OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caroline Kennedy

Caroline Bouvier Kennedy Schlossberg (Nova York, 27 de novembre de 1957) advocadessa, diplomàtica, escriptora i periodista. Filla de John F. Kennedy (1917-1963), el President núm. 35 dels Estats Units, i de Jacqueline Kennedy (1929-1994).
Va néixer a Nova York, sent la segona filla dels seus pares. Va rebre el nom de la seva tia Caroline Lee Radziwill (nascuda el 1933), que és la germana petita de Jacqueline Kennedy. Els seus germans són Arabella (va néixer i va morir el 23 d'agost de 1956), John F. Kennedy, Jr (1960-1999) i Patrick Bouvier Kennedy (va néixer i va morir el 1963).
Tenia 6 anys i faltaven cinc dies per complir-ne 7 quan el seu pare va ser assassinat.

## Carrera política

El desembre de 2008, Kennedy va anunciar el seu interès en el seient del Senat dels Estats Units ocupat per Hillary Clinton, que havia estat designada secretària d'Estat. El Governador de Nova York David Paterson havia de designar un substitut per a Clinton fins que se celebrés una votació especial el 2010 per omplir la vacant fins a la següent elecció ordinària, el 2012. D'aquesta manera Caroline hauria ocupat l'escó que antany havien ocupat tant el seu pare, abans de ser elegit president el 1960, com el seu difunt oncle Robert, assassinat el 1968.
El 22 de gener de 2009, després de diversos informes en què era severament criticada, Caroline Kennedy va emetre un comunicat en què anunciava la retirada de la lluita per l'escó al Senat al·legant motius personals.
L'abril de 2009 es va fer pública la seva presència en una proposta informal com a ambaixadora dels Estats Units d'Amèrica al Vaticà, encara que va ser extraoficialment vetada -com les dues propostes anteriors- per l'Estat Vaticà pels seus punts de vista sobre l'avortament i la investigació amb cèl·lules mare.
Està casada amb Edwin Arthur Schlossberg, que és el pare dels seus tres fills: Rose (25 de juny de 1988), Tatiana (5 de maig de 1990) i John (19 de gener de 1993).
# Carrer Alou (Sant Boi de Llobregat)

El carrer Alou és un carrer del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El conjunt d'aquest carrer és notable per la quantitat de casetes de tipus menestralet que encara es conserven de les moltes que es devien arrenglerar al moment de la seva màxima vida, els segles xv i xvi i fins i tot, primeria del segle xvii.
Són cases entre mitgeres, amb teulada de teula àrab a dues vessants amb una vessant al carrer, protegida la façana amb un ràfec de teula d'amplada variable i en alguns casos doble.
Totes les cases són de planta baixa i un pis, amb grans finestres o un balconet, de maó i pedra basta arrebossada i pintades (generalment de blanc). La majoria d'elles tenen una gran entrada amb un arc rebaixat, si bé en alguns casos les obertures de la planta baixa s'han reformat en els darrers temps. Conserven, però el primer pis en l'estat original.

## Història

El carrer de l'Alou, és un dels que formaven part del nucli més antic de Sant Boi, aquell que es formà abans del segle x entorn del castell i de l'església de Sant Baldiri. El nom ja dona una referència històrica, ja que hi vivien els «aloers», és a dir, els que estaven lliures de gravamens als comtes de Barcelona. Aquest carrer va des de l'església a la Plaça del Pou (avui ajuntament). Malgrat l'origen alt medieval, el moment de màxim impuls del carrer i la seva barriada va ser als segles xv i xvi. D'aquell moment encara en queden cases de menestralets ben conservades (el números 6, 8, 10, 12, 13, 33 i 35).

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer Alou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].

## Vegeu també

* Cal Forns, al núm. 18
* Cal Manelet, al núm. 30
# Carrer Sant Sebastià (Moià)

El Carrer Sant Sebastià és una obra de Moià inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer de S. Sebastià enllaça la plaça del mateix nom amb el carrer de S. Pere, fins l'indret on abans hi havia la capella de Sant Josep. Hi predominen les cases de tres pisos, algunes avui totalment reformades. Cal destacar la llinda de l'antiga capella de S. Josep (1620), un motiu de ferrer del núm.50, el casalot de cal Fermí (núm.31) que havia estat casa d'estiueig i que conté detalls esgrafiats i bonics picaportes, les cases núm. 25,27 (1796), el portal renaixentista del núm. 21, del núm. 18, la casa del núm. 19 i les golfes del núm. 24.

## Història

Aquest carrer va néixer a partir del segle xvi en el camí ral de Manresa a Vic, era l'anomena't "raval de dalt". S'hi va instal·lar gent aposentada i d'ofici: rellotgers, vinaters, ferrers...
Primer s'edificà la banda de baix, orientada a migdia, deixant la part nord per a magatzems i graners, perquè per culpa del pendent, la planta baixa quedava sense ventilació. Més endavant la planta superior fou habitada.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Carrer de la Rosa

El carrer de la Rosa és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Comunica el carrer del Bisbe Aznar amb la plaça de la Cinta. Conserva els palaus Oriol, Despuig i Capmany; la resta dels edificis, distribuïts en habitatges plurifamiliars de tres pisos o bé tres pisos i golfes, són tots de la darreria del segle xix i el començament del xx. L'estat de conservació d'aquests és mitjà. El carrer es troba dins del primitiu recinte romà, paral·lel a l'antic cardo romà (avui carrer de la Ciutat). A l'extrem sud es trobava la porta principal de la ciutat, l'anomenat portal de la Rosa o del Pont de Pedra, que tenia tres arcades en època romana i després quedà en una amb dues torres. Sobre l'arc hi havia una imatge de la Mare de Déu de la Rosa, que es conservà enmig del carrer fins al 1936 després que el 1878 l'arc fos enderrocat per una riuada. El pont es conserva per sota del carrer actual.
Durant l'Edat Mitjana rebia el nom de carrer dels Sastres i formava una via urbana força important, com ho demostren els palaus que conserva. Formava part de l'eix comercial que anava des de la Llotja fins al portal del Romeu, i va mantenir la seva importància en aquest aspecte fins a la darreria del segle xix.
Les façanes solen ser de carreus de pedra grans a la planta, amb portes d'arc escarser i emmarcament de pedra, i arrebossades o amb pintades senzilles als nivells superiors. Els balcons poden ser de base de pedra (núm. 14 i núm. 16) o de ferro amb manises a la base.
Els vestíbuls de la planta baixa solen també tenir sòcol de revestiment amb ceràmica vidrada. Les escales són encaixades o a la catalana, amb ull central petit.
Són abundants els comerços de les plantes baixes, poc reformats pel que fa a l'estructura, però el carrer han perdut la importància que sempre havia tingut en aquest aspecte.

## Vegeu també

* Farmàcia Vergés

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Carrer de la Rosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Hypostomus lexi

Hypostomus lexi és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 46 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Ihering, R. von 1911. Algumas especies novas de peixes d'agua doce (Nematognatha) (Corydoras, Plecotsomus, Hemipsilichthys). Rev. Mus. São Paulo v. 8 (1910): 380-404.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Creu de terme de Sant Gregori

La creu de terme de Sant Gregori és una creu de Sant Gregori (Gironès) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És una creu de terme realitzada en pedra, d'una sola peça. La creu descansa sobre un capitell esculturat que es troba sobre un fust octogonal d'una sola peça, tots ells també de pedra. El basament de l'element és format per tres pedres circulars de diferent diàmetre i col·locades una sobre l'altra, constituint una base esglaonada.

## Història

Inicialment era situada en un camp contigu al torrent Vidal, que pertanyia al Mas Vilà, prop de l'antiga carretera de Girona a Olot. Havia estat destrossada diverses vegades, però se salvaren els esglaons de la base, el fust vuitavat i el capitell esculturat. L'any 1943, amb motiu d'una Santa Missió es traslladà al lloc que ocupa actualment i que antigament havia ocupat el Cementiri parroquial. El trasllat el realitzà el mestre d'obres Sr. Roca de Cal Xai de Sant Gregori. La consueta moderna de l'arxiu parroquial diu que quan es tragué del lloc originari, als fonaments s'hi va trobar un tros de creu més antiga. A l'actual creu hi ha la següent inscripció: "Santa Missió-Fabre 1957".

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Sant Gregori». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Apistogramma martini

Apistogramma martini és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes present al Perú.

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1913. Fishes from the River Ucayali, Peru, collected by W. Mounsey. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 12 (núm. 69): 281-283
* ↑ BioLib
* ↑ «Apistogramma martini» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Habitatge al carrer del Nord, 28 (Figueres)

L'edifici al Carrer del Nord, 28 és una obra del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici situat a l'eixample de la ciutat.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de planta baixa. Portal d'entrada i una finestra a l'esquerra, amb reixa de ferro. Guardapols escalonats amb ornaments de ceràmica. Motllura i forats de ventilació a la zona alta. Cornisa, barana bipartida amb cos central amb ornament floral, en alt relleu. Sòcol pintat de color verd. Façana blanca.

## Referències

* 1 2 «Carrer del Nord, 28». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Escut de Torrelles de Llobregat

L'escut oficial de Torrelles de Llobregat té el següent blasonament: escut caironat: d'or, 3 torres d'atzur obertes. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 27 de maig de 1982 i publicat al DOGC el 16 de juliol del mateix any amb el número 241.
Les tres torres són el senyal parlant tradicional. Les armes venen de la família Torrelles, senyors del poble, que pertanyia a la baronia de Cervelló, de les armes de la qual provenen els colors or i atzur.

## Referències

* ↑ «DECRET 158/1982, de 27 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Torrelles de Llobregat per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 241. Generalitat de Catalunya, 16-07-1982. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
# John Wall Callcott

John Wall Callcott (Londres, 20 de novembre de 1766 – Bristol, 15 de maig de 1821) fou un eminent compositor anglès.
Desenvolupà el càrrec d'organista en diverses esglésies de Londres; el 1800 la Universitat d'Oxford li atorgà el títol de doctor en música, i el 1806 succeí a William Crotch en la càtedra d'aquest art en la Royal Institution.
És autor d'un gran nombre de composicions sagrades i profanes de les que el seu gendre William Horsley publicà una Col·lecció l'any 1824, a més se li deu el llibre A musical grammar (1806), i altres obres de teoria musical.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 994. (ISBN 84-239-4510-3)
# John Wilbye

John Wilbye (1574-1638) fou un compositor anglès de principis del Barroc.
El 1598 era organista d'una església de Londres i assolí celebritat com a madrigalista, devent-se-li dos llibres de composicions d'aquest gènere a 3 i 6 veus (1598 i 1609), que foren reeditats el 1841 i 1846. També fou un dels autors dels Triumphs of Oriana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 240 (ISBN 84-239-4570-7)
# Jordi Bayarri Dolz

Jordi Bayarri Dolz (1972) és un historietista valencià.

## Biografia

Llicenciat en Belles arts en la Universitat Politècnica de València, ha publicat un bon nombre de còmics de diversos gèneres d'aventura: Entre tinieblas, ambientat en un món plagat de criatures sobrenaturals; Piel de Dragón, de fantasia heroica; Titán del pasado, d'escenari futurista; Allien College, que bàsicament tracta sobre col·legiales amb roba ajustada lluitant contra extraterrestres malvats...
Però potser la seua obra més popular segueixi sent Magia & Acero, que publica des de 1998. Aquesta sèrie de tall eròtic-festiu i ambientació fantàstic-medieval, s'ha convertit amb els anys en una de les col·leccions espanyoles més populars i amb una sorprenent continuïtat. Comença a publicar-se sota el segell "Anillo de Sirio", sent una de les capçaleres fundadores del segell 7 Monos, però la seua creixent popularitat (premi al Millor Còmic Eròtic en el Saló del Còmic de Barcelona de 2002) possibilita una cuidada edició, a color a partir del núm. 12, un luxe gens comú en un autor autoeditat.
En 2012 comença a publicar la seua Col·lecció Científics, finançada mitjançant micromecenatge. Aquesta la conformen: Darwin, la evolución de la teoría, Galileo, el mensajero de las estrellas, Newton, la gravedad en acción i Marie Curie, la actividad del radio. En aquesta col·lecció va comptar amb la col·laboració de Tayra Lanuza, doctora en història de la ciència i investigadora del CSIC. En cas de seguir aconseguint el finançament, seguirà amb la col·lecció amb, Marie Curie i Albert Einstein. El 25 de febrer de 2015 anuncia el següent còmic Ramón y Cajal, una vida al microsopio basat en les recerques del guanyador del Nobel Santiago Ramón y Cajal que comença a distribuir-se al juliol d'aquest any. El següent projecte de la col·lecció estarà dedicat a Aristòtil.

## Estil

Despreocupats, simpàtics, que fugen d'alló pretensiós, sempre amb el seu característic humor picant, els seus còmics són ben populars i un excel·lent exemple d'historieta d'evasió.

## Premis

* 2002 - Millor còmic eròtic del Saló Internacional del Còmic de Barcelona per 7 Monos.

## Referències

* ↑ Pons (2007), pp. 276 a 279.
* ↑ Galileo, en cómic Arxivat 2013-07-13 a Wayback Machine..
* ↑ Jordi Bayarri: "En "Entre tinieblas" intento hacer superhéroes en un mundo de fantasía".

## Bibliografia

* PONS, Álvaro, PORCEL, Pedro i SORNÍ, Vicente. Viñetas a la luna de Valencia. Castalla: Edicions de Ponent, Col·lció Papers Grisos, 2007. Dipòsit Legal: A-295-2007 ISBN 978-84-96730-04-5.
# Carrer del Sol (Tortosa)

El carrer del Sol és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Uneix el carrer Major de Remolins i l'actual avinguda de Remolins, per la qual cosa en principi devia avar des d'aquest carrer fins a l'Ebre, ja que l'avinguda es va obrir posteriorment guanyant terreny al riu. Les construccions, a partir del núm. 22, tenen estructura antiga, de final del segle xix i començament del segle xx, mentre que les de la banda del riu ja són de construcció moderna. En general són cases poc riques, construïdes amb maó (núm. 22 i 26, sense arrebossar), que poden tenir un o dos pisos i golfes. Algunes tenen teulada a doble vessant que cobreix tot l'espai, mentre que altres deixen un petit terrat a la banda de davant. La casa núm. 22 té els baixos del mur de pedra i la resta de maó, excepte a la partició entre la planta i el pis, de maçoneria. L'arc de la porta és de maó i sobre les altres obertures, allindades, hi ha arcs de descàrrega. Presenta l'estructura d'una porta petita per accedir a l'habitatge del primer pis i una de gran per al negoci establert a la planta.

## Història

Es troba dins de l'antic barri jueu de la ciutat. La meitat est, tocant al carrer Major de Remolins, conserva la distribució i el traçat medieval, encara que els habitatges hagin estat renovats posteriorment.

## Referències

* 1 2 «Carrer del Sol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Carreró Segon de Vilanova (Tortosa)

El carreró Segon de Vilanova és un carrer del barri de Remolins a Tortosa (Baix Ebre), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer secundari que comunica el carrer de Vilanova amb l'esplanada no urbanitzada vora la torre d'en Celió, anomenada actualment plaça de Menahem ben Saruq. Té una llargada d'uns 20 metres, i una amplada irregular d'1,30 m al sector més estret. Al sector que mira al carrer de Vilanova hi donen murs laterals de cases, amb petites finestres. El sector vora de l'esplanada és ample i presenta ja façanes. La majoria d'habitatges es componen de planta, pis i golfes i dissimulen l'antiguitat de les cases mitjançant l'arrebossat nou. Com a obertures, s'observen finestres petites quadrades o rectangulars. En destaca la casa núm. 3, que mostra una combinació de materials força interessant: la planta és de maçoneria i maó emblanquinat, i als pisos, maó ordinari vist. La teulada és de teula sobre canyís; tots tres elements són visibles al voladís exterior.

## Història

El carrer forma part de l'antic barri jueu de la ciutat, urbanitzat entre els segles XII i XIV. Malgrat les transformacions posteriors, el seu traçat recorda el de l'època medieval. Les construccions, per l'estructura i els materials utilitzats, pertany a la darreria del segle xix i començament del XX, centúria en què tot el barri sofrí una forta renovació.

## Referències

* 1 2 «Carreró Segon de Vilanova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Carta de franquesa

La carta de franquesa és un privilegi concedit als habitants d'una població o d'un territori. Les cartes de franquesa eren destinades a afavorir el poblament d'un indret o bé a evitar-ne l'emigració dels seus pobladors. S'establien les obligacions privilegiades dels habitants -que hi vivien o que hi podien viure en el futur- envers el senyor i les competències administratives o judicials que podien tindre. Trobem les primeres cartes de franquesa a l'època carolíngia (en relació amb Cardona, el Montmell, Ribes, etc.). Tanmateix, la major part foren concedides a l'edat mitjana central, en especial arran de la conquesta de la Catalunya Nova.

## Vegeu també

* Carta de Privilegis i Franqueses
* Carta de poblament

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284, plana 130. Barcelona,abril del 2000 ISBN 84-297-4706-0
# Hypostomus luteomaculatus

Hypostomus luteomaculatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Uruguai.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Devincenzi, G. J. & G. W. Teague. 1942. Ictiofauna del Rio Uruguay medio. An. Mus. Nac. Hist. Nat. Montev. (Ser. 2) v. 5 (núm. 4): 1-100 + index + i-viii, Pls. 1-6.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.