OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Haworthia bolusii var. pringlei

Haworthia bolusii var. pringlei és una varietat de Haworthia bolusii del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia bolusii var. pringlei és una suculenta perennifòlia que forma rosetes de fulles carnoses, acuminades i lanceolades; de color verd blavós amb petites dents ocasionals als marges i a la punta. Les fulles s'assequen i es contrauen durant la sequera. Pot fer fillols de forma lenta.

## Distribució i hàbitat

Aquesta varietat creix a la província sud-africana del Cap Oriental, concretament a l'est de Somerset East i al voltant de Ripon.

## Taxonomia

Haworthia bolusii var. pringlei va ser descrita per (C.L.Scott) M.B.Bayer i publicat a Haworthiad 16: 62, a l'any 2002.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
bolusii: epítet en honor de Gerhard Rossouw, jardiner del Jardí Botànic Nacional de Kirstenbosch i del Jardí Karoo de Worcester.
var. pringlei: epítet en honor del sud-africà Victor L. Pringle, el qual va recol·lectar per primera vegada el 1973 el tàxon de varietats de "Haworthia decipiens".

### Sinonímia

* Haworthia pringlei C.L.Scott, Bradleya 12: 103 (1994). (Basiònim/Sinònim substituït)
* Haworthia decipiens var. pringlei (C.L.Scott) M.B.Bayer, Haworthia Revisited: 67 (1999).

## Referències

* 1 2 3 «Haworthia bolusii var. pringlei» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 9 juliol 2021].
* 1 2 3 Jilemicky, Jakub. «Haworthia pringlei» (en anglès). www.haworthia-gasteria.com. [Consulta: 9 juliol 2021]. «Sinònim de Haworthia bolusii var. pringlei»
* ↑ «Haworthia decipiens var. pringlei» (en anglès). World Checklist of Selected Plants Families. (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 9 juliol 2021]. «Sinònim de Haworthia bolusii var. pringlei»
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «The Eponym Dictionary of Southern African Plants. Plant Names P-S» (en anglès). Calflora.org [Albany, Califòrnia] [Consulta: 15 desembre 2020].
* ↑ Eggli, Urs. Etymological Dictionary of Succulent Plant Names (en anglès). Berlín/Nova York: Springer-Verlag. ISBN 3-540-00489-0 [Consulta: 9 juliol 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia bolusii var. pringlei». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 9 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Imatges de Haworthia pringlei, sinònim de Haworthia bolusii var. pringlei
# Jean Vogt

Jean Vogt (Gross-Tinz, 17 de gener de 1823 - Eberswalde, 31 de juliol de 1888) fou un pianista i compositor alemany.
Deixeble de Wilhelm Bach i de Hesse, va recórrer quasi tota Alemanya donant concerts; el 1861 fou nomenat professor del Conservatori Stern, de Berlín; de 1871 a 1873 residia Nova York i, finalment, s'establí a Berlín. A part de diverses obres per a piano, va compondre l'oratori Lazarus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 69, pàg. 900 (ISBN 84-239-4569-3)
# Francesc Martí i Martí

Francesc Martí i Martí (Reus, Baix Camp, 1856 - 1913) va ésser un hisendat i president de la Cambra Agrícola de Tarragona.
Fou un dels signants del Missatge a la Reina Regent (1888) i nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 150-151.
# Onofre Guinovart Escrivà

Onofre Guinovart Escrivà (Algemesí, 1638 - Algemesí, 1718) va ser un organista, mestre de capella i compositor valencià.
El 1653 era organista a la parròquia de Sant Jaume
El 1669 oposità a la plaça de mestre de capella de la parròquia de Santa Maria d'Ontinyent El 1677 oposità a la plaça de mestre de capella del Patriarca, que guanyà Anicet Baylon. El 1684 era examinador del tribunal que aprovà Màxim Rios com a mestre de capella del Patriarca. El 1713 era examinador del tribunal que aprovà Pere Rabassa com a mestre de capella de la Seu

## Obres

* València, Arxiu de la Seu
** Missa Ad honorem Beatae Mariae Virginis, a 7 veus amb BC.
** Lauda a 8
** Altres 5 obres a 5, 10 i 12 veus.
* El Escorial

## Referències

* ↑ «Onofre Guinovart, organista. un algemesinenc a recuperar». Número 239 desembre 2016. BERCA. Butlletí d'Informació Municipal.
* ↑ Josep Antoni Domingo i Borràs (Cronista Municipal). «Els orgues en la demarcació parroquial de Sant Jaume d'Algemesí». Orgues del País Valencià, núm. XVII. Març de 1981..
* ↑ «El mestre de Joan Cabanilles». racv.es.
* ↑ «Agnus Dei». Missa Ad honorem Beatae Mariae Virginis. racv.es.
* ↑ «Joan Cererols i el seu temps». Actes del I Symposium de Musicologia. Societat de Musicologia.
# Onofre Peñalva Donat

Mossèn Onofre Peñalva Donat (Ontinyent, 14 de maig de 1701 - 1767?) fou un compositor valencià del barroc.

## Biografia

Fou mestre de capella de l'església de Santa Maria d'Ontinyent. Demostra domini del llenguatge contrapuntístic i de l'harmònic, utilitzant la fuga, el contrapunt imitatiu, les textures homofòniques, ecos, etc. Utilitza preferentment el doble cor i la veu solista ornamentada, amb acompanyament de violins, violoncels i baix continu.
Una part de l'obra, que va caure en oblit, va ser recreada el 2004 al seu poble natal.

## Obra

N'hi ha catalogades vora cinquanta obres musicals, entre motets, misses, magnificats, psalms, Te Deum, etc.
* Motet a 8 Para cuando se sube la imagen de la Concepción de Mria. Sma. de Ontiniente y otro para cuando se baxa dicha imagen, a 8 veus en dos cors i baix continu (1724).
* Quae est ista quae progreditur
* Veni Dómina
* Magnificat Càntic a la Mare de Déu, a vuit veus en dos cors, dos violins i baix continu de violoncel, contrabaix i orgue.
* Missa en do major, a vuit veus en dos cors, dos violins i baix continu de violoncel, contrabaix i orgue.

## Referències

* ↑ «Per primera vegada podrem escoltar la música barroca de mn. Onofre Peñalva (Ontinyent 1701-1767?)». Vilaweb, 21 abril 2004 (2004-04-21) [Consulta: 8 gener 2015]. «Onofre Peñalva Donat, [...] és probablement, segons el musicòleg Pérez Jorge, autor de la millor música que puga trobar-se al nostre patrimoni.»

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàgs. 438/39. (ISBN 84-239-4543-X)
# Ophthalmolycus bothriocephalus

Ophthalmolycus bothriocephalus és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 293-744 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Mar de Weddell.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Regan C. T., 1913. The Antarctic fishes of the Scottish National Antarctic Expedition. Trans. R. Soc. Edinb. v. 49 (pt 2, núm. 2). 229-292.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Pappenheim, P., 1912. Die Fische der deutschen Südpolar-Expedition 1901-1903: l. Die Fische der Antarktis und Subantarktis. Deutsche Südpolar-Exped. 1901-1903 v. 13 (Zool. 5): 163-182.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Anderson, M.E., 1990. Zoarcidae. p. 256-276. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.) Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.

## Bibliografia

* Anderson, M. E., 1992: Studies on the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes) of the Southern Hemisphere. VI. Review of the genus Ophthalmolycus (Regan, 1913), with description of a new species from Chile. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology Special Publication Núm. 53: 1-10.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Opsodoras boulengeri

Opsodoras boulengeri és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1925. A review of the Doradidae, a family of South American Nematognathi, or catfishes. Trans. Am. Philos. Soc. (N. S.) v. 22 (pt 5). 280-365.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1915. Beiträge zur Kenntnis der Flussfische Südamerikas V. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 52 (núm. 18): 217-219.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Valeriu Bularca

Valeriu Bularca (Întorsura Buzăului, 14 de febrer de 1931 - Brașov, 7 de febrer de 2017) fou un lluitador romanès, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics de Roma, on fou quinzè en la competició del pes welter del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Tòquio, guanyà la medalla de plata en la competició del pes lleuger del programa de lluita grecoromana.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or i una de bronze al Campionat del món de lluita i sis títols nacionals entre 1957 i 1964.

## Referències

* ↑ «O legendă a sportului din România s-a stins din viață» (en romanès). Antena 3, 08-02-2017.
* ↑ «Valeriu Bularca Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 25 novembre 2019].
* ↑ Bularca, Valeriu (ROU) a International Wrestling Database
* ↑ Valeriu Bularca. Comitè Olímpic de Romania
# Orella de Judes

L'orella de Judes, bolet de saüquer o orella de rata (Auricularia auricula-judae) és un fong gelatinós del grup dels basidiomicets, comestible però poc apreciat. Viu sobre troncs i branques morts o debilitats, especialment de sureres i saücs. Té aquest nom perquè Judes es va penjar d'un saüquer i aquest bolet apareix sovint sobre l'escorça d'aquest arbust.

## Morfologia

Neix en forma de petxina d'un color bru fosc, amb la cara externa un xic més pàl·lida que no pas la interna i, a mesura que va creixent, agafa la forma d'una orella amb el marge rebregat.
De consistència gelatinosa (si es pren a la mà i se'l sacseja, tremola), s'asseca en temps eixut i recobra l'elasticitat en temps humit.
Per la part del damunt és més pàl·lid que per la de sota, que està recorreguda per una mena de plecs o rebrecs, molt irregulars.

## Hàbitat

Creix habitualment en grups, damunt branques mortes de saüquers, alzines sureres, plàtans i altres arbres de fulla plana.
Apareix comunament a la tardor en indrets humits, després de les pluges, però ocasionalment pot trobar-se a la primavera.

## Usos
### Gastronomia

És comestible i molt apreciat a la cuina oriental (és el "bolet negre" dels restaurants xinesos, i a la Xina, fins i tot, el cultiven sobre troncs morts), però amb poca tradició gastronòmica als Països Catalans.
Se sol menjar cru, per bé que no té cap gust apreciable, però fa bonic i anima les amanides. També se'n fan sopes.
Pot guardar-se sec i si se'l posa en remull abans d'emprar-lo recupera la seua consistència gelatinosa.

### Cultiu
## Referències

* ↑ Pascual, Ramon: Els bolets (on surten, com es coneixen, com es cuinen). Editorial Pòrtic, S.A., Barcelona, octubre del 1997. Col·lecció Els manuals de Pòrtic, núm. 1. ISBN 84-7306-965-X, planes 58-59.
* ↑ Regis, Mary Ann Jully; Geösel, András «Cultivation of Auricularia species: a review of the history, health benefits, principles, practices, environmental conditions, research methods, and recent trends». Sydowia, 76, 19-07-2023, pàg. 21–33. DOI: 10.12905/0380.sydowia76-2024-0021. ISSN: 0082-0598.

## Bibliografia

* Régis Courtecuisse, Bernard Duhem: Guide des champignons de France et d'Europe (Delachaux & Niestlé, 1994-2000).
* Marcel Bon: Champignons de France et d'Europe occidentale (Flammarion, 2004).
* Dr Ewaldt Gerhardt: Guide Vigot des champignons (Vigot, 1999) - ISBN 2-7114-1413-2.
* Roger Phillips: Les champignons (Solar, 1981) - ISBN 2-263-00640-0.
* Thomas Laessoe, Anna Del Conte: L'Encyclopédie des champignons (Bordas, 1996) - ISBN 2-04-027177-5.
* Peter Jordan, Steven Wheeler: Larousse saveurs - Les champignons (Larousse, 1996) - ISBN 2-03-516003-0.
* G. Becker, Dr L. Giacomoni, J Nicot, S. Pautot, G. Redeuihl, G. Branchu, D. Hartog, A. Herubel, H. Marxmuller, U. Millot et C. Schaeffner: Le guide des champignons (Reader's Digest, 1982) - ISBN 2-7098-0031-4.
* Henri Romagnesi: Petit atlas des champignons (Bordas, 1970) - ISBN 2-04-007940-8.

## Enllaços externs

* Fotografia i informació sobre l'orella de Judes. Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. (neerlandès)
# Tiberiu Ghioane

Tiberiu Ghioane (nascut del 18 de juny de 1981 a Târgu Secuiesc) és un futbolista romanès. Va jugar al Dinamo de Kíiv com a centrecampista central.

## Carrera

* 1999-2000 FC Braşov
* 2000-2001 Rapid Bucureşti
* 2001-2011 Dynamo Kiev

## Títols

Amb el Dinamo de Kíiv:
* Lliga ucraïnesa: 2002–03, 2003–04, 2006–07, 2008-09
* Copa ucraïnesa: 2002-03, 2004-05, 2005-06, 2006-07
* Supercopa d'Ucraïna: 2004, 2006, 2007
* Independent States Cup: 2002

## Referències

* ↑ «Ungaria - Romania 0-1 / La limita» (en romanian). sport.hotnews.ro, 12-08-2009. [Consulta: 26 gener 2014].
* ↑ «Ghioane retired footballer». news.sevrugin.com, 22-07-2011. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2014. [Consulta: 26 gener 2014].
* ↑ «Tibi Ghioane se retrage» (en romanian). onlinesport.ro, 24-07-2011. [Consulta: 26 gener 2014].
* ↑ «Prejmerenii, pregătiţi de Tibi Ghioane, s-au detaşat în seria braşoveană» (en romanian). Buna Ziua Brasov, 31-10-2013. [Consulta: 15 maig 2014].
# Oreoglanis setiger

Oreoglanis setiger és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,9 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 36.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Laos i la Xina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Smith H. M., 1933. Contributions to the ichthyology of Siam. II-VI. J. Siam Soc. Nat. Hist. Suppl. v. 9 (núm. 1). 53-87.
* ↑ «Oreoglanis setiger». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Ng, H. H. i W. J. Rainboth, 2001: A review of the sisorid catfish genus Oreoglanis (Siluriformes: Sisoridae) with descriptions of four new species. Occasional Papers of the Museum of Zoology University of Michigan. Núm. 732: 1-34.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H.H. i J. Freyhof, 2001. Oreoglanis infulatus, a new species of glyptosternine catfish (Siluriformes: Sisoridae) from central Vietnam. J. Fish Biol. 59(5):1164-1169.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Orquestra Filharmònica Txeca

L'Orquestra Filharmònica Txeca (en txec: Česká Filharmonie, en francès: Orchestre philharmonique tchèque) és la principal i més cèlebre orquestra simfònica de la República Txeca. Va ser escollida com una de les millors deu orquestres europees en una votació de la revista francesa Le Monde de la Musique. Té la seu al Rudolfinum de Praga.

## Història

Els precedents de l'orquestra apareixen ja al segle xix, quan l'orquestra de l'Òpera Nacional de Praga començà a organitzar concerts simfònics. El primer concert de l'orquestra amb el nom actual va tenir lloc el 4 de gener de 1896, quan varen oferir obres d'Antonín Dvořák dirigides pel mateix compositor. A partir del 1901 l'Orquestra Filharmònica ja és completament independent de l'òpera.
El 1908, Gustav Mahler dirigí amb l'orquestra l'estrena musical de la seva Simfonia núm. 7. És, però, amb el compositor Václav Talich quan l'orquestra aconsegueix reconeixement internacional per la seva qualitat, que es va mantenir amb compositors tan prestigiosos com Václav Neumann, Karel Ančerl o Rafael Kubelík. A més dels directors titulars, també ha estat dirigida per importants directors convidats, entre els quals destaca el gran especialista en música txeca Sir Charles MacKerras.

## Llistat dels directors titulars

* Semjon Byčkov (2018– )
* Jiří Bělohlávek (2012–2017)
* Elijahu Inbal (2009–2011)
* Zdeněk Mácal (2003–2007)
* Vladímir Aixkenazi (1996–2003)
* Gerd Albrecht (1993–1996)
* Jiří Bělohlávek (1990–1992)
* Václav Neumann (1968–1989)
* Karel Ančerl (1950–1968)
* Rafael Kubelík (1942–1948)
* Václav Talich (1933–1941)
* Václav Talich (1919–1931)
* Vilém Zemanek (1903–1918)
* Ludvík Čelanský (1901–1903)

## Referències

* ↑ Bílá, Martina. «NOVÝ ŠÉFDIRIGENT ČESKÉ FILHARMONIE BYČKOV MÁ SMLOUVU NA PĚT LET» (en txec). Radio Prague International. [Consulta: 19 març 2020].
* ↑ WESTPHAL, Matthew «Angry Over Bad Review, Conductor Zdenek Mácal Abruptly Quits Czech Philharmonic». Playbill Arts, 09-09-2007 [Consulta: 11 maig 2010].

## Enllaços externs

* Orquestra Filharmònica Txeca - Lloc web oficial
# Oskar Pasch

Oskar Pasch (Frankfurt de l'Oder, 1844 - 1922), fou un compositor alemany.
Estudià en l'acadèmia de Composició i en l'Institut de Música religiosa de Berlín, i el 1874 aconseguí el premi Meyerbeer per la composició d'un salm per a solo, cor i orquestra. El 1884 fou nomenat director reial de la música, i després organista i mestre de cant de les escoles de Berlín.
Va compondre una simfonia, motets, salms, oratoris i gran nombre d'operetes.

## Referències

* ↑ Diccionari Musical Riemann (1901–1904) Q27774569

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 495. (ISBN 84-239-4542-1)
# Theodor Angheluță

Theodor Angheluță (Adam, 28 d'abril de 1882 - Cluj-Napoca, 30 de maig de 1964) va ser un matemàtic hongarès.

## Vida i Obra

Angheluță va fer els estudis secundaris a Bârlad, uns trenta quilòmetres al nord de la seva vila natal. El 1902 es va matricular a la universitat de Bucarest, en la qual es va graduar en matemàtiques el 1905. A partir de 1910 va estar a la Sorbona ampliant estudis amb Émile Picard. En esclatar a Primera Guerra Mundial (1914), va retornar al seu país on va fer de professor de secundària fins al 1919 en que va ser nomenat professor associat de la universitat de Bucarest. El 1923 va passar a ser professor titular d'àlgebra de la universitat de Cluj-Napoca, en la qual va ser degà de ciències el bienni 1931-1932 i de la qual es va retirar el 1947. No obstant, l'any 1950 es va reincorporar com a professor a la universitat tècnica de Cluj-Napoca, de la qual es va tornar a retirar el 1962.
Els treballs de recerca del professor Angheluță van ser en els camps de la teoria de funcions, equacions diferencials i integrals i anàlisi matemàtica i funcional.

## Referències

* ↑ Ionescu i Ghircoiașiu, 1970, p. 9.
* ↑ Duca i Petruşel, 2014, p. 404.

## Bibliografia

* Ionescu, D.; Ghircoiașiu, N. «Vița şi profesorului Theodor Angheluță». A: Dumitru Ionescu (ed.). Opera matematică - Theodor Angheluță (en romanès). Editura Academiei Republícii socialiste România, 1970, p. 9-14. OCLC 895220618.
* Duca, Dorel I.; Petruşel, Adrian «Mathematics education in Romanian at Babeş-Bolyai University Cluj-Napoca» (en anglès). Studia Universitatis Mathematica, Vol. 59, Num. 4, 2014, pàg. 399-418. ISSN: 0252-1938.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Theodor Angheluță» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Both, Nicolae. «Profesor Theodor Angheluţă». Universitatea Babeş-Bolyai. [Consulta: 9 abril 2020]. (romanès)