OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iodotropheus sprengerae

Iodotropheus sprengerae és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És una espècie de clima tropical entre 24 °C-26 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Malawi.

## Referències

* ↑ Oliver, M. K. & P. V. Loiselle, 1972. A new genus and species of cichlid of the mbuna group (Pisces: Cichlidae) from Lake Malawi. Rev. Zool. Bot. Afr. v. 85 (núm. 3-4): 309-320.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Iodotropheus sprengerae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Maréchal, C., 1991. Iodotropheus. p. 200-201. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Checklist of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Nsiku, E., 1999. Changes in the fisheries of Lake Malawi, 1976-1996: ecosystem-based analysis. University of British Columbia, Vancouver, Canadà. 217 p.
* ↑ Stauffer, J.R. Jr., 1994. A new species of Iodotropheus (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(4):331-344.
* ↑ Konings, A., 1990. Ad Konings's book of cichlids and all the other fishes of Lake Malawi. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey, Estats Units, 495 p.
# Ippolito Baccusi

Ippolito Baccusi (Màntua, vers el 1550- Verona, 1609) fou monjo i compositor italià.
Mestre de capella de la catedral de Verona, fou el primer a emprar l'orquestra per acompanyar cants religiosos, si bé és cert que anteriorment ja s'hi havia introduït els instruments de música en les esglésies en molt contades ocasions, és sabut que tots els grans mestres de l'època, inclòs Palestrina, varen escriure llurs obres a veus soles. Escriví: Hippolity Baccusi eccl. Cat. Veronae musicae magistri missae tres cum omni instrumentarum gènere cantatu accomodatissimae cum actu vocibus (Venècia, 1596); Hippolity Baccusi eccl. Cath. Veronae musicae praefecti psalmi omnes....tum viva voce tum omni intrumentorum gènere accomodatissimae (Florència, 1597), i una col·lecció de madrigals titulada el triomf del Dori.

## Referències

* ↑ Tom núm. 7 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Mesquita de les Tres Portes

La mesquita de les Tres Portes (àrab: مسجد ثلاثة أبواب, masjid Ṯalāṯa Abwāb) o mesquita d'Ibn Khayrun (àrab: مسجد ابن خيرون, masjid Ibn Ḫayrūn) és una important mesquita de Kairuan, a Tunísia, amb una façana que ofereix un exemple magnific d'arquitectura aglàbida.
Fou construïda el 866 per l'andalusí Muhàmmad ibn Khayrun al-Maafiríi fou reformada al segle xv. La decoració de la seva façana es considerada com la mes antiga de l'arquitectura islàmica.

## Referències

* ↑ Zangar, Saloua. «Mosque of the Three Doors». Discover Islamic Art - Virtual Museum. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ «Mosque of the Three Doors». qantara-med.org. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ Baader, Hannah; Shalem, Avinoam; Wolf, Gerhard «“Art, Space, Mobility in Early Ages of Globalization”: A Project, Multiple Dialogue, and Research Program». Art in Translation, 9, sup1, 31-03-2017, pàg. 7–33. DOI: 10.1080/17561310.2015.1058024.
* ↑ Martos, Juan. Hesperia Nº 10 Túnez Culturas del Mediterráneo: Especial Túnez (en anglès). Ibersaf Editores, 2016-10-06, p. 78.
# Irvingiàcies

Les irvingiàcies (Irvingiaceae) són una família de plantes angiospermes de l'ordre de les malpighials (Malpighiales), dins del clade de les fàbides, un subclade de les ròsides. La seva distribució és tropical.

## Taxonomia

Aquesta família va ser publicada per primer cop l'any 1951 al primer volum de a l'obra Conspectus florae angolensis pels botànics Arthur Wallis Exell (1901-1993) i Francisco de Ascencão Mendonça (1889-1982). Aquesta família rep el nom del cirurgià naval escocès, Edward George Irving.

### Gèneres

Dins d'aquesta família es reconeixen els quatre gèneres següents:
* Allantospermum Forman
* Desbordesia Pierre ex Tiegh.
* Irvingia Hook.f.
* Klainedoxa Pierre ex Engl.

## Usos

Les irvingiàcies són un un recurs molt important per a l'alimentació humana a l'Àfrica Central. Els arbres de les diferents espècies proporcionen fruits que poden ser aprofitats com a fruita, com en el cas de l'oba (Irvingia gabonensis), o per a l'obtenció de les seves llavors en els casos de les espècies amb fruits amargants. En alguns casos les llavors es mengen crues, en d'altres torrades, directament o un cop assecades, o formant part de preparacions gastronòmiques més elaborades. Les llavors d'algunes espècies s'utilitzen per a preparar una espècie de pasta de llarga conservació.

## Referències

* ↑ Angiosperm Phylogeny Group «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG III» (PDF). Botanical Journal of the Linnean Society, 161, 2, 2009, pàg. 105–121. Arxivat de l'original el 2017-05-25. DOI: 10.1111/j.1095-8339.2009.00996.x [Consulta: 26 juny 2013].
* ↑ Byng et alii., 2016, p. 17.
* ↑ Byng et alii., 2016, p. 3.
* ↑ «Irvingiaceae Exell & Mendonça» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 3 setembre 2023].
* ↑ D. Gledhill. The Names of Plants. Cambridge University Press, 2008.
* ↑ «Irvingiaceae» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 3 setembre 2023].
* ↑ Gallois et alii, 2020, p. 178, 184-186.

## Bibliografia

* Byng, J. W.; Chase, Mark W.; Christenhusz, M. J. M.; Fay, Michael F.; Judd, W. S.; Mabberley, D. J.; Sennikov, A. N.; Soltis, Douglas E.; Soltis, Pamela S.; Stevens, Peter F. «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG IV». Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 181, n. 1, 5-2016. DOI: 10.1111/boj.12385.
* Gallois, Sandrine; van Andel, Tinde; Heger, Thomas; Sonké, Bonaventure; Henry, Amanda G. «Comparing Apples and Pears: the Hidden Diversity of Central African Bush Mangoes (Irvingiaceae)» (en anglès). Economic Botany, vol. 74, núm. 2, 08-07-2020, pàg. 178–194. DOI: 10.1007/s12231-020-09497-x.
# Cathorops steindachneri

Cathorops steindachneri és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 36 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba als rius i estuaris del vessant pacífic de Centreamèrica.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert 1883. A review of the siluroid fishes found on the Pacific coast of tropical America, with descriptions of three new species. Bull. U. S. Fish Comm. v. 2 (1882): 34-54.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kailola, P.J. i W.A. Bussing 1995. Ariidae. Bagres marinos. p. 860-886. A W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guía FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr. 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A. P. i R. Betancur-R. 2008: Revision of the species of the genus Cathorops (Siluriformes: Ariidae) from Mesoamerica and the Central American Caribbean, with description of three new species. Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 1): 25-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Auguste de Peellaert

Auguste Ghislain Baró de Peellaert (Bruges, 1793 - Brussel·les, 1876) fou un militar i compositor i escriptor belga.
Feu sòlids estudis musicals i literaris, però mort el seu pare el 1814 i perduda la seva fortuna a conseqüència dels esdeveniments polítics, hagué d'ingressar en l'exèrcit, en el que ascendí fins al grau de tinent coronel. No obstant les seves ocupacions professionals, continuà cultivant la música i va compondre les següents òperes i operetes, d'algunes de les quals també va escriure el llibre;
* L'amant troubadour, (1815),
* Le sorcier par hasard, (1819),
* L'heure du rendez-vous, (1821),
* Agnés Sorel, (1823),
* Le Bermécide, (1824),
* Teniers, (1825),
* L'exilé, (1827),
* Songe et réalité, (1829),
* Faust, (1834),
* Le coup de pistolet, (1835),
* Louis de Male, (838),
* Le Barigel,
* Monsieur et madame Putiphar,
* Le mariage par testament,
* Les trois defs,
* Régilde,
* Trois contre un,
* Thécla,
* Sans dot,
* La Siréne,
* Castor et Pollux,
A més, va compondre, nombroses melodies vocals, cors, misses, càntics, pregàries, etc. Com a literat se li deuen molts llibres de les seves pròpies òperes, diversos drames i Cinquante ans de souvenirs (Brussel·les, 1867).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 25, pàg. 1538 (ISBN 84-239-4525-1)

## Enllaços externs

* Breu biografia (francès)
# Glòria Marín i Moro

Glòria Marín i Moro (Sabadell, 19 de novembre de 1959) és una escriptora de contes infantils i juvenils.
Ha treballat durant onze anys de mestra. Des de 1991 escriu novel·les i obres de teatre per a infants i joves. Va guanyar el Premi Montserrat Roig amb Un matí pelut!, va ser finalista del Premi Ciutat d'Olot de novel·la juvenil 2003 amb l'obra Vaig conèixer en Dakh!, i va guanyar el premi a la millor obra de teatre en català Vila de Vallirana 2007 amb l'obra Enrenou a l'ambulatori!.

## Obres

* Bruixes i bruixots (1992), il·lustracions per Pilarín Bayés
* Un matí pelut! (1999)
* La Llufa, quina mofeta! (2000)
* El rellotge de les tretze hores (2002)
* Enrenou a la carta (2002)
* Skimmer! (2005), il·lustracions per Cristina Durán
* Tió: vida secreta d'un caganer (2008)
* La cloïsa Lluïsa (2009)
* Vaig conèixer en Dakh! (2010)
* Quin cap, Clara! (2010)
* Història del Perdut (2012)
* Recony amb la veïna del pis de baix! (2014)
* No sé si vull un nòvio o un gos (2015)
* No surtis de nit... Coautora: Eulàlia Canal (2016)
* Com una tempesta que arriba sense avisar (2018)
* L'extraordinari doctor Rupert. Coautora: Eulàlia Canal (2018)

## Referències

* 1 2 «Glòria Marín i Moro». Ajuntament de Sabadell, s.d. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ Quin cap, Clara!. Animallibres, 2010. ISBN 9788415095217.
* ↑ «El gironí Joan Cardona guanya el premi literari Montserrat Roig». Contrapunt.cat. Diari de Mollet i Baix Vallès, 22-05-2008 [Consulta: 5 maig 2017].
* ↑ Masdéu, Fina. Cercle d'educadors. Eines per treballar la lectura a les aules: Vaig conèixer en Dakh!. Barcelona: Barcanova, 2010, p. 64.
* ↑ «Montse Costa estrena un monòleg ‘a mida’. «No puc més!» és de Glòria Marín» (pdf). Diari de Sabadell. Hemeroteca de l'Institut del Teatre, 11-04-2008.
* ↑ «Catàleg Aladí». [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ Vaig conèixer en Dakh!. Barcelona: Barcanova, 2010 (Antaviana nova, 160). ISBN 9788448925673.
* ↑ Valriu, Caterina «No sé si vull un nòvio o un gos» (ressenya). Faristol, núm. 85, 4-2017.

## Enllaços externs

* L'alegria de viure: Glòria Marín, una mestra de les paraules, a Ràdio Sabadell
# Mesquita Sidi Ameur

La mesquita Sidi Ameur (àrab: مسجد سيدي عامر, masjid Sīdī ʿĀmir), coneguda també com la petita mesquita de Sidi Ameur, és una mesquita tunesina situada al sud-est de la medina de Tunis així com un monument classificat des del 16 de novembre de 1928.

## Localització

Es troba al número 24 del carrer Sidi Ali Azzouz.

## Etimologia

Pren el seu nom del sant home Sidi Ameur El Batach, procedent de la Marsa i mort la nit del divendres 21 de jumada al ula de l'any 933 de l'hègira.

## Història

Des del seu enterrament a esta mesquita en 1526, la gent va començar a visitar l'edifici i a recopilar les qualitats de Sidi Ameur en una obra escrita.
* Porta d'entrada
* Placa en marbre indicant el nom de la mesquita

## Referències

* ↑ «DocArtis». [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ «LISTE DES MOSQUEES DE L'ARRONDISSEMENT MEDINA» (en francés). Commune de Tunis. [Consulta: 12 octubre 2017].

## Bibliografia

* Belkhodja, Mohamed. Tārīkh maʻālim al-tawḥīd fī al-qadīm wa-fī al-Jadīd. Tunis: al-Maṭbaʻah al-Tūnisīyah, 1939, p. 429.
# Hospital israelita de Tunis

L'hospital israelita de Tunis (àrab: المستشفى الإسرائيلي بتونس, al-mustaxfà al-isrāʾīlī bi-Tūnis) és un antic hospital tunisià fundat per metges jueus procedents de Liorna inaugurat l'any 1895 a la plaça Halfaouine, al barri nord de la medina de Tunis.
Ocupava l'edifici del palau Khaznadar, i es va dedicar a atendre els habitants jueus del barri de la Hara.
Entre els metges que proporcionaven cures gratuïtes a l'hospital, es pot citar el metge Guglielmo Levi, nascut a Liorna i vingut de Pàdua, i que va ser director tant de l'hospital israelià com de l'italià (actual hospital Habib-Thameur).

## Referències

* ↑ Chadli, Amor «La médecine en Tunisie de la veille du protectorat à nos jours». La Tunisie médicale, vol. 89, núm. 5, 2011, pàg. 411-417. ISSN: 0041-4131.
* ↑ Monique Hayoun. «Histoire des Juifs de Tunisie du Protectorat à l'Indépendance» (en francés). http://www.leborgel.com. [Consulta: 25 agost 2017].
* 1 2 Orot Yahdout Hamagreb. «Le Mémorial de la Communauté israélite portugaise de Tunis. Les Grana (1710-1944) - Itshaq Avrahami» (en francés). www.lalettresepharade.fr. [Consulta: 25 agost 2017].
# Felipe L. Urquieta

Felipe Lino Urquieta (Moquegua, Perú, setembre de 1898 - [...?]) fou un compositor i químic peruà.
Nascut a la ciutat de Moquegua, no se sap quan anà a viure a Arequipa, ciutat on feu els estudis secundaris en el Colegio de la Independencia. Dotat de gran precocitat, als divuit anys ja era director d'orquestra i abans dels vint aconseguí el primer premi i medalla d'or en el concurs celebrat el 1916 per musicar l'Himno Federal Peruano (imprès per Musical Emporium, de Barcelona), i per la qual el felicitaren els reis d'Espanya i Bèlgica. El 1917, l'Orquestra Víctor de Nova York estrenà la seva obra Caprice Pierrot, de la qual es feu un enregistrament en disc.
El 1919 el Govern peruà l'envià a Europa com a ambaixador musical i en viatge d'estudis, i residí un temps a Barcelona, on inicià la fundació de centres folkloristes americans, idea que va merèixer el suport i la col·laboració del mestres Bretón, Pedrell i Turina. També foren iniciativa seva el primer Congrés Musical del Nou Continent i els treballs per a la representació musical americana en el Congrés hispanoamericà de Sevilla del 1920. Aquest mateix any, juntament amb altres compositors americans establerts a Barcelona fundaren el Centre Musical Americà de Barcelona. Se sap que el 1920 estava component una òpera, amb libretto d'Abelardo Gamarra, per a commemorar el centenari de la independència del Perú i que es titulava Melgar, però mai no es va estrenar i no se sap si la va acabar. També va ser col·laborador de l'Enciclopèdia Espasa.
Era també químic i el 1922, ja de retorn a Perú va ser nomenat químic municipal d'Arequipa. Però no va abandonar la seva activitat musical i va ser professor d'harmonia i contrapunt. El 1924 fou un dels fundadors de la Sociedad Orquestal Arequipa, de la qual fou president.
Les seves composicions i obres teòriques són conegudes en quasi tota l'Amèrica espanyola i també als Estats Units, on es va executar amb molt d'èxit algunes de les primeres. És autor d'un llibre sobre teoria i història musical (La música en América, 1924) i d'un Tratado de transcripción. Urquieta feu un recull de terminologia de música popular d'Arequipa que és una contribució destacada a l'estudi del folklore musical d'aquella regió peruana. De les seves obres per a piano destaquen:
* Serenata (Casa Parés, Barcelona);
* Cuento macabro (Casa Parés, Barcelona);
* Pastoral;
* Humoreske;
* Caprice;
* Idilio.
Com a crític musical col·laborà en les revistes espanyoles Cosmopolis i Cervantes, de Madrid, Estudio, de Barcelona, i Mundial Música de València.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 Vega, Zoila. Vida musical cotidiana en Arequipa durante el Oncenio de Leguía (1919-1930) (pdf) (tesi) (en castellà). Arequipa (Perú): Universidad Nacional San Agustín de Arequipa, p. 258 [Consulta: 20 agost 2021].
* 1 2 3 4 5 6 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65. pàg. 1488 (ISBN 84-239-4565-0)
# Hotel Ambos Mundos

L'Hotel Ambos Mundos és un hotel de forma quadrada, amb cinc plantes, d'estil eclèctic de principi del segle xx. Va ser construït el 1924 en un lloc que anteriorment havia estat ocupat per una antiga casa pairal a la cantonada dels carrers Obisbo i Mercaderes a La Habana Vieja. És una destinació turística molt visitada perquè hi va viure el popular escriptor Ernest Hemingway durant set anys en la dècada dels 1930.

## Història

La parcel·la on està situat l'edifici estava ocupada des d'èpoques primerenques, donada la seva proximitat a la Plaza de Armas –nucli fundacional de la ciutat–. Se sap que a mitjan segle xix existia aquí una casa d'alts i baixos que va canviar indistintament de propietaris.
En les primeres dècades del segle xx pertanyia al comerciant Manuel Llerandi y Tomé. El 1923 va comprar l'edifici el també comerciant espanyol D. Antolín Blanco Arias, que va demolir l'antiga construcció per aixecar un nou edifici. D'aquesta manera, va sol·licitar llicència a l'Alcaldia Municipal per començar les obres, que van estar a càrrec de l'arquitecte Luis Hernández Savio.
L'edifici de tres plantes, concebut per a cinc, es destinaria a hotel. La planta baixa com a establiment comercial i als altres dos pisos hauria habitacions per als hostes. Es va construir amb estructura d'acer, revestit de formigó, assumint els codis formals de l'eclecticisme. El 1924 va ser ampliat, guanyant en altura. Finalment es va declarar habitable el 6 de gener de 1925. Cinc anys més tard es va reformar, situant un saló al terrat –amb excel·lents vistes– amb cuina i serveis.
Aquest hotel guanya fama internacional quan esdevé el primer lloc de residència a Cuba de l'escriptor Ernest Hemingway. Aquest hi va residir des de 1932 fins a mitjan 1939 al 5è pis, des d'on podia gaudir de les vistes sobre La Habana Vieja i el port on pescava amb freqüència en el seu iot Pilar. Aquí va escriure els primers capítols de la novel·la Per qui toquen les campanes.
Es va restaurar l'any 1987. La seva última i millor reparació es va acabar el 1997, en va sortir novament un luxós hotel d'època.
Avui dia, l'habitació 511 de l'hotel es conserva com l'hagués pogut deixar Ernest Hemingway i és un petit museu a l'interior de l'hotel on, durant el dia, es solen fer visites.

## Referències

* ↑ Brooks, Victoria. Literary trips: Following in the Footsteps of Fame. Greatest Escapes Publishing. ISBN 978-0-9686137-0-2.
* ↑ Greenberg, Peter. Hotel Secrets From the Travel Detective. Villard, 2004. ISBN 978-0-375-75972-7.
* ↑ Oficina de l'Historiador de la Ciutat de l'Havana. "Ernest Hemingway" (en espanyol). Realitzat el 22 de novembre de 2009.
* 1 2 3 4 Iglesias Sánchez, Zenaida. «Hotel Ambos Mundos: Calle Obispo núm. 153 esquina a Mercaderes» (en espanyol). Habana Radio. Arxivat de l'original el 18 de juliol 2011. [Consulta: 31 gener 2013].
* ↑ Lightfoot, Claudia. Havana: A Cultural and Literary Companion, 2002, p. 126. ISBN 978-1-902669-33-5.
# Isaac Barrett Poznanski

Isaac Barrett Poznanski (Charleston, Virgínia de l'Oest, EUA, 11 de desembre de 1840 - Londres, Regne Unit, 24 de juny de 1896) fou un violinista i compositor estatunidenc.
Deixeble de Pietro Basvecchi, a l'edat de vuit anys ja donà alguns concerts. El 1856 anà a París a estudiar amb Vieuxtemps, dedicant-se poc temps després a donar concerts arreu d'Europa. Va romandre un cert temps a Nova York donant concerts i lliçons a diversos alumnes entre ells el cubà Díaz Albertini.
Publicà algunes obres didàctiques en anglès i alemany vers la seva especialitat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 1135 (ISBN 84-239-4518-9)
# Augusto Vianesi

Augusto Vianesi (Liorna, Toscana, 1837 - Nova York, EUA, 1908) fou un director d'orquestra italià, nacionalitzat francès el 1885.
Pertanyent a una família de músics, adquirí gran anomenada com a director d'orquestra i mestre concertador. Recolzat per Rossini es donà conèixer favorablement a París el 1858, passant després als teatres Drury Lane, de Londres, i l'Imperial de Sant Petersburg. Durant dotze anys consecutius fou director del Covent Garden de Londres, i actuà amb grans aplaudiments en els principals teatres d'òpera d'Europa i Amèrica, entre ells el Gran Teatre del Liceu de Barcelona les temporades (1865-1866 i 1866-1867). El 1887 fou nomenat director de l'Òpera de París.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 638 ISBN 84-239-4568-5
# Aulonocara baenschi

Aulonocara baenschi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1922. The cichlid fishes of Lake Nyassa. Proceedings of the Zoological Society of London. 1921 (pt 4) (núm. 36): 675-727, Pls. 1-6.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Aulonocara baenschi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Baensch, H. A. & R. Riehl. 1985. Aquarien Atlas. Seltene Fische und Pflanzen. Aquarien-Atlas v. 2: 1-1216.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C., 1991. Aulonocara. p. 11-17. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.