OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Careproctus longipinnis

Careproctus longipinnis és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* El mascle fa 27 cm de llargària màxima i 22,1 la femella.

## Alimentació

Menja crustacis.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 500 i 1.322 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar de Labrador, el mar de Noruega i el nord de les illes Fèroe.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Burke, C. V., 1912. Note on the Cyclogasteridae. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 9 (núm. 53): 507-513.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Chernova, N. V., 2005. New species of Careproctus (Liparidae) fom the Barents Sea and adjacent waters. J. Ichthyol. 45(9):689-690.
* ↑ Coad, B.W. i J.D. Reist, 2004. Annotated list of the arctic marine fishes of Canada. Can. MS Rep. Fish Aquat. Sci. 2674:iv:+112 p.
* ↑ Parin, N.V., V.V. Fedorov i B.A. Sheiko, 2002. An annotated catalogue of fish-like vertebrates and fishes of the seas of Russia and adjacent countries: Part 2. Order Scorpaeniformes. J. Ichthyol. 42(Suppl.1):S60-S135.
* ↑ Andriyashev, A.P. i N.V. Chernova, 1995. Annotated list of fishlike vertebrates and fish of the arctic seas and adjacent waters. J. Ichthyol. 35(1):81-123.
* ↑ Lindberg, G. U., 1979. Liparidae. p. 609-612. A: J.C. Hureau i Th. Monod (eds.). Check-list of the fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París, Vol. 1.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Careproctus roseofuscus

Careproctus roseofuscus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 35 cm de llargària màxima.

## Depredadors

A les illes Kurils és depredat per Polypera simushirae.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 72 i 1.950 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H. & Burke, C. V., 1912. New cyclogasterid fishes from Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 42 (núm. 1907): 351-380, Pls. 41-48.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Orlov, A.M. i D.L. Pitruk, 1996. Data on the feeding of the Polypera simushirae (Liparidae) with comments on its distribution at the northern Kuril Islands. J. Ichthyol. 36(9):781-786.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.
* ↑ Orlov, A. M. i I.A. Biryukov, 2002. Rare capture of single-eyed round snailfish Careproctus roseofuscus (Liparidae, Pisces). Bull. Moscow Soc. Nat. Biol. Section. 107(2): 37-39.
* ↑ Orlov, A.M., 1998. Demersal ichthyofauna of Pacific waters around the Kuril islands and Southeastern Kamchatka. Russ. J. Mar. Biol. 24(3):144-160.
* ↑ Quast, J.C. i E.L. Hall, 1972. List of fishes of Alaska and adjacent waters with a guide to some of their literature. U.S. Dep. Commer., NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF-658, 47 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cariclo (filla d'Oceà)

D'acord amb la mitologia grega, Cariclo (en grec antic Χαρικλώ) va ser una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis (però alguns la creuen filla d'Apol·lo).
Es casà amb el centaure Quiró, al qual ajudava en les seues tasques, i fou mare d'Ocírroe. Ella va ser qui va criar Jàson i Aquil·les.
Aquesta Cariclo o una altra, havia estat considerada la mare de l'endeví Tirèsias. Era una de les companyes d'Atena, que sovint la deixava muntar al seu carro. Un dia, quan les dues divinitats es banyaven a la font Hipocrene, a la muntanya de l'Helicó, Tirèsias, que estava caçant per aquelles contrades, va arribar a la font i va veure Atena tota nua. La deessa el va fer tornar cec a l'instant. Quan Cariclo li va retreure la crueltat que havia tingut envers el seu fill, Atena li va dir que tot mortal que veiés un immortal contra la seva voluntat havia de perdre la vista. Per consolar-la va concedir a Tirèsias el do de l'endevinació purificant-li les orelles perquè pogués comprendre el llenguatge dels ocells i li va donar un bastó de sanguinyol amb el que podia moure's tant bé com si tingués vista. A més, li va prometre que després de la seva mort conservaria a l'Hades totes les seves capacitats intel·lectuals, especialment la de profetitzar.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 43. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 88. ISBN 9788496061972.
# Carl Adolf Lorenz

Carl Adolf Lorenz (Köslin, Pomerània, Prússia, 1837 – 1923) fou un compositor alemany.
Estudià a la Universitat de Berlín: amb Siegfried Wilhelm Dehn, contrapunt, piano i composició amb Friedrich Kiel i instrumentació amb el mestre de capella, Gährich. Es graduà com a doctor en filosofia, i va romandre a Berlín fins al 1864 que es traslladà a Estrasburg per dirigir la Societat musical. Dos anys més tard es convertí en professor en el Gymnasium, i director musical i organista a Stettin, també fou crític d'òpera.
Com a compositor assolí grans èxits amb llurs oratoris: Winfried (1888). Otto der Grosse, Krösus, Die Jungfrau von Orleans, Golgatha i Das Licht (1907), i amb l'òpera Harald und Theano (Hannover, 1893); també va compondre música de cambra i pedagògica.
Entre la multitud d'alumnes importants de Lorenz, tingué al Conservatori de Dresden a Eduard Behm i al saxó Adolf Borsdorf.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 31, pàg. 222 (ISBN 84-239-4531-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. II, pàg. 178 (ISBN 84-239-4572-3)
# Carl Alexander Raida

Carl Alexander Raida (París, 4 d'octubre de 1852 - Berlín, 26 de novembre de 1923) fou un compositor alemany d'origen francès.
Estudià en els Conservatoris de Stuttgart i de Dresden, i des de 1878 fins a 1892 director d'orquestra de diversos teatres de Berlín i més tard de Múnic.
És autor de nombroses operetes, tals com les titulades Der Prinz von Luxenstein (1877); Die Königin von Golkonda (Berlín, 1879); Prinz Orloffsky (Berlín, 1882); Capricciosa (Berlín, 1886); Der Jaeger von Soest (Berlín, 1887), i Der Schlummerude Löwe (Nuremberg, 1903).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 383 (ISBN 84 239-4549-9)
# Carl Banck

Carl Ludwig Albert Banck (Magdeburg, 27 de maig de 1804 - Dresden, 28 de desembre de 1889) fou un compositor alemany.
Fou deixeble de Friedrich Schneider, i passà a Itàlia amb el poeta C. Alejandro, amic seu, perfeccionant els seus estudis i adquirint la manera fàcil i elegant dels mestres italians, que tant contribuí a la popularització que assoliren les seves melodies. Al tornar a Alemanya fixà la seva residència a Dresden, i redactà els articles de crítica musical en el Diari d'aquesta ciutat.
Entre les seves obres destaquen: Deutscher Liederbuch, Marien Lieder (Cants a Maria)), Abendruhe (Descans vespertí), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 469 (ISBN 84-239-4507-3)
# Carl Lührss

Carl Lührss (Schwerin, Mecklemburg, 1824 - 1882) fou un compositor alemany.
Des d'infant mostrà grans aptituds per l'estudia del piano, i als setze anys passà a Berlín per ingressar en la Reial Acadèmia de Cant, i va rebre lliçons de Mendelssohn el qual li ensenyà el piano i composició.
Va escriure diverses obres per a piano sol, sonates per a piano i violí, tercets, quartets, dues simfonies a gran orquestra, que foren estrenades a Leipzig i Berlín, el salm 108 per a veus, cor i orquestra i, sobretot, diversos lieder per a una veu sola amb acompanyament de piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 31, pàg. 556 (ISBN 84-239-4531-6)

## Enllaços externs

* Biografia (alemany)
# Carl Müllerhartung

Carl Müllerhartung (Stadtsulza, 19 de maig de 1834 - Charlottenburg, Berlín, 11 de juny de 1908) fou un compositor i director d'orquestra alemany. Primer estudià teologia, però no trigà a dedicar-se completament a la música, i fou, de 1857 a 1859, director d'orquestra del teatre de l'Òpera de Dresden, sent més tard director de música del Seminari d'Eisenach. El 1869 dirigí l'Òpera de Weimar, on fundà el 1872 una escola de música. Deixà sonates per a orgue, salms, cors, cants litúrgics i una Theorie der musik, que havia de tenir molts volums, però no assolí només que el primer: Harmonielehre (1879).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 267 ISBN 84-239-4537-5
# Carl Witting

Carl Witting (Jülich, 8 de setembre de 1923 - Dresden, Saxònia, 28 de juny de 1907) fou un compositor alemany.
Feu els seus estudis a París i Aquisgrà, tornant després a la capital francesa, on al principi va atendre a la subsistència cantant en les esglésies i com a corista de l'Òpera i després com a professor de música. El 1855 retornà a Alemanya i residí, successivament, a Berlín, Hamburg, Glogau i, finalment, a Dresden, on adquirí gran fama com a crític musical.
A més de gran nombre d'articles en diaris i revistes, publicà:
* Musikal, (1887).
* Wörterbucch, (1887).
* Geschichte des Violinspiels, (1900).
* Anàlisi per a concerts,
* Mètode per a violí,
* Die Kunst des Violinspiels, en 8 volums.
Com a compositor deixà diverses òperes i obres corals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 369 (ISBN 84-239-4570-7)
# Carles Llorenç d'Àustria

Carles Llorenç d'Àustria (Galapagar, 12 d'agost de 1573 - Madrid, 9 de juliol de 1575) va ser un infant d'Espanya, fill de Felip II, mort en la infància abans de complir els dos anys.
L'infant va néixer el 12 d'agost de 1573, fill del rei Felip II de Castella i de la seva quarta esposa, la reina Anna d'Àustria. El naixement es va produir al poble de Galapagar, on casualment estava la reina quan es va posar de part mentre anava de camí de Madrid des del monestir de San Lorenzo de El Escorial. Arran del part, es va habilitar al poble una dependència com a maternitat per a la Corona, situada en una casa del carrer Real. Després de donar a llum la mare, l'infant va ser batejat a l'església parroquial pel nunci apostòlic; el nom de Carles se li va donar en record al seu avi, l'emperador Carles V.
El naixement va succeir poc abans de complir-se dos anys del naixement del llavors príncep d'Astúries, Ferran. Amb tot, Carles Llorenç va morir a Madrid encara infant, poc abans de complir els dos anys, el 9 de juliol de 1575. El seu germà només el sobreviuria uns anys més, perquè va morir el 1578 i esdevindria hereu el futur Felip III.
El cadàver de l'infant va ser portat pel bisbe de Sigüenza, Juan Manuel, al monestir d'El Escorial. All va ser enterrat al Panteó dels Infants, concretament al mausoleu de pàrvuls. A l'epitafi de la seva tomba resa LAVRENTIUS, PHILIPPI II FILIVS.

## Referències

* 1 2 3 Flórez, Enrique. Memoria de las reynas catholicas (en castellà). vol. 2. Madrid: Antonio Marín, 1770, p. 910.
* ↑ Robles do Campo, Carlos «Los infantes de España en los siglos XVI y XVII». Anales de la Real Academia Matritense de Herálidica y Genealogía, núm. 9, 2005-2006, pàg. 404. Arxivat de l'original el 2019-02-28 [Consulta: 30 novembre 2021].
* ↑ Leralta, Javier. Madrid: cuentos, leyendas y anécdotas (en castellà). vol. 2. Madrid: Sílex, 2002, p. 76-77.
* 1 2 3 Cabrera de Córdoba, Luis. Filipe Segundo, Rey de España (en castellà). Madrid: Luis Sánchez, 1619, p. 761, 822.
* ↑ Cuartero y Huerta, Baltasar; Varga-Zúñiga y Montero de Espinosa, Antonio de. Índice de la colección de don Luis de Salazar y Castro (en castellà). vol. 26. Madrid: Reial Acadèmia de la Història, 1960, p. 299.
* ↑ Pérez de Guzmán y Gallo, Juan. El Principado de Asturias: bosquejo histórico-documental (en castellà). Valladolid: Imprenta de Manuel G. Hernández, 1880, p. 448.
* ↑ Rodríguez Díez, José. «Epitafios del Panteón de Infantes del Monasterio del Escorial y sus fuentes bíblicas». A: Francisco Javier Campos y Fernández de Sevilla (coord.). El mundo de los difuntos: culto, cofradías y tradiciones (en castellà). vol. 2. Guadarrama: Ediciones Escurialenses, 2014, p. 839.
# Carles Mascaró

Carles Mascaró (Breda, Girona, 1703 - Monestir de Montserrat, 1793) fou un organista i benedictí català.
Hi ha molt poques dades d'aquest religiós que també va ser un distingit literat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33 (ISBN 84-239-4533-2)
# Carlo Farina

Carlo Farina (Màntua, vers 1600 - Viena, juliol de 1639), fou un violinista i compositor italià, precursor de la música barroca.
El 1625 era músic de cambra de la cort electoral de Saxònia i vers el 1636 desenvolupà les mateixes funcions a Danzig, per més que d'altres biògrafs diuen que per aquesta època Carlo vivia a Itàlia.
Fou dels primers compositors que escriviren música de fantasia per a violí, devent-se-li una col·lecció de cinc llibres de Pavane, Gagliarde, Brandi, Mascherate, Arie francesi, Volte, Balletti, Sonate e Canzoni, a 2 i 4 veus (Dresden, 1626/28).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 259. (ISBN 84-239-4523-5)

## Referències

* ↑ Apel, Willi. Italian Violin Music of the Seventeenth Century. Indiana University Press, 1990, p. 71–74. ISBN 0-253-30683-3 [Consulta: 22 novembre 2017].
# Carlo Francesco Pollarolo

Carlo Francesco Pollarolo (neix als voltants de 1653, Brescia – Venècia, 7 de febrer de 1723) fou un organista, mestres de capella i compositor italià, principalment d'òperes.
Deixeble de Legrenzi, el 1665 fou cantor de la catedral de Sant Marc de Venècia, on ocupà successivament els càrrecs de segon organista (a partir de 1690) i de segon mestre de capella (des de 1692); en el primer càrrec fou substituït el 1723 pel seu fill Antonio Pollarolo. Probablement hagués pogut ascendir al càrrec de primer mestre de capella, sinó li haguessin mancat coneixements més profunds en música religiosa.
Pollarolo fou un dels compositors d'òpera més fecunds i més apreciats del seu temps; només cal dir que es coneix el títol de 71 òperes, representades quasi totes elles a Venècia des de 1684 fins al 1722. Deixà també diversos oratoris, entre ells el titulat Jefte; diverses cantates, com la titulada Fede, valore, gloria et fama, executada el 1716 en el palau de l'ambaixador d'Àustria; diferents peces per a orgue, etc.

## Òperes

Llista no exhaustiva de les seves millors òperes: Demone amante, Licurgo, Antonino Pompeiano, Alboino in Italia, La pace fra Tolomeo e Selenco, Ibraim Sultano, Iole, regina di Napoli, Onorio in Roma, Circe abbandonata, La forza della virtú, Avvenimenti di Erminia e Clorinda, Ottone, La schiavita fortunata, Alfonso primo, Amage, Gli ingeni felici, L'Irene, Il pastore d'Anfriso, Ercole in cielo, Rosamunda, I regi equivoci, Tito Manlio, Amore e dovere, La forza d'amore, Ulisse sconosciuto in Itaco, Marzio Coriolano, Il giudizio di Paride, Faramondo, Il color fa la Regina, Lucio Vero, Il ripudio d'Ottavia, Odio et Amore, Venceslao, Almanzor, Arminio, La Fortune per dote, Giorno di notte, L'enigma disciolta, Dafni, Filippo, re di Grecia, Egisto, L'Alcibiade, Il falso, Tiberino, Constantino Pio, Scipione, Il trionfo della costanza, Semiramide, Lucio Papirio, Plantella, Ascanio, L'equivoco, Astinome, etc.
Malgrat que aquest compositor no pot figurar entre els músics que exerciren influència en l'art de la seva època, no es pot negar que donà més interès a la instrumentació de les seves obres que els compositors venecians predecessors seus.

## Bibliografia

Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 163 (ISBN 84-239-4546-4)
# Carlo Valentini

Carlo Valentini (Lucca, 1790 - 1 d'abril, 1853) fou un compositor italià.
Fou deixeble de Giovanni Pacini i el 1827 fou director de la música del Teatre de Messina, on i va romandre fins a l'any 1835. El 1838 passà a Nàpols, on estrenà la seva òpera Anima, que no aconseguí cap èxit. Més afortunat fou a Roma, on a finals del mateix any donà al teatre la seva òpera Gli aragonesi in Napoli. Al seu retorn a Lucca, on va viure els últims anys de la seva vida, estrenà Il Sonnanbulo i Gli Avventurieri. A més se li deuen les òperes:
* Il capriccio drammatico,
* Il figlio del signor padre,
* Lo spettro parlante,
* L'Orfanella di Ginevra,
* Ildegonda,
A més de les seves òperes aquest compositor va escriure un gran nombre de misses, motets, vigílies i un oratori titulat Les set paraules de Jesucrist, amb acompanyament de piano, dedicat a la princesa Maria Teresa d'Àustria-Toscana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 680 (ISBN 84-239-4566-9)
# Rotació impròpia

En geometria, una rotació impròpia, també anomenada rotoreflexió o reflexió rotativa és, segons el context, una transformació lineal o una transformació afí resultant de la combinació d'una rotació sobre un eix i d'una reflexió perpendicular al pla del mateix eix.
En 3 dimensions, és equivalent a la combinació d'una rotació i una inversió en l'eix, també anomenada rotoinversió o inversió rotativa. Una simetria tridimensional que té només un punt fix d'isometria és necessàriament una rotació impròpia. En ambdós casos les operacions commuten. Rotoreflexió i rotoinversió són iguals si difereixen de 180° en angle de rotació i el punt d'inversió és en el pla de reflexió.
Una rotació impròpia d'un objecte produeix doncs una rotació de la seva imatge de mirall. L'eix és anomenat l'eix de rotació-reflexió . Si l'angle de rotació és 360°/n s'anomena una rotació n-cops impròpia. La notació S$_n$ (S per "Spiegel", alemany per mirall) denota el grup de simetria generat per una rotació n-cops impròpia. La notació ${\bar {n}}$ és utilitzada per a una rotoinversió, i.e. rotació per un angle de rotació de 360°/n amb inversió. La notació de Coxeter per a S$_{2n}$ és [2n$^+$,2$^+$], i la notació d'orbifold és n×. En un sentit més ample, una "rotació impròpia" pot ser definida com qualsevol isometria indirecta, i.e., un element de E(3)\E$^+$(3) (grup Euclidià): una reflexió pura en un pla, o una reflexió lliscada. Una isometria indirecta és una transformació afí amb una matriu ortogonal de determinant −1.
Una rotació pròpia és una rotació normal. En el sentit més ample, una "rotació pròpia" és definida com una isometria directa, i.e., un element de E$^+$(3): la identitat, una rotació amb una translació al llarg de l'eix, o una translació pura. Una isometria directa és una transformació afí amb una matriu ortogonal de determinant 1.
La composició de dues rotacions impròpies és una rotació pròpia, i la composició d'una rotació pròpia i impròpia és una rotació impròpia.
Quan s'estudia la simetria d'un sistema físic sota una rotació impròpia (p. ex., si un sistema té un pla de simetria de mirall), és important distingir entre vectors i pseudovectors (així com escalars i pseudoscalars, i en general entre tensors i pseudotensors), car es transformen de forma diferent sota rotacions pròpies i impròpies (en 3 dimensions, els pseudovectors són invariants sota inversió).

## Vegeu també

* Isometria
* Grup ortogonal

## Referències

* 1 2 3 Morawiec, Adam. Orientations and Rotations: Computations in Crystallographic Textures. Springer, 2004, p. 7. ISBN 9783540407348.
* 1 2 Kinsey, L. Christine; Moore, Teresa E. Symmetry, Shape, and Surfaces: An Introduction to Mathematics Through Geometry. Springer, 2002, p. 267. ISBN 9781930190092.
* ↑ Salomon, David. Computer Graphics and Geometric Modeling. Springer, 1999, p. 84. ISBN 9780387986821.
* 1 2 3 Bishop, David M. Group Theory and Chemistry. Courier Dover Publications, 1993, p. 13. ISBN 9780486673554.
# Carlos Ulloa Varela

Carlos Ulloa Varela (Pontevedra, febrer de 1849 - Lugo, febrer de 1887) fou un cantant de la corda de baix gallec.
Des dels seus primers anys mostrà grans disposicions pel cant, i als quinze d'edat ja cantava de forma admirable, La vall d'Andorra i El grumete. El 1866 aconseguí per oposició la plaça de baix en la catedral de Santiago, que no desenvolupà gaire temps, perquè, aconsellat per molts amics, sortí vers Madrid, i després d'estudiar allà durant els anys 1871-1872, amb excel·lents resultats, passà a Milà, on es perfeccionà en el cant, anant a debutar a Florència en el rol de Don Pedro de La Africana, en unió del cèlebre Masini. Acabada la temporada a Florència, tornà a Milà, on cantà l'òpera Moisès amb excel·lent èxit. Més tard tornà a actuar a Florència, amb grans aplaudiments, durant una llarga temporada, cantant després en els teatres de Gènova, Bolonya, Como i dues temporades més a Milà.
El 1878 marxà a l'Havana, havent aconseguit allà un sorollós èxit, inaugurant el teatre Pairet, on se li va fer un important homenatge. Al seu retorn d'Amèrica cantà a Milà una altra temporada, i després a Venècia. Després passà a Nàpols, i allà per primera vegada feu el Mefistofele de Faust, el rol del qual en va fer una verdadera creació que li'n valgué sorolloses ovacions. Continuà cantant en els teatres de Catània (Sicília), i una altra temporada a Nàpols, i va recórrer els de les principals espanyoles, cantant dues temporades a Madrid. L'amor a la seva terra nadiua i el desig d'abraçar la seva família foren la causa d'haver retornat a Galícia, actuant en els teatres de la Corunya, Ferrol, Santiago i Pontevedra, on recollí llorers i aplaudiments.
El seu repertori era molt extens i les seves obres destacades eren:
* Norma;
* La Africana;
* Hernani;
* Hugonots;
* Moisès;
* El profeta;
* Lucrècia Borgia;
* Robert le diable;
* El barber de Sevilla;
* Faust, destacant notablement en les dues últimes.
Del mèrit d'aquest malaurat artista, mort en plenitud de la seva vida, és la millor patent l'haver corregut amb grans èxits les primeres capitals d'Europa i Amèrica, i, sobretot, haver actuat durant quatre temporades en el gran Teatre de Milà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65. pàg. 928-29 (ISBN 84-239-4565-0)
# Carmànor

Carmànor (en grec antic Καρμάνωρ) va ser, segons la mitologia grega, un sacerdot de la ciutat de Tarrha, a l'illa de Creta que acollí, segons explicaven els cretencs, Apol·lo i Àrtemis després que els déus venceren la serp Pitó, els purificà i es consagrà al seu culte. També va ser ell qui acollí a casa seva els amors d'Apol·lo i Acacalis.
Va ser pare d'Eubul i de Crisòtemis.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 89. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 43. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1