OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Else Gentner-Fischer

Else Gentner-Fischer (Frankfurt del Main, 5 de setembre, 1883 - Prien am Chiemsee (Alta Baviera), 26 d'abril, 1943) va ser una cantant d'òpera (soprano) alemanya.

## Biografia

Filla d'un perruquer va estudiar al Conservatori Hoch de la seva ciutat natal i va debutar a Mannheim. El 1906, el director artístic de Frankfurt, Emil Claar, la va convocar a l'Òpera de Frankfurt juntament amb el seu primer marit, el tenor Karl Gentner (1876–1922), on es va quedar durant tota la seva carrera i es va convertir en una de les favorites del públic amb el seu repertori inusualment extens d'uns 130 rols. Inicialment va començar amb papers d'opereta, després va canviar a papers dramàtics juvenils com a soprano. En els seus últims anys va assumir cada cop més papers molt dramàtics com a mezzosoprano.
Els seus papers destacats inclouen Aïda, Carmen, Donna Anna, el Marschallin, Santuzza i Tosca. També va emocionar el públic en òperes modernes de Paul Hindemith, Erich Wolfgang Korngold, Arnold Schönberg, Franz Schreker i Kurt Weill. Va rebutjar diverses trucades a altres escenaris, com ara Munic i Viena.
El 1935, Gentner-Fischer va haver de baixar dels escenaris perquè el seu segon marit, el baríton Benno Ziegler, era jueu. El 23 de juny de 1935 va fer la seva actuació de comiat en el paper d'Isolda. Va considerar temporalment convertir-se al judaisme, però el rabí de Frankfurt Georg Salzberger la va dissuadir. El seu marit va emigrar sol a Anglaterra mentre ella es va quedar a Alemanya.
Else Gentner-Fischer va morir el 26 d'abril de 1943 a Prien am Chiemsee. La seva tomba es troba al cementiri principal de Frankfurt. Està designada com a sepultura honorífica.
La seva veu es pot escoltar en discos fets per G&T (Frankfurt a. M. 1906), Grammophon (Berlín 1922–24) i Electrola (Berlín 1927–30).

## Bibliografia

* Discografia Else Gentner-Fischer a: Rainer E. Lotz, Axel Weggen i Oliver Wurl: Discografia d'enregistraments vocals alemanys, volum 2. Bonn: Lotz 1998. ISBN 3-9805808-0-6
* Wolfgang Klötzer (ed.): Biografia de Frankfurt. Lèxic de la història personal. Primer volum. A–L (=publicacions de la Comissió Històrica de Frankfurt. Volum XIX, núm. 1). Waldemar Kramer, Frankfurt del Main 1994, ISBN 3-7829-0444-3. (pàg. 245; imatge de la pàg. 246)
* Albert Richard Mohr: The Frankfurt Opera House 1880–1980. Editor Waldemar Kramer, Frankfurt del Main 1980, ISBN 3-7829-0232-7
* Gentner-Fischer, Else, a: Ernst Klee: El lèxic cultural del Tercer Reich. Qui va ser què abans i després de 1945. Frankfurt del Main: S. Fischer, 2007, ISBN 978-3-10-039326-5, pàg 177
# Emil Paur

Emil Paur (Txernivtsí ara Ucraïna, 19 de juliol de 1855 - Mistek, Txèquia, 7 de juny de 1932) fou un director d'orquestra austríac.
Fou deixeble del seu pare Franz Paur, i després estudià en el Conservatori de Viena. Adquirí ben aviat com a pianista i com a violinista, i fou successivament director d'orquestra a Cassel, a Koenigsberg, a Manheim i més tard en el Teatre Municipal de Leipzig. El 1893 succeí a Nikisch en la direcció de l'Orquestra simfònica de Boston i el 1898 passà a dirigir els concerts filharmònics de Nova York, on també exercí de professor, tenint entre els seus alumnes a Michel Gusikoff.
De retorn a Europa fou contractat a Madrid, i residí habitualment a Berlín, on ocupà el lloc de director d'orquestra en l'Òpera Reial, si bé presenta al cap de poc la dimissió del càrrec. El 1909 publicà una Simfonia en la menor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 980 (ISBN 84-239-4542-1
* ↑ https://www.stokowski.org/Philadelphia_Orchestra_Musicians.htm Arxivat 2020-10-07 a Wayback Machine.
# Emil Steger

Emil Steger (Viena, 25 de juny de 1856 - 3 de gener de 1929) fou un cantant austríac d'òpera i concert de la corda del baríton.

## Biografia

Emil Steger va començar a estudiar dret i després va passar al cant, per al qual es va formar a Viena i Itàlia. Steger va tenir el seu primer compromís a l'Òpera de Graz, després va cantar al Stadttheater Zürich el 1881/82, després al Hoftheater de Wiesbaden i el 1886/87 al Stadttheater de Basilea. Steger va continuar la seva carrera als Estats Units al Thalia Theatre de Nova York i va cantar el Telramund de Lohengrin al Metropolitan Opera el 1887/88 .
De 1889 a 1892 Steger va estar contractat al teatre de Brno i després a Colònia i Halle an der Saale. Va tornar a Viena i des d'allà va fer una gira per Europa amb recitals fins al 1914. Steger també va treballar com a professor de cant. Entre els seus alumnes hi havia Hans Duhan i Herbert Thöny.
El seu germà Heinrich Steger (1854-1929) fou un reeixit advocat criminalista a Viena.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1475 ISBN 84-239-4579-0
* Steger, Emil, a: Großes Sängerlexikon, 2000, pàg. 23225
* Hubert Reitterer: Steger, Emil. A: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Volum 13, Editorial de l'Acadèmia Austríaca de Ciències, Viena 2010, ISBN 978-3-7001-6963-5, pàg. 137.
# Emili Arnús i Oliveras

Emili Arnús i Oliveras (Barcelona, 1852 - Barcelona, 1908) va ser un mecenes català.

## Biografia

Fill del banquer Evarist Arnús i de Ferrer i de la seva segona muller, Balbina Oliveras i Comerma.
Home de caràcter bohemi, havent desestimat dedicar-se al negoci de la banca, que va deixar al seu cosí Manuel Arnús, es dedicà a muntar a cavall i a fer de mecenes. Fanàtic de la música i els concertistes, va impulsar la segona dècada de la vida del Teatre Líric. Al tombant de segle xx, va fer donació del teatre a l'Ajuntament de Barcelona, tanmateix, a causa de divergències entre els regidors i a la febre constructora, van fer que el teatre fos enderrocat.
També va remodelar la Torre Arnús a Badalona, obra encarregada a Salvador Vinyals i Sabaté vers 1890. A més, va fer-hi construir, entre d'altres, el castell del llac, i hi va traslladar la torre meteorològica del jardins del Teatre Líric pedra a pedra, després del tancament de la sala, i que Emili va mostrar sempre amb orgull a les visites que rebia a Badalona.
Emili Arnús va morir el 1908 i el seu fill, Gonçal Arnús i Pallós, a diferència d'ell, sí va voler dedicar-se a la banca, però no s'entengué amb el seu oncle i ambdós van crear bancs per separat, sent la de Gonçal la coneguda com Banca Arnús.

## Referències

* ↑ Hernández Tudela, Anna «El llegat artístic d'Evarist Arnús a Badalona: la Torre Arnús de l'arquitecte Josep Oriol Mestres i Esplugas». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 6, 2021, pàg. 82.
* ↑ Guardiet i Bergé, Montserrat. El Teatre Líric de l'Eixample (1881-1900). Barcelona: Pòrtic, 2006, p. 335.
* 1 2 Guardiet, Montserrat; Muñoz-Ramos, Gregori «La torre del rellotge de Ca l'Arnús: una estació meteorològica singular». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 19, 2008, pàg. 47.
* ↑ Hilario Chancho, Carme «Els jardins de la burgesia». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 22, 2012, pàg. 77.
* ↑ Cabana, Francesc. «Francesc Cambó: la banca i les finances». A: El món de Cambó: permanència i canvi en el seu 125è aniversari. Barcelona: Institut Cambó, 2001, p. 57-73.
# Emmanuelle Béart

Emmanuelle Béart (Gassin, 14 d'agost de 1963) és una actriu de cinema francesa.

## Biografia

Emmanuelle Béart és filla del cantant i poeta Guy Béart i de l'actriu Geneviève Galéa. La seva mare té orígens grecs, croats i de Malta i el seu pare és d'origen jueu sefardita i també amb orígens suecs i russos.
Als 11 anys va fer la seva primera pel·lícula a Demain les mômes. A la seva adolescència visqué un temps a Montreal, Canadà i tornà a França on estudià teatre a París.
L'any 1986 obté el seu primer paper important treballant junt amb Yves Montand al film Manon des sources (Manon de les fonts) i obté un premi César a la millor actriu no protagonista.
Després d'un matrimoni acabat en divorci amb l'actor Daniel Auteuil, qui també treballava en el film Manon des sources es va casar amb Michael Cohen. Va tenir una filla l'any 1992 amb Daniel Auteuil i un fill el 1996 amb el músic David Moreau.
És ambaixadora de l'UNICEF.
Durant el període de Nadal de 2006 va ser model de llenceria íntima i l'organisme feminista suec "Feministisk initiativ", va qualificar la seva campanya publicitària de pornografia.

## Filmografia

* Com una llebre acorralada (La Course du lièvre à travers les champs) (1972)
* Demain les mômes (1976)
* Primers desitjos (Premiers désirs) (1983)
* Un amour interdit (1984)
* L'Amour en douce (1985)
* Manon des sources (1986)
* Date with an Angel (1987)
* À gauche en sortant de l'ascenseur (1988)
* Les Enfants du désordre (1989)
* Il viaggo di capitan fracasa (1990)
* La Belle Noiseuse (1991)
* Le bateau de Lu (1991)
* Un cor a l'hivern (Un cœur en hiver) (1992)
* La Belle Noiseuse: Divertimento (1992)
* Rupture(s) (1993)
* L'Enfer (1994)
* Nelly et Monsieur Arnaud (1995)
* Une Femme française (1995)
* Le dernier chaperon rouge (1996)
* Missió: Impossible (Mission: Impossible) (1996)
* Voleur de vie (1998)
* Don Juan (1998)
* Time Regained (1999)
* Elephant juice (1999)
* Season's Beatings (1999)
* Els destins sentimentals (Les Destinées sentimentales) (2000)
* Voyance et manigance (2001)
* La Répétition (2001)
* 8 femmes (2002)
* Searching for Debra Winger (2002)
* Histoire de Marie et Julien (2003)
* Nathalie... (2003)
* Strayed (2003)
* A boire (2004)
* Un fil à la patte (2005)
* D'Artagnan et les trois mousquetaires (2005)
* L'infern (L'enfer) (2005)
* A Crime (2005)
* Els testimonis (2007)
* Disco (2008)
* Mes Stars et moi (2008)
* Vinyan (2008)
* Nous trois (2010)
* Ça commence par la fin (2010)
* Ma compagne de nuit (2011)
* Bye Bye Blondie (2012)
* Télé gaucho (2012)
* Par exemple, Électre (2013)
* My Mistress (2014)
* Els ulls grocs dels cocodrils (2014)
* Beyond the Known World (2017)

### Televisió

* Le grand Poucet (1980)
* Zacharius (1984)
* Raison perdue (1984)
* La femme de sa vie (1986)
* Et demain viendra le jour (1986)
* Les jupons de la révolution (1 episodi, 1989)

## Referències

* ↑ Certificat de naixement núm. 68/1963, LES GENS DU CINEMA Consultat el 24 de març de 2010
* ↑ Jon Henley "The kiss of death" The Guardian 17 d'octubre de 2007
# Encheloclarias tapeinopterus

Encheloclarias tapeinopterus és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sumatra (Indonèsia).

## Referències

* 1 2 «Encheloclarias tapeinopterus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, P. K. L. i K. K. P. Lim 1993: The Southeast Asian catfish genus Encheloclarias (Teleostei: Clariidae), with descriptions of four new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 4 (núm. 1): 21-37.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enchelycore anatina

Enchelycore anatina és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 120 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental (Açores, Madeira, Illes Canàries, Cap Verd i Santa Helena).

## Referències

* ↑ Kaup J. J. 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enchelycore pardalis

Enchelycore pardalis és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 92 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Reunió fins a les Hawaii, les Illes de la Societat, el sud del Japó, el sud de Corea i Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ Kaup J. J. 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Endre Szemerédi

Endre Szemerédi (21 d'agost de 1940) és un matemàtic hongarès naturalitzat estatunidenc, que ha treballat en els camps de la combinatòria i la informàtica teòrica. Ha ocupat la càtedra d'informàtica teòrica a la Universitat Rutgers de Nova Jersey des de 1986.
Szemerédi ha guanyat nombrosos premis en matemàtiques i ciència, entre els quals destaca el Premi Abel el 2012. Ha fet diversos descobriments molt rellevants en combinatòria i informàtica teòrica, com el teorema de Szemerédi, el lema de regularitat de Szemerédi, el teorema d'Erdős–Szemerédi, el teorema de Hajnal–Szemerédi i el teorema de Szemerédi–Trotter.

## Biografia

Szemerédi nasqué a Budapest, estudià a la Universitat Eötvös Loránd de Budapest i es doctorà a la Universitat Estatal de Moscou. El seu director de tesi va ser el matemàtic Israel Gelfand.
Ha sigut, des de 1986, el catedràtic d'informàtica a la Universitat Rutgers. Ha ocupat posicions a la Universitat Stanford (1974), la Universitat McGill (1980), la Universitat de Carolina del Sud (1981–1983) i la Universitat de Chicago (1985–1986).
Szemerédi és casat i té cinc fills.

## Obra

Endre Szemerédi ha publicat més de 200 articles científics en els camps de matemàtica discreta, informàtica teòrica, combinatòria aritmètica i geometria discreta. És conegut sobretot per la demostració de 1975 d'una antiga conjectura de Paul Erdős i Paul Turán: si una seqüència de nombres naturals té densitat superior positiva aleshores conté progressions aritmètiques arbitràriament llargues. Aquest resultat ara s'anomena teorema de Szemerédi. Un lema essencial de la demostració ara rep el nom de lema de regularitat de Szemerédi, que ha esdevingut una eina molt important en combinatòria.
També és conegut pel teorema de Szemerédi–Trotter en geometria d'incidència i el teorema de Hajnal–Szemerédi en teoria de grafs. Una altra part de les seves investigacions s'han enfocat a la informàtica teòrica.

## Referències

* ↑ «Magyar tudós kapta a matematika Nobel-díját» (en hongarès). Népszava, 21-03-2012. Arxivat de l'original el 10 de juny 2012. [Consulta: 19 abril 2012].
* ↑ Endre Szemerédi al Mathematics Genealogy Project.
* ↑ DeLong Lecture Series (anglès). Math.colorado.edu. [Consulta: 22 març 2012]
* ↑ Algunes publicacions a mathscienet
* ↑ Lugosi, Gabor; Serra, Oriol «Endre Szemerédi, Premi Abel 2012». Butlletí de la Societat Catalana de Matemàtiques, Vol. 28, núm. 1, 2013, pàg. 87-115. DOI: 10.2436/20.2002.01.48 [Consulta: 27 juny 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web personal a l'Alfréd Rényi Institute of Mathematics (anglès)
* Grime, James; Hodge, David. «6,000,000: Endre Szemerédi wins the Abel Prize» (en anglès). Numberphile. Brady Haran, 2012. Arxivat de l'original el 2014-01-09. [Consulta: 3 abril 2013].
# Enric Ciervo Pérez

Enric Ciervo Pérez (Barcelona, 1835 - 30 de desembre de 1901) fou un músic barceloní.
Fill de Félix Siervo i Solerenou i Josefa Pérez i Torres. Després d'haver freqüentat l'escola de Belles Arts per aprendre dibuix, la seva inclinació artística el portà a estudiar la música, aprenent a tocar el violí, instrument que deixà ben aviat per dedicar-se estudiar el cornetí, el qual arribà a dominar de manera espectacular, assolint grans elogis no tan sols dels mestres Vernis i Goula, sinó de quants entesos l'escoltaven. Fou professor del Conservatori d'Isabel II, actuant més de trenta anys seguits amb l'orquestra del Gran Teatre del Liceu. A més de la sonoritat en les notes més altes, no igualada per cap altre solista de cornetí, tenia la facilitat de saber llegir en el pentagrama a primera vista, i això, unit a una impecable afinació, feien d'ell un professor extraordinari.
Casat amb Mercè Paradell i Solà varen ser pares de Joaquim i Enric Ciervo i Paradell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 71 ISBN 84-239-4531-6

## Referències

* ↑ «esquela». La Vanguardia, 31-12-1901, pàg. 1.
# Enric Cramer

Enric Cramer, fou un pianista i compositor alemany, fill de Franz II (per tant pertanyia a la nissaga de músics), mort a Frankfurt del Main el 1877. Va viure un temps força llarg a París, deixà nombroses obres originals i adaptacions per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1480/81. (ISBN 84-239-4515-4)
# Constantino Parravano

Constantino Parravano (Caserta, 25 de novembre de 1841 - Caserta, 26 de febrer de 1905) fou un pianista i compositor italià.
Va esser deixeble de Saverio Mercadante i als dinou anys estrenà la seva primera òpera, Isaura di Firenze, que fou molt ben acollida, així com les següents: Colpa e castigo (1867), L'ultimo de mori in Ispagna (1874), Ginevra di Monreale (1878), Piccarda Donati, Gli Uscocchi i La dama bianca.
També és autor d'algunes melodies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 288 (ISBN 84-239-4542-1)
# Escut de Figaró-Montmany

L'escut oficial de Figaró-Montmany té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un peix d'or posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 de desembre del 1994 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 1991.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 13 de desembre de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Figaró-Montmany.» (pdf). DOGC núm. 1991. Generalitat de Catalunya, 30-12-1994. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# John Page

John Page (c. 1760 - agost 1812) fou un músic anglès.
Les poques dades que tenim de Page, ens diuen que des de 1790 a 1795 fou tenor de la capella de Sant Jordi del Castell de Windsor, i posteriorment vicari de la Catedral de Saint Paul de Londres.
Publicà les obres següents: Harmonia sacra, A collection of hymns by various composers, etc. (1804); Festive harmony, The burial service, etc. (1806), i una nova edició del més selecte de Chandos-Anthems, de Händel (1808).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 1483. (ISBN 84-239-4540-5)
# María Gautier Anton

María Sebastiana Antonia Gautier Anton (Madrid, 19 de gener de 1722 - 14 de desembre de 1784) va ser una terciària carmelita castellana.
Nascuda a la vila de Madrid el 19 de gener de 1722, va rebre el sagrament del baptisme el 25 del mateix mes a l'església parroquial de San Luis. Era filla de Pedro Gautier o Gauthier, un guàrdia alabarder, natural de la ciutat de València, que va servir en temps de Felip V i Ferran VI, i de Francisca Antonia Anton, natural d'Alacant. Des de la seva infància es va mostrar inclinada a la religió, i eventualment va professar al Tercer Orde del Carmel, format per persones seglars. Ja abans de la seva entrada, va dur a terme dejunis, penitències i dedicava bona part a la pregària, a més de romandre soltera durant tota la seva vida.
Va morir a la capital el 14 de desembre de 1784, concretament al carrer de l'Abada, en una casa pertanyent a l'orde dels carmelites. Hom afirma que en les 48 hores posteriors, fins al seu enterrament, el seu cos no es va arribar a posar-se rígid. A més, a causa de la nombrosa concurrència pública que es va presentar a la casa que volia veure-la, els encarregats del funeral van haver de tancar la porta per evitar que la gent s'endugués records de la difunta a causa del fervor. Fou enterrada dos dies després a l'església dels pares carmelites calçats, una cerimònia que va tenir també una gran afluència de públic. El 21 de desembre, el comissari general de l'orde, fra Juan Gil, va pronunciar una oració fúnebre en el seu honor.

## Referències

* 1 2 3 4 «Festividades eclesiásticas». Memorial literario, instructivo y curioso de la corte de Madrid, vol. 6, núm. 21, 9-1785, pàg. 506-507.
* 1 2 Reunión de eclesiásticos y literatos. Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 8. Madrid i Barcelona: D. Eusebio Aguado y D. J. M. de Grau y Compañía, 1854, p. 450.
* 1 2 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Vol. 4. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1791, p. 64-65.
# Hèsper

Hèsper (en grec antic Ἓσπερος Hesperos), d'acord amb la mitologia grega, fou un déu, fill d'Astreu i d'Eos (o de Jàpet i de Clímene, segons altres genealogies). Era la personificació del planeta Venus, en la seua faceta d'estel del vespre.
Un vespre, mentre contemplava els estels des de dalt de la muntanya de l'Atlas, va ser arrabassat de la terra per una tempesta i va desaparèixer sense deixar rastre. Els homes, que l'estimaven per la seva bondat, van suposar que s'havia transformat en un estel i el van anomenar Hèsper, l'astre benefactor que cada dia porta el repòs de la nit.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 265. ISBN 9788496061972.

## Vegeu també

* Fòsfor

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 114. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461