OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Arquebisbe Terés

Casa Arquebisbe Terés és una casa de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de grans dimensions reformada i ampliada. La façana presenta estructura de tres pisos d'alçada en un ordre unitari. A la planta baixa hi ha tres obertures en forma de finestres i una porta d'arc dovellat rebaixat. Al primer pis hi ha tres portes que donen a un llarg balcó que les uneix. Damunt les llindes d'aquestes portes es poden veure les antigues obertures realitzades amb arcs dovellats rebaixats. El pis superior només presenta quatre finestres senzilles de perfil rectangular, disposades rítmicament. La façana conserva en part l'estereotomia de pedra irregular.

## Història

En aquesta casa es documenta el naixement del qui seria l'arquebisbe Terés, l'any 1538.

## Referències

* 1 2 «Casa Arquebisbe Terés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Casa Codorniu

La casa Codorniu és un edifici situat al núm. 10 de la Rambla de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

L'edifici fou construït immediatament després de l'enderroc del tram de muralla de la part baixa de la Rambla entre el Pla de les Comèdies (actual plaça del Teatre) i el convent de Sant Francesc l'abril del 1776. El maig d'aquest any, el prevere Pau Codorniu i Martí i el seu germà Jaume van demanar permís per a obrir balcons i posar guarda-rodes a la casa nova que estaven construint al costat de la d'en Salvador de March (vegeu Palau Marc), ambdues obra de l'arquitecte Joan Soler i Faneca. El 1797, Pau Codorniu es va adreçar novament a l'Ajuntament per a sol·licitar la construcció del clavegueró corresponent a la seva casa.
El 1860 s'hi va establir el Círculo Ecuestre, que hi romandria fins al 1907. En temps de la República fou la seu del Centre Autonomista de Dependents del Comerç i de la Indústria (CADCI), que fou canonejat el 6 d'octubre del 1934. Després de la Guerra Civil s'hi instal·là una escola sindical fins al 1971, i actualment és una de les seus del sindicat UGT.

## Descripció

Consta de planta baixa, amb tres portals d'arc escarser motllurat (el central és el més gran) i damunt s'aixequen un alt principal amb balconada, tres pisos amb balcons i un àtic reculat respecte del pla de façana, fruit d'una remunta moderna. Totes les obertures estan emmarcades en pedra, mentre que la resta del parament és arrebossat i pintat.
Els usos diversos a què ha estat destinat han anat transformant el seu interior, incloent-hi la construcció de nous cossos d'edificació a l'antic hort.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Codorniu». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Codorniu, Pau. Prevere. Rambla. Obrir finestres i balcons, posar guarda-rodes». C.XIV Obreria C-11/1776-81. AHCB, 23-05-1776.
* ↑ Arranz i Fuguet, 1987, p. 84.
* ↑ «Pablo Codorniu i Marti. Rambla. Casa. Fer un tram de claveguera». C.XIV Obreria C-76/1797-129. AHCB, 04-08-1797.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 67.
* ↑ Fraiz Ordóñez, Jesús «Los orígenes del Círculo Ecuestre de Barcelona». La Vanguardia, 23-12-2021.

## Vegeu també

* Cases barates del CADCI

## Bibliografia

* Arranz, Manuel; Fuguet i Sans, Joan. El palau Marc. Els March de Reus i el seu palau a la Rambla de Barcelona (amb un estudi annex de Carles M. Solsona i Piña, arquitecte sobre la recuperació de l'edifici). Barcelona: Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya, 1987. ISBN 84-393-2002-7.
# Casa Engràcia Viñas

La Casa Engràcia Viñas és una obra de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa de planta baixa i pis. Amb dos portes d'accés frontal. De planta rectangular. La façana, decorada amb pedra i trencadís, és rematada per quatre elements verticals que marquen tota l'edificació i que es repeteix al darrere de la casa, tancant el pati que hi ha a la part posterior. Destaca també a la façana la fornícula o nínxol de forma triangular, dins la qual hi ha una imatge de la Moreneta.

## Història

Va ser una obra promoguda per Engràcia Viñas, Vda. De Balet, domiciliada al carrer de Bruc núm. 25, pral. de Barcelona, en el moment en què sol·licità la llicència municipal d'obres, a l'octubre de 1911.

## Referències

* 1 2 «Casa Engràcia Viñas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
* ↑ «Casa Engracia Viñas - Barcelona Modernista». [Consulta: 4 febrer 2019].
* ↑ Encinas, Ramón Sales. «Redescubriendo Barcelona y más allá: 16/05/2016 Sant Joan Despí. Casa Engràcia Viñas», 01-08-2016. [Consulta: 4 febrer 2019].
* ↑ «Relat "THE MYSTERIOUS HOUSE ON THE STREET MOSSÉN JACINT VERDAGUER. SANT JOAN DESPÍ. LLOBREGAT JUSSÀ"». [Consulta: 4 febrer 2019].
* ↑ «Casa Engràcia Viñas - Sant Joan Despí - Pobles de Catalunya». [Consulta: 4 febrer 2019].
# Casa Felip de Riquer

La Casa Felip de Riquer és un edifici situat als carrers dels Escudellers i Nou de Sant Francesc de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1764, Felip Marià de Riquer i de Sabater (1713-1794), quart marquès de Benavent, va adquirir per 7.350 lliures barcelonines una casa a la cantonada dels carrers dels Escudellers i Nou de Sant Francesc, i el 1772 va demanar permís per a enderrocar-la i reconstruir-la amb planta baixa i dos pisos. L'obra fou encarregada al mestre de cases Joan Oliver i dirigida per l'arquitecte Joan Garrido i Bertran, autor de la casa del Gremi de Velers. La decoració va ser realitzada pel pintor Manuel Tramulles, que hi treballà entre el setembre del 1774 i l'octubre del 1775, i l'escultor Ramon Amadeu va executar les cartel·les de guix i hi va pintar un retaule.
El 1808, el marquès Francesc de Borja de Riquer i de Ros (1768-1849), ofegat pels deutes, vengué la casa a Narcís de Plandolit i Gustà per 84.000 lliures en vals reials, que al canvi suposaven unes 34.000 en metàl·lic. A la seva mort el 1843, la propietat passà a mans dels seus nebots Policarp, Francesca i Maria Assumpció de Bofarull i de Plandolit, fills de Francesc Policarp de Bofarull i Morell i Maria Antònia de Plandolit i Gustà. Poc després de la mort de la seva mare el 1852, Policarp i Francesca cediren la seva part a la seva germana (casada amb Sebastià Anton Pascual i Inglada) a canvi de la renúncia a l'herència paterna i materna. El 1854, aquesta va encarregar-ne la reforma a l'arquitecte Josep Oriol i Bernadet, que hi va remuntar un pis i en va ajustar la façana als cànons compositius de l'època.

## Descripció

Està format per un cos principal de planta baixa i tres pisos i un cos annex de planta baixa i un pis al carrer Nou de Sant Francesc, on té 45 m de façana.

## Vegeu també

* Palau Bofarull
* Casa Sebastià Anton Pascual

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Felip de Riquer i de Sabater». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ AHPB, notari Josep Ribas i Granés, 02-04-1764.
* ↑ Riquer i Morera, 1979, p. 282-283.
* ↑ «Marquès de Benavent. Escudellers. Nou de Sant Francesc. Edificar». C.XIV Obreria C-1/1772-33. AHCB, 08-05-1772.
* ↑ Riquer i Morera, 1979, p. 310-311.
* ↑ Riquer i Morera, 1979, p. 312.
* ↑ Riquer i Morera, 1979, p. 438-439.
* ↑ Diario de Barcelona, 10-02-1843, p. 553.
* 1 2 Jurisprudencia civil: colección completa de las sentencias del Tribunal Supremo, 25-02-1896, p. 372-382.
* ↑ «Sebastia PASCUAL-INGLADA». geneanet. Torredembarra.

## Bibliografia

* de Riquer i Morera, Martí. Quinze generacions d'una família catalana. Barcelona: Editorial Planeta, 1979, p. 696.

## Enllaços externs

* «Casa Felip de Riquer». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Jaume Rusiñol

La casa Jaume Rusiñol és un edifici situat als carrers de la Princesa, 37 i dels Flassaders i Assaonadors de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

Es tracta d'un edifici d'habitatges de planta baixa, entresòl i tres pisos, format per dos cossos construïts en èpoques diferents. La part que afronta als carrers dels Assaonadors i Flassaders correspon al segle xviii amb preexistències anteriors. Així, el 1788, el comerciant Josep Marià Carlos va demanar permís per a tapiar dos portals i convertir-ne un en finestra amb reixa, eliminant un taulell.
El 1857, arran de l'obertura del nou carrer de la Princesa, Francesca Carlos, vídua de Josep Sanmartí, va presentar una sol·licitud per a reformar i ampliar l'edifici preexistent, segons el projecte del mestre d'obres Jeroni Granell i Barrera. En una data indeterminada s'hi va afegir un àtic amb balcons d'ampit.
Pel que sembla, l'edifici fou adquirit pel fabricant tèxtil de Manlleu Jaume Rusiñol i Bosch (1805-1887), que hi instal·laria el seu despatx. El 1860, el seu fill Joan Rusiñol i Andreu (1893-1883) es va casar amb Amàlia Prats i Carabent (o Caravent), filla del també fabricant Albert Prats i Baruta. El matrimoni hi va tenir els germans Santiago Rusiñol i Prats (1861-1931) i Albert Rusiñol i Prats (1862-1928), batejats com els avis.

## Referències

* 1 2 3 4 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Joseph Mariano Carlos. Comerciant. Assaonadors i Flassaders. Casa. Tapiar dos portals i convertir-ne un en finestra amb reixa, eliminant un taulell». C.XIV Obreria C-49/1788-221. AHCB, 17-10-1788.
* ↑ «Francisca Carlos de Sanmartí. Princesa davant de Flassaders 92. Construcció d'un edifici». Q127 Foment 921 C. AMCB, 1857.
* ↑ «Santiago (Jaime) Rusiñol Bosch». geneanet. Maria Roca.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 118, 273.
* ↑ «Juan Rusiñol Andreu». geneanet. Maria Roca.
* ↑ «Juan RUSIÑOL ANDREU». geneanet. Francisco Javier Andrés García.
* ↑ «Amalia Prats Carabent». geneanet. Maria Roca.
* ↑ «Ana Amalia PRATS CARABENT». geneanet. Francisco Javier Andrés García.}
* ↑ AHPB, notari Magí Soler i Gelada, manual 1.287/36, f. 75-80, 22-05-1860. Capítols matrimonials de Joan Rusiñol i Andreu i Amàlia Prats i Carabent.
* ↑ «Santiago RUSIÑOL PRATS». geneanet. Francisco Javier Andrés García.
* ↑ «Alberto RUSIÑOL PRATS». geneanet. Francisco Javier Andrés García.

## Vegeu també

* A Santiago Rusiñol
* Colònia Rusiñol
* Cau Faluga
* Museu del Cau Ferrat
# Casa Joan Serrahima

La casa Joan Serrahima és un edifici situat als carrers d'en Groc i d'en Gignàs de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1850, el picapedrer Joan Serrahima va encarregar-ne el projecte al mestre d'obres Antoni Valls i Galí.

## Descripció

Edifici de planta baixa i quatre pisos, que destaca pels elements decoratius de la façana realitzats en terracota. Aquests elements són llargs plafons verticals entre el primer i tercer pis, i un de petit al quart, separat dels altres per una imposta. A la façana del carrer d'en Gignàs hi ha un únic plafó que representa l'habitual conjunt de fullatge i garlandes, un medalló el·líptic amb una estrella de vuit puntes a la part de baix i una copa flamejant amb un caduceu al capdamunt. El petit del darrer pis presenta fullatge i una màscara, idèntica a les que decoren l'edifici de la Rambla, 129. Els dos plafons del carrer d'en Groc reprodueixen temes similars però no idèntics.

## Referències

* 1 2 «Edifici d'habitatges al carrer Gignàs, 23». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 338.
* ↑ «Juan Serrahima. Groch 3, Gignas 23. Enderrocar i construir casa». Q127 Foment 517 bis C. AMCB, 1850.

## Bibliografia

* García Fortes, Salvador «Evolución del uso de la terracota en la arquitectura de Barcelona. Siglos XIX y XX». La Terracota como elemento ornamental en la arquitectura de Barcelona. Técnicas de fabricación, conservación y restauración (tesi doctoral). Departament de Pintura. Universitat de Barcelona, 10-05-2001, pàg. 31-110.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Serrahima». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Laporta (Girona)

La Casa Laporta és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici format per dues parts, una del costat de la Pia Almoina de Girona, i l'altra pel costat de la pujada de la Catedral. Aquesta és de dos cossos, un de cantoner entre el carrer Cúndaro i la pujada de la Catedral, en punxa i on hi ha l'accés mitjançant una porta de llinda planera. És de planta baixa i dos pisos i de composició lliure, funcional. La porta dona a un àmbit que distribueix vers el pati penjat damunt les escales de la Pera, i per mitjà d'escales, a les plantes superiors. El pati té un terrat superior, de barana ceràmica de balustres. Les façanes interiors segueixen la composició exterior.

## Història

Vers el 1245 hi havia un nucli de cases entre 11 jueus que anaven des de la Pia Almoina fins a la Pabordia. El 1432 pertanyia a Jaume Fages. El 1535 la compra el Capítol de la Catedral de Girona per a cedir-la al beneficiat de Sant Iu, però no se li cedeix. El 1530 es creen les escales de la Pera. Vers el 1700 hi ha gestions d'enderroc del pont d'unió entre les dues cases (la Laporta i la núm. 3). Per l'atac de les forces de Felip V, l'edifici resta molt malmès. El 1970 la compra l'actual habitant, Marcel·lí Laporta i Garriga. Actualment ha estat restaurada, igual que la número 3 del carrer Cúndaro (sota el pont).

## Referències

* 1 2 «Casa Laporta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Casa Mateu Cuyàs

La casa Mateu Cuyàs és un edifici situat al carrer de la Princesa, 27 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1852, l'Ajuntament de Barcelona va incoar l'expropiació d'1.100 pams quadrats del solar de la casa de Mateu Cuyàs i Roig al carrer de l'Esgrima, afectada per l'obertura del de la Princesa, i aquest va encarregar-ne la taxació a l'arquitecte Josep Oriol Mestres. L'edifici es va enderrocar totalment, i el cost estimat de la reedificació es va rebaixar perquè el propietari podria aprofitar uns materials que estaven en bon estat. El 1854, Cuyàs va presentar el projecte del nou edifici, obra del mestre d'obres Felip Ubach.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres en una gran parcel·la rectangular. Consisteix en un planta baixa amb funció comercial, un entresòl, quatre plantes pis i una coberta terrat.
La planta baixa i l'entresòl s'articulen de manera comuna a través de cinc arcs carpanells. En aquests, s'hi localitzen dos portals a dreta i esquerra amb locals comercial, mentre el centrat alberga l'accés a l'immoble. L'entresòl, amb finestres de marc i barana sense voladís. La forja és prou senzilla, amb motius el·lipsoïdals amb vèrtexs creuats. Per sobre, cinc grans obertures unides per una llarga balconada que abraça la totalitat de la façana. Els pisos segon i tercer tenen una estructura similar en el tipus d'obertures, però amb un balcó amb voladís en cada cas, suportats en tots els casos per mènsules amb decoracions foliàcies. La quarta planta, separada per un ràfec, compta amb unes obertures menors i amb balcons sense voladís. Al damunt, la successió de grans cartel·les, que sostenen la prominent cornisa final, s'interromp en passar sobre cada balcó per deixar espai a unes petites finestres que poden correspondre a les golfes.
El tret ornamental més distintiu d'aquest edifici són quatre grans pilastres amb base, fust acanalat central i coronades per grans capitells corintis. Aquests, de notable amplada, ocupen els trams buits entre els balcons. Arrenquen de la balconada de la primera planta i acaben just abans del ràfec que separa els pisos tercer i quart.

## Referències

* 1 2 3 4 «Habitatge al carrer Princesa, 27». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ López Guallar, 2011, p. 276.
* ↑ «Apertura del carrer Princesa. Expropiació de part de la casa que posseeix Mateo Cuyás». Q136 Obres públiques 3/1 1237, peça 22. AMCB, 1852.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 767 bis C.

## Bibliografia

* López Guallar, Marina «L’expropiació per raó d’utilitat pública a Barcelona, 1772-1858. Aplicació, evolució del procediment i tipus d’escriptures». Estudis Històrics i Documents dels Arxius de Protocols, XXIX, 2011, pàg. 253-296.

## Enllaços externs

* «Casa Mateu Cuyàs». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Narcís Argemí

La Casa Narcís Argemí, o Magatzem Narcís Argemí, és un edifici d'estil neoclàssic situat al centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al carrer de Joaquim de Paz, protegit com a bé cultural d'interès local

## Descripció

La Casa Narcís Argemí es tracta d'un immoble construït entre mitgeres, de planta baixa i pis edificat sobre un solar de planta rectangular. La façana és simètrica i presenta tres obertures per pis. El pis superior és el que compta amb més ornaments clàssics. L'obertura central mostra un frontó encorvat i un balcó en voladís. Aquest balcó central té una barana de ferro.
Cal destacar-ne l'ornamentació de caràcter classicista, de pedra artificial, amb frontons triangulars i corbats, frisos formant greques, cornises motllurades, mènsules, pilastres, capitells corintis, etc.; tot conjugat seguint els corrents estilístics propis de l'esteticisme terrassenc, que confereixen a l'edifici un cert caràcter senyorial.
Les finestres estan enreixades amb un ferro forjat de formes geomètriques i estil grec, i estan recolzades sobre un sòcol de pedra.

## Història

L'any 1892, l'arquitecte Rafael Puig i Puig és l'encarregat de remodelar la façana de dos casals que ocupaven els núm. 54 i 56 del carrer Joaquim de Paz de Terrassa (Districte I).
L'edifici, que aleshores era un magatzem tèxtil, va tenir després altres destinacions, com ara col·legi i escola de música. Durant un temps va ser candidat a allotjar la seu dels Minyons de Terrassa, però finalment no s'hi van instal·lar. A mitjans de la dècada del 1990 fou objecte d'una restauració que només en va conservar la façana, mentre que l'interior va ser totalment fet de nou i reconvertit en quatre habitatges.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Narcís Argemí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2014].
* ↑ «Casa Narcís Argemí» (en castellà). Arquiterrassa, 07-06-2019.
* ↑ «Magatzem Narcís Argemí». Passejant per Terrassa, 20-03-2019.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa Quintana (Tortellà)

La Casa Quintana és una obra de Tortellà (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Història

El 1624 Bartomeu Morató va adquira el mas. Progressivament tots els masos de l'antic veïnat de Gratacós, ara del Pont, van quedar en mans d'aquesta nissaga olotenca.

## Descripció

És un conjunt d'edificacions de planta irregular amb característiques i funcionalitats diverses. L'edificació principal, situada a la banda oest consta de tres plantes i una volumetria rectangular amb uns cossos afegits a banda est i sud. La coberta es pot definir a quatre vessants al cos més important i un vessant en les afeccions, totes amb teula àrab. Un d'aquests cossos destaca per tenir a planta baixa i pis unes arcades formant un porxo cobert. Les façanes són de paredat vist amb pedra grisa destacant les obertures rectangulars tipus finestral amb pòrtics de fusta. A planta baixa destaca un porxo format per arcades.

## Referències

* 1 2 «Casa Quintana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2020].
* ↑ Soler Simon, Santi «Tortellà al segle XVIII: una època de creixement i transformacions». Annals del Patronat d’Estudis Històrics d’Olot i Comarca, núm. 28, 2017, pàg. 113-140.
# Casa Vidal (la Vall de Boí)

La Casa Vidal és una casa d'Erill la Vall al municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa de pagès de muntanya, constituïda per un habitatge, l'edifici paller amb corts, el cobert i l'era.
L'habitatge és un edifici de planta rectangular, amb baixos, dos pisos i golfes sota una coberta a quatre vessants. Té un cos de galeria, molt transformat, adossat a la façana principal, la qual, al seu torn, també ha estat molt modificada amb la formació de nous balcons i a la que hi ha una capelleta, datada el 1698, dedicada a Sant Cristòfol.
La resta d'elements auxiliars estan adossats a la casa i tancant l'era, encara pavimentada amb pedres. Les façanes són de maçoneria, que en el cas de l'habitatge estan estucades.
Les cobertes són de lloses de pissarra. [Veure fitxa núm. 4]

## Història

La fornícula de Sant Cristòfol, datada el 1.698, fa pensar en una construcció anterior i les fotografies de 1.922 i dels anys 50, mostren algunes de les transformacions de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Vidal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].