeven-ir del compositor.
El 1787 s'executà l'obertura de la seva nova òpera, Demophon, que assolí un èxit grandiós, igual que més tard l'estrena completa de l'òpera el 1789 quan el seu autor ja havia mort.

## Anàlisi

Vogel fou un compositor d'un talent positiu, el qual la seva prematura mort li impedí donar la mida de la seva vàlua, ja no no havia aconseguit desprendre's per complet de la influència Gluck, pel que sentia una profunda admiració. A part de les dues òperes mencionades, també va compondre simfonies, simfonies concertants, sis quartets per a corn i instruments de corda. No és segur que fos l'avi del també compositor Adolphe Vogel (1805-1892).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 886 (ISBN 84-239-4569-3)
# Johann Dillner

Johan Dillner (Selånger, municipi de Sundsvall, 3 d'octubre de 1785 - Östervåla, 21 de gener de 1862) va ser un escriptor, clergue i músic suec.
Després d'haver estat capellà d'un regiment i pastor de diverses parròquies, fou elegit prebost el 1835. Era membre de la Reial Acadèmia Sueca de Música d'Estocolm i va inventar un senzill instrument, el psalmodicon, que facilita l'ensenyança del cant. Fou predicador de la cort i alguns dels seus sermons foren impresos.
Entre d'altres obre seves cal citar. Melodie pour le psautier suédois, notées en chiffres (1830); Méthode de Chant (Linkoeping, 1846).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 1172 (ISBN 84-239-4518-9)
# Johann Friedrich Fasch

Johann Friedrich Fasch (Buttelstedt, Turíngia, 15 d'abril de 1688 - Zerbst, Anhalt, 5 de desembre de 1758) fou un compositor i violinista alemany.
Als onze anys ingressà en la capella de la cort de Weissensfels i després fou alumne pensionat de l'Escola de Sant Tomàs de Leipzig, passant el 1707 a la universitat. Per aquell temps fundà un Collegium Musicum que va assolir gran desenvolupament i va escriure un gran nombre de composicions per les seves reunions periòdiques.
Després de perfeccionar els seus estudis a Darmstadt, fou secretari de la cambra de Gera (1714), organista i secretari del consell de Zeitz (1719), mestre de capella i compositor de la casa del comte Morzini (1721) i, finalment, mestre de capella de la cort de Zerbst.
Fasch fou un del coetanis més notables de Bach, sobretot en la música instrumental, i aquell el tenia en molta estima, com ho demostra el que en l'Escola de Sant Tomàs es trobessin les parts d'orquestra de cinc de les seves obertures copiades de la mateixa mà del gran compositor. Les seves obres comprenen gran nombre d'obertures franceses, d'un gran agosarament de concepció, extraordinari per la seva època: sonates, quartets, misses, cantates i motets.
Hugo Riemann publicà en el seu Collegium musicum 5 sonates, un quartet i dues suites per a orquestra de Fasch. Fou el pare del també compositor Carl Friedrich Fasch (1736-1800).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 347 (ISBN 84-239-4523-5)
# Johann Georg Albrechtsberger

Johann Georg Albrechtsberger (Klosterneuburg, 3 de febrer de 1736 - Viena, 7 de març de 1809) AFI [ʝoˌɦan geˈˀɔʁkʿ ˈʔalbʀɛçt͡sˌb̥ɛʁgɐ], fou un organista i compositor austríac.
A l'edat de 7 anys ja era nen cantor de la seva ciutat nadiua. Començà els estudis musicals a l'abadia de Melk i de filosofia en un seminari jesuïta a Viena. Estudià composició amb l'organista de la Cort, Moan, convertint-se en un dels contrapuntistes més doctes i experts de la seva edat.
Albrechtsberger sobresortí en primer lloc entre els artistes alemanys del segle xviii, i va tenir l'honor de ser el mestre de Beethoven i, de molts altres alumnes, que més tard serien bons músics. Durant la seva carrera fou successivament organista de Raaf, Maria Tagerl, Moelk, de la cort de Viena (1772), director del cor del convent de Carmelites i mestre de capella de la catedral de la Catedral de Sant Esteve (1792) fins a la seva mort.
Al redós de 1765, Alberchtsberger escriví almenys 7 concerts per a arpa de boca (o arpa jueva), mandola i cordes, de les que 3 es conserven en una biblioteca de Budapest. Malgrat les peculiaritats de l'arpa de boca com a instrument musical, són composicions elegants i molt ben escrites. Són potser les obres més conegudes d'Albrechtsberger.
Malgrat deixar nombroses composicions de música sagrada i profana, entre elles 26 misses, oratoris i música de cambra, tals com: La Invenció de la Creu, Els pelegrins del Golgota, El naixement de Jesucrist, etc., llur personalitat sobresurt més, com a teòric i didàctic. Sota aquest concepte escriví: Gründliche Einweisung zur Composition (Leipzig, 1790), traduïda al francès per Choron (París, 1790), amb el títol de Méthode élémentaire de composition, la qual destaca entre les millors obres del seu gènere, que substituí en totes les escoles el Tractat de la fuga, de Marpurg, i al Gradus ad Parnassum, de Fux; generalbasschule (1792); etc., etc. Les obres didàctiques d'Albrechtsberger, reunides pel cavaller de Seyfried, es publicaren amb el títol de Albrechtsberger's sämmtliche Schriften. Fou membre de les Acadèmies de Música de Viena i Estocolm.

## Alumnes

* Johann Gänsbacher,
* Joseph Preindl,
* Eybler, de Fuss,
* Kraft,
* Joseph Triebensee,
* Johann Nepomuk Hummel
* Conradin Kreutzer,
* Joseph Strauss,
* Ferdinand Ries,
* Wenzel Gallenberg
* del moravià Franz Raab,
* Ignaz von Seyfried,
* Thaddaeus Weigl.

## Referències

* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 484. (ISBN 84-7291-255-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 47, pàg. 73 (ISBN 84-239-4547-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1285 (ISBN 84 239-4557-X)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1569. (ISBN 84-7291-226-4)
# Johann Georg Ebeling

Johann Georg Ebeling (Lüneburg. 1637 - Stettin, Polònia, 1676) fou un compositor alemany.
Fou director d'una societat de músics de Berlín i professor a Sttetin. Llur obra més important és una col·lecció de 120 cants a quatre veus, dos violins i baix, per acompanyar les poesies de Paul Gerhard, la qual primera edició es publicà a Berlín (1666), amb el títol de Archeologiae orphicae (1676), i un Concerto per a diversos instruments.

## Referències

* Tom núm. 18 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Johann Georg Loesel

Johann Georg Loesel, també Lösel (Bohèmia, ca 1699 - Miltenberg, 7 de desembre de 1750), fou un compositor austríac de la primera meitat del segle xviii)
Mestre de capella del príncep Loewenstein, va compondre tres oratoris titulats: Die obstegende Liebe, etc., executat el 1724 en l'església de Sant Gaietà de Praga; Das bittere Leiden Jesu, executat el 1726 en la mateixa església, i Das bewinte Grab des Heilands, que va compondre el 1715.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1395 (ISBN 84-239-4530-8)