OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Galvany

Galvany (en anglès Gawain, en francès Gauvain; també anomenat Gwalchmei, Gualguanus, Walwein, etc.) és un cavaller de la taula rodona de la llegenda artúrica. Hi apareix molt d'hora amb el nom de Gwalchmei, esmentat en algunes de les primeres fonts artúriques gal·leses. Se'l sol presentar com un dels membres més eminents de la taula rodona, sobretot a l'obra Sir Galvany i el Cavaller verd i, segons algunes versions, hauria sigut l'hereu veritable i legítim del tron de Camelot després del regnat d'Artús. En moltes versions és considerat fill de Morgause (o Anna), la germana del rei Artús, i del rei Lot d'Orcada i Lothian, i és el germà d'Agravain, Gaheris, Gareth i Mordret.
Galvany és sovint conegut com un guerrer formidable, alhora cortès i compassiu, aferrissadament fidel al rei i la seva família. És amic de joves cavallers, defensor dels pobres i «cavaller de les donzelles». També és l'amic més fidel de Lancelot. En algunes obres, la seva força creix o s'afebleix amb el sol: en la forma més comuna, la seva força es triplica al migdia però s'esvaeix a mesura que el sol es pon. Coneix molt bé les herbes silvestres i és un gran guaridor. Se li atribueixen almenys tres fills: Florence, Lovell i Gingalain, l'últim dels quals també és conegut com a Libeaus Desconus (El Bell Desconegut).

## Referències

* ↑ Forma catalana segons: de Troyes, Chrétien; De Riquer. El Conte del graal. Traducció i pròleg de Martí de Riquer, 1989 (Biblioteca mínima núm. 21). ISBN 978-84-7727-049-2.
* ↑ Hall, Louis B. The knightly tales of Sir Gawain (en anglès). Chicago: Nelson-Hall, 1976, p. 3. ISBN 978-0-88229-350-9.
* ↑ Day, Mildred Leake. The Romance of Arthur. Garland, 1994, p. 365–366. «The Rise of Gawain, Nephew of Arthur»
* ↑ C. Norris, Ralph. Malory's Library: The Sources of the Morte Darthur. D.S. Brewer, 2008, p. 200. ISBN 9781843841548.
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Garlieb Helwig Merkel

Garlieb Helwig Merkel (en letó Garlībs Helvigs Merķelis), nascut el 21 d'octubre de 1769 a Lēdurga, (Letònia) i mort el 27 d'abril del 1850 a Depkinshof (prop de Riga), fou un escriptor i periodista germano-bàltic.

## Biografia

El seu pare, a causa de la seva actitud il·lustrada, va perdre la seva posició de pastor rural i va morir jove. A conseqüència d'això, Merkel va ser autodidacta. Va treballar inicialment de professor particular en les propietats de la noblesa bàltica. Confrontat aviat amb la misèria de la població rural, va escriure el llibre Die Letten, vorzüglich in Liefland, am Ende des philosophischen Jahrhunderts (Els letons, principalment de Livònia, a la fi del segle filosòfic), publicat en 1796 a Leipzig. Aquest llibre és considerat una de les bases de la historiografia estoniana i letona.
A partir de 1796 va estudiar a Leipzig i a Jena i cap 1797 es va desplaçar a Weimar. Més tard es traslladaria a Frankfurt de l'Oder, on va fer el seu doctorat. De 1799-1806 va viure a Berlín, on, juntament amb August von Kotzebue, va editar Der Freimüthige, fins que poc després a causa d'una discussió amb von Kotzebue, es va convertir en l'autor principal. Va haver d'abandonar Berlín a causa de l'ocupació napoleònica. Se'n va anar a Riga, des d'on va continuar l'edició dels seus escrits antinapoleònics.
En contra de la Restauració, que després de les Guerres napoleòniques va ofegar tots els indicis democràtics, va escriure Über Deutschland, Wie ich és nach einer zehnjährigen Entfernung wiederfand (Sobre Alemanya, com trobar-la de nou després d'una absència de deu anys), que només va poder editar com a llibre el 1818 a Riga, ja que va ser prohibit a Alemanya. El 1838 va abandonar tota activitat periodística a causa dels seus problemes amb la censura.

## Bibliografia

* Garlieb Helwig Merkel, "Skizzen aus meinem Erinnerungsbuch" / "Darstellungen und Charakteristiken", primera edició del 1812 a Riga; reedició editada i comentada per Uwe Hentschel, Bernstein-Verlag, Bonn 2008, ISBN 978-3-939431-06-0
# Gaspare Pelleschi

Gaspare Pelleschi (Florència, 1782 - 1861), de vegades Gaspero, fou un distingit contrapuntista florentí.
En els seus primers anys es dedicà a l'escena, ja que posseïa una bonica veu de tenor. El 1814 fou nomenat professor de l'Acadèmia de Belles Arts de Florència.
A més d'algunes composicions profanes, deixà diverses misses a gran orquestra, d'una factura irreprotxable, però mancades generalment d'inspiració.
El seu germà Luigi Pelleschi també fou compositor.

## Bibliografia

* Tom núm. 43, pàg. 142, de l'Enciclopèdia Espasa ISBN 84-239-4543-X.

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Gaspare Pelleschi en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Gaston Séverin

Gaston Séverin (20è districte de París, 4 d'agost de 1879 - Clichy, 22 de desembre de 1962) va ser un actor francès. Fou vicepresident de la Unió d'artistes (1935) i distingit com a Cavaller de la Legió d'honor.
Va destacar en l'època del cinema mut per la seva capacitat mímica, havent-se inspirat en Jean-Gaspard Deburau. El desembre de 1917 va actuar al Teatro de la Zarzuela de Madrid en dues obres, L'Epervier i Monsieur Beverley. Va ser l'actor principal de la companyia francesa que actuava al teatre Nouveautés (actual Le National) de Montreal en el darrer quatrimestre de 1922.

## Filmografia parcial

* 1910 : Le Mauvais Hôte de Louis Feuillade
* 1910 : Conscience de fou de Louis Feuillade
* 1910 : La Justicière de Louis Feuillade
* 1910 : Le Revenant de Georges Denola
* 1910 : Le Quart d'heure de Rabelais de Louis Feuillade
* 1910 : La Fin de Paganini de Louis Feuillade
* 1914 : La Voix de la patrie de Léonce Perret
* 1921 : Le Méchant Homme de Charles Maudru
* 1933 : La Maternelle de Jean Benoît-Lévy i Marie Epstein : l'inspector
* 1936 : Les Mariages de Mademoiselle Lévy de André Hugon : le comte de Rochemaille
* 1937 : Abus de confiance de Henri Decoin : Maître Fortier
* 1938 : La Vénus de l'or de Charles Méré i Jean Delannoy : Silverstein
* 1940 : Narcisse de Ayres d'Aguiar
* 1941 : Le Club des soupirants de Maurice Gleize : le directeur de l'hôtel
* 1942 : La Neige sur les pas d'André Berthomieu
* 1942 : La Croisée des chemins d'André Berthomieu : Maître Berthier
* 1942 : Promesse à l'inconnue d'André Berthomieu
* 1943 : Ne le criez pas sur les toits de Jacques Daniel-Norman : l'advocat de Vincent
* 1948 : Le Diamant de cent sous de Jacques Daniel-Norman : l'advocat general
* 1951 : Le Journal d'un curé de campagne de Robert Bresson

## Notes

* ↑ Acte de naissance n° 1090 (vue 22/31) avec mentions marginales du mariage et du décès. Archives en ligne de la Ville de Paris, état-civil du 2e arrondissement, registre des naissances de 1879.
* ↑ MORT DE L'ACTEUR GASTON SÉVERIN, Le Monde, 24 de febrer de 1962
* ↑ Gaston Séverin a unifrance.org
* ↑ Gaston Severin a lesarchivesduspectacle.net
* ↑ «Gaston Séverin (1879-1962)» (en francès). Bibliothèque nationale de France. [Consulta: 19 març 2024].
* ↑ Pedretti, Michael. The Inside Story of Movement Theatre International's Mime and Clown Festivals (en anglès). Cambridge Scholars Publishing, 2022-12-23, p. 512. ISBN 978-1-5275-9066-3.
* ↑ «El Heraldo de Madrid» (en castellà). Biblioteca Nacional de España, 28-12-1917. [Consulta: 19 març 2024].
* ↑ «La Época (Madrid. 1849), núm. 24.141» (en castellà). Biblioteca Nacional de España, 31-12-1917. [Consulta: 19 març 2024].
* ↑ Whittaker, Herbert; Rittenhouse, Jonathan. Setting the Stage (en anglès). McGill-Queen's Press - MQUP, 1999-10-15, p. 204. ISBN 978-0-7735-6815-0.

## Enllaços externs

* Gaston Séverin a lesgensducinema
# Gastronomia a Al-Àndalus

Es coneixen com a gastronomia de l'Àndalus els costums gastronòmics practicats a l'Àndalus durant l'edat mitjana (711 - 1492). Aquesta gastronomia és coneguda per les referències literàries de certs escriptors com Ibn Razín at-Tujibí, metges de l'època com al-Ghafiqí que descriu la forma de cuinar els aliments en un tractat d'oftalmologia, les referències realitzades en les obres del lingüista az-Zubaydí i del botànic Abu-l-Hajj, així com els estudis glossats en volums de geografia d'Ibn az-Ziyyat i ar-Razí. No obstat existeix una àmplia documentació en tractats monogràfics on es detallen els processos de cocció, guisat, etc. dels aliments i els costums associats al seu consum.
Avui dia algunes de les receptes de la gastronomia d'Espanya i de Portugal tenen aromes i records d'aquesta gastronomia que va exercir la seva influència sobre el territori durant gairebé 800 anys.

## Ingredients

Els peixos i mariscs formaven part habitual de la gastronomia de les zones costaneres tal com s'esmenta en els textos de Ibn Zuhr. Es menjava tonyina pescada a les platges situades entre Cadis i Algesires. Els peixos es menjaven frescs o tractats per a la seva conservació, tals com salazones assecats al sol, barrejats amb vinagre, uns altres eren consumits com a condiment alimentós (murri al-hut) tal com ho descriu l'escriptor granadí at-Tignarí.
Els aliments més elaborats eren els cereals, els llegums, les hortalisses i les verdures en general. S'elaboraven plats molt diversos amb ordi, blat i farines vàries. Algunes de les més famoses són el: al-atriya, an-nasa, as-sawiq i al-kusk.
La carn era molt habitual cuinar-la acompanyada de blat, existien altres formes també populars en les quals com l'as-skibay es cuinava la carn amb vinagre, amb condiments al-mutàbbajar que podrien anar des de carn guisada amb most i diverses herbes aromàtiques. Els acompanyaments de les carns eren les verdures, tals com la coliflor, cols o naps. S'elaboraven embotits (al-marqas) amb carn picada i embolicada en el seu propi greix i espècies, ficada en budells de be.

## Plats

* xarab (en àrab: شراب) és l'origen etimològic de la paraula xarop. El xarab era una mescla de diferents fruites, flors, espècies i herbes.
* sorbet prové de l'àrab xerbet.

## Vegeu també

* Gastronomia àrab
* Gastronomia de l'Edat Mitjana

## Bibliografia

* "El Proveïment Alimentari en el Regne de Granada (1482-1510)",Teresa de Castro Martínez, Granada, 2000.
* "Al-Andalus, la cuina i la seva història", de L. Benavides-Barajas, editorial Dulcinea-1992
* "La cuina del-Andalus", Inés Eléxpuru, Madrid, Aliança, D.L. 1994
* Ambrosio Huici Miranda: Cuina hispà-magrebí durant l'època almohade: segons un manuscrit anònim del segle xiii. (2005) Edicions Trea, S.L. ISBN 84-9704-175-5 (edició original 1956-1957)

## Referències

* ↑ Francisco Abad Alegría, (2001),"Color rojizo en nuestra historia culinaria.

## Enllaços externs

* La cultura culinària andalusina i la seva influència en Mesoamérica Arxivat 2015-05-03 a Wayback Machine. En revista Alif Nûn núm. 29, juliol de 2005.
# Gaucelm Faidit

Gaucelm Faidit (Uzerche, Llemosí, fl. 1185 - vers 1220) fou un trobador occità. Els seus poemes són datats entre el 1185 i el 1220, i se sap que participà en la Quarta Croada. Pertanyia a una família burgesa i es va fer joglar perquè va perdre la seva fortuna en el joc. Serví a les corts de Ventadorn, de Bonifaci II de Montferrat i d'altres senyors. Viatjà per la Llombardia, Espanya i Hongria, durant una vintena d'anys. Però no s'acontentà només en recitar composicions alienes, i ell mateix compongué nombroses poesies. N'han estat conservades gairebé setanta poesies (de les quals 14 amb melodia conservada), que palesen un classicisme convencional, superat al planh per la mort de Ricard Cor de Lleó, a qui acompanyà a les croades (Fort chauza est que tot lo major dan; Riquer 1983, vol. 2, p. 770-773, núm. 148).
La major part de les seves poesies són amoroses i estan dirigides a les dames que més simpaties li inspiraven, com Maria de Ventadorn, Jordana d'Embrun i Margalida d'Aubusson, de les quals havia sol·licitat els favors, amb més o menys fortuna. Més artificiós que sincer, la puresa i correcció del seu estil, tanmateix li asseguren un dels primers llocs entre els trobadors.
Altres de les seves composicions són exhortacions a allistar-se en la croada, i ell mateix seguí a Bonifaci III de Montferrat en la de 1202. Quant a les dramàtiques que li atribuí Nostradamus, sembla que són completament apòcrifes. Faidit es casà amb Guillermina Monja, dona d'humil origen, però de gran bellesa i discreció, que l'acompanyà en les seves corregudes.

## Bibliografia

* Mouzat, J.-D. (1965). Les Poèmes de Gaucelm Faidit, troubadour du XIIe siècle. Paris: Les Classiques d'Oc.
* Biographies des troubadours ed. J. Boutière, A.-H. Schutz (Paris: Nizet, 1964) pp. 167-195.
* Riquer, Martí de, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 2, p. 755-780.
* Guido Favati (editor), Le biografie trovadoriche, testi provenzali dei secc. XIII e XIV, Bologna, Palmaverde, 1961, pàg. 240.
* Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995 p. 80-94 [Reproducció de la vida i diverses razós, amb traducció a l'espanyol, i miniatures dels cançoners A, I i K]
* Enciclopèdia Espasa, tom. nº, 23, pag, 95-96.

## Enllaços externs

* Poemes de Gaucelm Faidit
# Amblyceps tuberculatum

Amblyceps tuberculatum és una espècie de peix de la família dels amblicipítids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 40.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: L'Índia.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vishwanath, W., W. Manojkumar, L. Kosygin i K.S. Selim, 1998. Biodiversity of freshwater fishes of Manipur, India. Ital. J. Zool. 65:321-324.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, M., 1999. Amblycipitidae. p. 103-110. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i M. Kottelat, 2000: A review of the genus Amblyceps (Osteichthyes: Amblycipitidae) in Indochina, with descriptions of five new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 4): 335-348.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zheng, C.-Y., 1991. Amblycipitidae. p. 318-319. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de la Garriga

L'escut oficial de la Garriga té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una garric arrencat de sinople; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 3 de juliol del 1986 i publicat al DOGC el 25 d'agost del mateix any amb el número 731.
El garric és un senyal parlant que fa referència al nom del poble i, alhora, a una planta molt comuna en el seu terme. Els quatre pals, o armes reials, indiquen que la Garriga va pertànyer al comte de Barcelona. El 1357 va obtenir el títol de "carrer de Barcelona", terme legal segons el qual el poble tenia els mateixos privilegis que la capital catalana.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «DECRET 248/1986, de 3 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de la Garriga per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 731. Generalitat de Catalunya, 03-07-1986. [Consulta: 25 juny 2010].
# Habitatge al carrer Agoders, 6 (Tàrrega)

El Carrer Agoders, 6 és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.
Edifici construït totalment amb carreus de pedra, que consta de planta baixa i dos pisos. Les dimensions del solar no permeten més que una obertura per pis. Aquesta obertura així com el seu balcó són de majors dimensions al primer pis que al segon. La planta baixa es troba molt mutilada pel local comercial. La construcció és del 1663.

## Referències

* 1 2 «Carrer Agoders, 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Hort de Caro

L'Hort de Caro és un edifici de Tortosa (Baix Ebre) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La construcció centra una propietat coneguda com a Hort de Caro, situada vora la Carretera Tortosa-Santa Bàrbara, just a l'extrem de l'avinguda Marcel·lí Domingo. A més de l'edifici principal, hi ha un altre grup de construccions que pertanyen a la mateixa propietat a la vora de la carretera.
L'edifici principal és de planta irregular, amb el cos de portada i central de la façana avançat uns 3 m respecte a la resta. Presenta planta baixa, un pis i golfes. La rematada superior de la façana és d'una barana a manera de balustrada calada. Les obertures són allindades, en forma d'altes finestres en el primer pis. Tot el parament exterior es troba arrebossat, sense cap mena de decoració.
A la banda sud de l'edifici hi havia un jardí, actualment erm, amb un porxo i una sínia que donava aigua a tota la propietat. Es conserven actualment bastant malmesos.
L'interior és en mal estat de conservació, perquè fa anys que no s'habita. En els edificis propers a la carretera, més senzills de construcció i amb una petita capella, van viure fins fa pocs anys uns masovers.

## Història

A finals dels anys 1980 la propietat del conjunt era compartida entre Carme Tomàs, amb domicili a Santa Bàrbara, i uns familiars residents a Barcelona, el que determina el seu abandonament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Hort de Caro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Bryaninops

Bryaninops és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Bryaninops amplus (Larson, 1985)
* Bryaninops dianneae (Larson, 1985)
* Bryaninops erythrops (Jordan & Seale, 1906)
* Bryaninops isis (Larson, 1985)
* Bryaninops loki (Larson, 1985)
* Bryaninops natans (Larson, 1985)
* Bryaninops nexus (Larson, 1987)
* Bryaninops ridens (Smith, 1959)
* Bryaninops tigris (Larson, 1985)
* Bryaninops yongei (Davis & Cohen, 1969)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Larson, H. K. 1985. A revision of the gobiid genus Bryaninops (Pisces), with a description of six new species. The Beagle (Occas. Pap. N. Terr. Mus. Arts Sci.) v. 2 (núm. 1): 57-93.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
# Bathycongrus retrotinctus

Bathycongrus retrotinctus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 54 cm de llargària màxima.
* Cos moderadament llarg.
* Aleta caudal negra.
* Aleta pectoral pàl·lida.
* Cua prima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 150 i 450 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: des del Japó fins a les Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ogilby J. D., 1898. New genera and species of fishes. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 23 (pt 3). 280-299.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Snyder, J. O., 1901. A review of the apodal fishes or eels of Japan, with descriptions of nineteen new species. Proceedings of the United States National Museum v. 23 (núm. 1239): 837-890.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Ben-Tuvia, A., 1993. A review of the Indo-west Pacific congrid fishes of genera Rhynchoconger and Bathycongrus with the description of three new species. Isr.l J. Zool. 39:349-370.
* ↑ Machida, Y., H. Asano i S. Ohta, 1994. Redescription of the congrid eel, Rhechias retrotincta (Jordan and Snyder), from Japan. Jap. J. Ichthyol. 41(3):312-316.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Castle, P.H.J. i D.G. Smith, 1999. A reassessment of the eels of the genus Bathycongrus in the Indo-west Pacific. J. Fish Biol. 54:973-995.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bathymyrus smithi

Bathymyrus smithi és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 58 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 150-155.
* És marró grisenc amb el ventre més clar.
* Les aletes tenen puntes de color negre.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 470 i 490 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia i Moçambic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Alcock A. W., 1889. Natural history notes from H. M.'s Indian marine survey steamer 'Investigator,' ... .--Núm. 12. Descriptions of some new and rare species of fishes from the Bay of Bengal, obtained during the season of 1888-1889. J. Asiatic Soc. Bengal v. 58 (pt 2, núm. 3). 296-305.
* ↑ Castle, P. H. J., 1968. Description and osteology of a new eel of the genus Bathymyrus from off Mozambique. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology Special Publication Núm. 4: 1-12.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Bathymyrus smithi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Fischer, W., I. Sousa, C. Silva, A. de Freitas, J.M. Poutiers, W. Schneider, T.C. Borges, J.P. Feral i A. Massinga, 1990. Fichas FAO de identificaçao de espécies para actividades de pesca. Guia de campo das espécies comerciais marinhas e de águas salobras de Moçambique. Publicaçao preparada em collaboraçao com o Instituto de Investigaçao Pesquiera de Moçambique, com financiamento do Projecto PNUD/FAO MOZ/86/030 e de NORAD. Roma, FAO. 1990. 424 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia, and German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB