OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Romualda Moriones

Romualda Moriones (Tafalla, Navarra, Espanya, 1851 -Mèxic, ?) fou una cantant de sarsuela espanyola.
La seva carrera fou molt curta, no obstant l'èxit que des del seu debut li prodigà el públic. Estudià al conservatori, i sinó la primera, una de les seves primeres sortides a escena fou en el teatre de la Zarzuela el 26 de juny de 1869 en el paper de "Rosicler", en la sarsuela que, amb lletra de Luis Rivera i música del cèlebre Jacques Offenbach, s'estrenà amb el títol de La vida parisenca. El rol era d'escassa importància, perquè els principals femenins estaven a càrrec de la malaurada Arsenia Velasco, de la Franco, la Baeza i Dolores Fernández. Però el mateix any (1 d'octubre) fou millorada amb el tercer paper en la sarsuela Las Georgianas, un altre arranjament del francès en el gènere buf que en aquell temps estava de moda.
L'any següent feu el primer paper de dama jove en la petita peça de Ricardo de la Vega i el mestre Cristóbal Oudrid, titulada El paciente Job. Fou ajustada el 1871 per al teatre de l'Alhambra, presentant-se el 27 de setembre en la sarsuela de Pastorfido amb música arranjada per Offenbach, amb el títol Huyendo de París, en la qual feu el primer paper. Amb el mateix caràcter sortí en el teatre del Circo en la sarsuela titulada La sonambula, de Granés i el mestre Nieto, que s'estrenà el 20 de setembre.
No hi fou probablement en els teatres de la cort, els anys 1873-1874, però l'estiu següent la veiem figurar com a primera en la companyia dels Jardins del Retiro i, com a tal, cantar en l'estrena de les dues sarsueles titulades El Diamante negro i Dos cómicos de provincias, lletra de Rafael Maria de Lern ambdues, i música dels mestres Monfort i Rafael Aceves. Encara l'estiu de 1876 tornà a aparèixer en el mateix teatre dels Jardins, on el 27 d'agost estrenà la sarsuela de Granés, amb música de Monfort, titulada Se necesitan oficialas, i des de llavors desapareix del teatre i de la vida pública.
La seva veu tendia més a contralt que a soprano, però era dolça i ben timbrada.
També era bella, estava soltera i, en entrar en la vida privada, feu ja indiscretes i inútils per la història de l'art totes les indagacions dels periodistes i biògrafs: només se'n sap que marxà a Mèxic, ignorant-ne qualsevol dada més d'aquesta cantant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 36, pàg. 1102, ISBN 84-239-4536-7
# Hypoptopoma inexspectatum

Hypoptopoma inexspectatum és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paranà i Paraguai.

## Referències

* ↑ Günther A., 1868. Diagnoses of some new freshwater fishes from Surinam and Brazil, in the collection of the British Museum. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 4) v. 1 (núm. 6). 475-481.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena, 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raúl A. Ringuelet").
* ↑ López, H.L., A.M. Miquelarena i J. Ponte Gómez, 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14:311-354.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Niké d'Epidaure

La Niké d'Epidaure (en grec: Νίκη της Επιδαύρου) és una antiga escultura grega de marbre de Niké, la dea grega de la victòria, obra de l'escultor Timoteu, un famós escultor de l'Antiguitat. La Niké formava part del frontó oest de l'Asclepeion d'Epidaure, déu grec de la medicina i la curació, en l'antiga Epidaure. Actualment es conserva al Museu Arqueològic Nacional d'Atenes (núm. d'inventari 155) a la sala 22.

## Història

Malgrat el nom, no és l'única estatueta de Niké trobada a Epidaure, ja que s'han desenterrat altres tres al mateix indret; n'era, això sí, la més gran (quan estava intacta) i la més prominent.
La va esculpir Timoteu, que sembla que fou l'escultor principal de tot l'edifici cap al 380 abans de la nostra era, i era l'akroterion (ornament del sostre) central del frontó oest del Temple d'Asclepi d'Epidaure. És probable que la Niké no estigués confinada per complet en l'espai triangular del frontó, sinó que el seu cap sobresortís d'ell. Es va excavar cap a 1884 o poc abans.

## Descripció

Realitzada en marbre pentèlic, amb una alçada de 85 cm, és de grandària inferior al natural.
La dea apareix alçada, alçant el vol i avançant amb la cama esquerra. Duu un quitó gairebé transparent i un himàcion damunt, que oneja al vent darrere seu. A la mà dreta, la Niké sosté una perdiu, símbol dels poders curatius d'Asclepi. Li manca el cap, el braç esquerre, el peu dret i la cama esquerra per davall del genoll, i l'himàcion i les ales estan trencades.

## Referències

* 1 2 3 Kaltsas, 2002, p. 177.
* ↑ «Timotheus» (en anglés). Enciclopèdia Britànica. Cambridge University Press, 26, 1911, pàg. 99 [Consulta: 26 març 2024].
* 1 2 Kavvadias, 1890, p. 134.
# Román Jimeno Ibañez

Román Jimeno Ibáñez (Santo Domingo de la Calzada, La Rioja, 1799 - Madrid, 1874) fou un organista, compositor i teòric musical espanyol conegut per haver estat organista de l'Església de Sant Isidre de Madrid i primer professor del Conservatori de Madrid. Cal destacar, a més, que fou autor de diversos mètodes d'orgue, solfeig i cant pla.

## Trajectòria

Entre els anys 1809 i 1819 estudià orgue i composició amb Vicente Pueyo, organista de la Catedral de Santa Maria de Burgos, al Col·legi de la Santa Creu de Burgos.
Un any abans d'acabar els estudis amb Vicente Pueyo, Jimeno Ibáñez va opositar per la plaça d'organista a la Catedral de Sigüenza (Guadalajara). Tot i quedar en primer lloc, la plaça se la quedà un altre organista, ja que, a més, era capellà.
Tot i així, aconseguí la seva primera plaça com a organista major el 29 de novembre de 1819 a la Catedral de Palència, havent estat examinat per Manuel Santotís i Miguel Zaldívar. Donat que es considerava que no podria optar mai a un càrrec major en l'àmbit eclesiàstic li fou concedit un permís excepcional per poder-se casar a canvi que es comprometés a fer totes les obligacions que comporta ser organista major i a compondre tota la música eclesiàstica que se li demanés. L'any 1825 li fou concedida la plaça de mestre de capella per succeir a Manuel Santotís i, tres anys després, demanà permís per opositar per la plaça d'organista de l'Església de Sant Isidre de Madrid. Aquesta l'aconseguí l'any 1829, on romangué fins a l'any 1852 quan es creà una capella de música de la mateixa església i se'l va nomenar mestre de capella.
L'any 1852 fou nomenat primer professor d'orgue al Conservatori de Madrid.
Va compondre nombroses obres del gènere religiós i un Método de canto llano i figurado (1865).
El 25 de novembre de 1874 morí a Madrid.

## Referències

* 1 2 Casares, Emilio; López-Calo, José; Fernández de la Cuesta, Ismael; González Peña, María Luz. Diccionario de la música española e hispanoamericana. Madrid: Sociedad General de Autores y Editores, 1999-2002. ISBN 9788480483032.
* ↑ Pérez Gutiérrez, Mariano. Diccionario de la música y los músicos. Ediciones AKAL, 1985, p. 205. ISBN 978-84-7090-141-6 [Consulta: 29 desembre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 2799 (ISBN 84-239-4582-0)
# Dr. James Wilson

El doctor James Wilson és un personatge de ficció de la sèrie televisiva House, MD interpretat per Robert Sean Leonard.

## Biografia

D'origen jueu, el doctor Wilson és el cap del servei d'oncologia del Princeton-Plainsboro Teaching Hospital on té l'equip el Dr. House. És el millor, i probablement l'únic amic del Dr. House i sovint li passa casos. També és el metge que firma les receptes de Vicodina que pren en House per combatre el dolor de la cama. La seva fidelitat arriba al punt de ser acomiadat de l'hospital per negar-se a votar afirmativament el cessament del seu amic.
Es desconeix on va estudiar medicina, tot i que en diferents episodis en Wilson porta un jersei de la McGill University, el que fa pensar que va estudiar en aquesta universitat.
Igualment, en Wilson és conegut per les seves infidelitats. Casat diverses vegades, es dedueix que durant la sèrie està casat per tercera vegada, i el seu matrimoni es trenca quan descobreix que la seva dona té un embolic sentimental. De totes maneres, el doctor admet en diversos capítols que la fidelitat no és una de les seves característiques personals.
El nom del seu personatge sembla seguir les similituds entre el doctor House i Sherlock Holmes, on Wilson agafaria el paper del Dr. Watson.
# Márton Lõrincz

Márton Lõrincz (Corund, 26 d'octubre de 1911 - San Carlos de Bariloche, 1 d'agost de 1969) va ser un lluitador hongarès, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes gall del programa de lluita grecoromana.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat d'Europa de lluita, una d'or i una de plata.

## Referències

* 1 2 «Márton Lõrincz Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 18 novembre 2019].
# La Pobla de Massaluca

La Pobla de Massaluca és un municipi de la comarca de la Terra Alta, a Catalunya. Unit per la carretera local amb Faió (Aragó) i Vilalba dels Arcs. Estació de ferrocarril de Faió-La Pobla de Massaluca de la línia Barcelona - Saragossa. L'activitat econòmica més desenvolupada al municipi és l'agricultura, amb tres tipus de cultius principals: l'oliva, l'ametlla i la vinya. La Pobla de Massaluca és principalment coneguda per la primera d'aquestes, ja que l'oli d'aquesta població ha estat mereixedor d'importants premis al llarg dels anys. Entre les festivitats més conegudes, hi ha les festes majors de Sant Antoni, les quals se celebren al gener; les festes majors d'estiu, a mitjan agost; i la coneguda romeria a l'ermita de Berrús, celebrada cada any el segon cap de setmana després de la Setmana Santa. Té una extensió de poc més de 43 km² i aproximadament 400 habitants fixos, dedicats majoritàriament a la seva principal activitat laboral —l'agricultura, especialment la cura dels seus recursos econòmics més nombrosos, la vinya i l'olivar, amb algunes parcel·les d'ametllers.

## Símbols

L'escut oficial té el següent blasonament: Escut caironat: d'argent, amb una mà dreta palmellada d'atzur i una creu de tau o de Sant Antoni patent concavada de gules, amb una campaneta d'or al seu peu, posades en pal. Per timbre, una corona de poble.
Va ser aprovat el 17 de juny de 2013, i publicat al DOGC el 18 de juliol del mateix any, amb el número 6350. La creu de tau, que és un atribut del patró local (sant Antoni Abat), és el senyal més antic emprat pel poble, i conté una campaneta que també és atribut del sant.

## Geografia

* Llista de topònims de la Pobla de Massaluca (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 13 | 27 | 39 | 161 | - | 867 | 893 | 1010 | 1028 | 1067 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 1048 | 933 | 720 | 737 | 686 | 550 | 474 | 490 | 462 | 462 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 445 | 436 | 442 | 435 | 433 | 407 | 400 | 391 | 364 | 354 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 333 | 328 | 317 | 340 | 344 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Referències

* ↑ Terra Alta. Catalunya Amunt i Avall.
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1562/2013, de 17 de juny, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Pobla de Massaluca.» (pdf). DOGC núm. 6420. Generalitat de Catalunya, 18-07-2013. Arxivat de l'original el 6 de febrer 2020. [Consulta: 23 juliol 2013].

## Vegeu també

* Església de Sant Antoni.
* Duran (La Pobla de Massaluca), muntanya.

## Enllaços externs

* Web de l'Ajuntament
# Phanerodon

Phanerodon és un gènere de peixos pertanyent a la família dels embiotòcids.

## Taxonomia

* Phanerodon atripes (Jordan & Gilbert, 1880)
* Phanerodon furcatus (Girard, 1854)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Gilbert, C. H., 1880. Description of a new embiotocoid fish (Ditrema atripes), from the coast of California. Proceedings of the United States National Museum v. 3 (núm. 156): 320-322.
* ↑ Girard, C. F., 1854. Observations upon a collection of fishes made on the Pacific coast of the United States, by Lieut. W. P. Trowbridge, U. S. A., for the museum of the Smithsonian Institution. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 7: 142-156.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* Nomenclator Zoologicus (anglès)
* The Paleobiology Database (anglès)
# Sobeknakht

Sobeknakht va ser una princesa egípcia de finals de la dinastia XII o principis de la XIII. Era filla d'un rei desconegut i se la coneix gràcies a una estatueta de coure que la representa amamantant un nen que és un príncep.

## Biografia

La Filla de Rei Sobeknakht no se la coneix per cap altra font que no sigui l'estatueta feta de coure arsenical que la representa. Les estàtues i estatuetes de coure eren habituals durant el regnat d'Amenemhet III, a principis de la dinastia XIII, abans que les turbulències polítiques fessin que aquestes obres d’art fosin menys habituals. Pel que sembla, Sobeknakht va ser filla d’un rei d’aquest període i mare d’un príncep també desconegut per l'egiptologia. Per tant, el seu marit també podria haver estat rei.
Tanmateix, l'estatueta pot estar oberta a d'altres interpretacions.

## Estatueta de coure de Sobeknakht

L'estatueta de coure de Sobeknakht va ser elaborada entre els anys 1700 i 1630 aC i mostra grans habilitats en el seu disseny i fabricació. Representa una dona lactant un nen masculí. Aquest tipus d'escena pot reflectir Isis-Horus i més tard Maria-Jesús, mostrant així arrels d'aquesta iconografia al Regne Mitjà de l'antic Egipte. La inscripció fa referència a la "noble hereditària" Sobeknakht. Porta la ureu que indica que és una princesa. Al nen també se'l mostra com un príncep. L'estatueta es pot interpretar com la celebració d'un naixement, el senyal de la devoció d'un rei regnant vers la seva mare o el desig d'ajuda divina per concebre un nen que esdevindria el rei d'Egipte. Forma part de la col·lecció del Museu de Brooklyn.

## Referències

* ↑ Hill, 2015, p. 109, núm. 51.
* ↑ Romano, 1992, p. 131-143.
* ↑ «Princess Sobeknakht Suckling a Prince» (en anglès). Museu de Brooklin. [Consulta: 10 juny 2021].

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Hill, Marsha. Statuette of Princess Sebeknakht, nursing her son (en anglès). Nova York: Oppenheim, d. Arnold, D. Arnold, Kei Yamamoto (editors), 2015 (Ancient Egypt Transformed, The Middle Kingdom). ISBN 978-1-58839-564-1.
* Romano, F. «Statuette of a Royal Mother and Child in The Brooklyn Museum». Mitteilungen des Deutschen Archaeologischen Instituts Kairo, 48, 1992.
# Kentrocapros flavofasciatus

Kentrocapros flavofasciatus és una espècie de peix de la família dels aracànids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima temperat que viu entre 80-360 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud del Japó fins al mar de la Xina Oriental, tot i que, de vegades, ha estat registrat a Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1855. Uebersicht über die Species einiger Familien der Sclerodermen. Arch. Naturgeschichte v. 21 (núm. 1). 215-233.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kamohara, T., 1938. On the offshore bottom-fishes of Prov. Tosa, Shikoku, Japan. Maruzen Kobushiki Kaisha, Tòquio: 1-86.
* ↑ «Kentrocapros flavofasciatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Hureau, J.-C., 1991. La base de données GICIM : Gestion informatisée des collections ichthyologiques du Muséum. p. 225-227. A: Atlas Préliminaire des Poissons d'Eau Douce de France. Conseil Supérieur de la Pêche, Ministère de l'Environnement, CEMAGREF et Muséum national d'Histoire naturelle, París.
* ↑ Matsuura, K. i J.C. Tyler, 1997. Tetraodontiform fishes, mostly from deep waters, of New Caledonia. p.173-208. A: B. Séret (ed.) Résultats des Campagnes MUSORSTOM, vol. 17. núm.9. Mem. Mus. Natl. Hist. Nat. 174.
* ↑ Matsuura, K., 2001. Aracanidae. Trunkfishes. p. 1. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO identification guide for fishery purposes. The Western Central Pacific.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Roque Lázaro

Roque Lázaro fou un compositor espanyol dels segles XVII i XVIII. El 28 d'octubre de 1695 va fer oposicions a la plaça de mestre de capella de Tudela (Navarra). Algunes de les seves obres es conserven en antics manuscrits que els erudits aprecien molt.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1220 ISBN 84 239-4529-4
# Hypostomus affinis

Hypostomus affinis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 39,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraíba do Sul.

## Referències

* ↑ Lacepède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Hypostomus affinis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Steindachner, F. 1877. Die Süsswasserfische des südöstlichen Brasilien (III). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.): 559-694, Pls. 1-13.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.