OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dalí, Despullat

Dalí, despullat, o el títol complet Dalí, despullat, contemplant extasiat cinc cossos regulars metamorfosats en corpuscles, en els quals de sobte apareix la “Leda” de Leonardo, cromosomatitzada per la cara de Gala és un quadre del pintor català Salvador Dalí realitzat devers 1954. No és pas signat ni datat. És un oli sobre llenç, és d'estil surrealista i mesura 61 × 46 cm. Es conserva en una col·lecció privada.
L'obra és un dels exemples més famosos de la pintura corpuscular de Dalí, basada en les seves reflexions sobre les implicacions metafísiques del bombardejos atòmics sobre Hiroshima i Nagasaki a la fi de la segona guerra mundial. Dalí va dir sobre aquest esdeveniment: «l'explosió de la bomba atòmica el 6 d'agost de 1945 em va sacsejar sísmicament. L'àtom era l'aliment que preferia per a les meves reflexions.» En les obres d'aquest període Dalí representa imatges explotats, descompostes en múltiples corpuscles esfèrics, cònics i piramidals.

## Descripció

En primer pla s'hi veu Dalí despullat i agenollat sobre un genol, a la platja de Portlligat. Una closca cobre la seva nuesa. Dalí sembla contemplar l'escena que passa davant d'ell. La Leda de Leonardo, representada per Gala —com en el quadre Galatea de les esferes—, apareix juntament amb algunes esferes de diferents colors que floten al seu voltant.
El mar és representat com una pell que flota sobre la sorra. La mà esquerra hi recolza damunt l'aigua, com si fos sòlid. Un gos amb un pelatge similar més al d'una vaca que al d'un dàlmata, dorm davant de Dalí. Sobre l'aparició de Leda hi flota una construcció que s'assembla a una cúpula que es desintegra.
S'hi pot apreciar, segons les seves pròpies paraules:
| « | La matèria constantment sotmesa a un procés de desmaterialització, de desintegració a través del qual es manifesta l'espiritualitat de totes les substàncies. | » |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Dalí, despullat, contemplant extasiat cinc cossos regulars metamorfosats en corpuscles, en els quals de sobte apareix la “Leda” de Leonardo, cromosomatitzada per la cara de Gala». Catàleg Raonat de Pintures de Salvador Dalí. Fundació Gala - Salvador Dalí. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ Keffer, Robert «Moguls, Matrons, and Aristocracy: An Exploration of Salvador Dalí's “Society Portraits” from the 1940's Through the 1960’ s [Moguls, matrones i aristocràcia: una exploració dels "retrats de societat" de Salvador Dalí des dels anys quaranta fins als anys seixanta]» (pdf). Avant-garde Studies, núm. 4, 2021, pàg. 7.
* ↑ Dalí, Salvador; Parinaud, André. The unspeakable confessions of Salvador Dali (as told to Andre Parenaud) [Les inconfessables confessions de Salvador Dalí (segons les relata Andre Parenaud)]. Nova York: William Morrow, 1976, p. 2016. ISBN 978-0-688-02995-1.

## Enllaços externs

* Imatge en línia: «Dalí nu» (GIF). Universitat de Rioja.
# Johann Beer

Johann Beer, també altres cognoms; Bähr, Baer, o Behr, llatinitzat és Ursus o Ursinus (Sankt Georgen im Attergau, 28 de febrer de 1655 – Weissenfels, 6 d'agost de 1700) fou un compositor pertanyent a la cort oficial austríaca.
Beer va néixer a Àustria de pares protestants. Dotat d'una bella veu de tenor, i dominant a més el violí i el clavicordi, començà a compondre molt jove i el 1676 fou nomenat mestre de capella del August de Saxònia-Weissenfels i també com a contratenor. A la mort del duc, fou nomenat director dels concerts de Weissenfels. En 1700, Beer va morir, amb 45 anys, com a resultat d'un accident de caça.
Més que com a compositor era conegut com a polemista i, sobre tot, pel violent llenguatge que emprava en els seus escrits. Deixa Ursus murmurat... (Weimar, 1697), Vulpus vulpinatur... (Weissenfels, 1697), Bellum musicum... (Weiamr, 1701), Musikalische discurse... (Nuremberg, 1719), un tractat de composició titulat Schola phonologica que no arribà a imprimir-se, diverses composicions musicals, fulletons i alguns assaigs sobre filosofia, que també restaren inèdits.
Els seus escrits còmics són una reminiscència de Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen. La seva obra de teoria musical Musikalische elaboració dels discursos revela la pràctica del funcionament barroc alemany.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 7, pàg. 150 (ISBN 84-239-4507-3)
# Ca n'Irene Rovira

Ca n'Irene Rovira és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casal de planta baixa i dues plantes pis. Hi ha un comerç a la cantonada de la planta baixa que aprofita hàbilment el petit xamfrà per l'accés, amb dos aparadors a cada costat. Al primer pis, dos balcons longitudinals suportats per mènsules i al segon, balcons seguint el pla de la façana. L'edifici acaba amb una cornisa suportada per mènsules i un acroteri amb balustres. La façana té un acabat estucat a carreu lliscat. Els balcons són de ferro treballat. Per sobre del primer pis una petita cornisa accentua l'horitzontalitat de la façana. Als anys vuitanta s'hi va afegir un volum annexa de planta baixa i pis, respectant la façana del pati.
Aquest edifici forma conjunt amb les cases núm. 24 i 26 del carrer de Sant Francesc d'Assís.

## Referències

* 1 2 «Ca n'Irene Rovira». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Cadira de braços de la joieria J. Roca

La Cadira de braços de la joieria J. Roca és una cadira de fusta lacada, entapissada i de 78 x 57 x 60 cm dissenyada a Barcelona per Josep Lluís Sert i López l'any 1934, per encàrrec de Rogelio Roca i Plans pel seu negoci, Joieria J. Roca, la qual es troba al Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Context històric i artístic

La irrupció dels corrents d'avantguarda a Catalunya va repercutir en el món del disseny i de l'interiorisme, com es pot veure reflectit en el conjunt de mobles dissenyats per Josep Lluís Sert per a la joieria J. Roca, dels quals el MNAC conserva una vitrina (MNAC 208630) i una cadira.
Sert, un dels exponents més radicals i fidels del col·lectiu d'arquitectes racionalistes del GATCPAC (Grup d'Arquitectes i Tècnics Catalans per al Progrés de l'Arquitectura Contemporània), va tindre cura, el 1933, del projecte de la botiga que el joier Rogeli Roca acabava de llogar al Passeig de Gràcia, núm. 18, de Barcelona. L'establiment va ésser agençat pel mateix Sert amb un ampli ventall d'elements dissenyats per a l'ocasió i va confiar-ne la construcció del mobiliari als tallers d'ebenisteria de la Vídua Josep Ribas, que van produir bona part dels dissenys del col·lectiu d'arquitectes del GATCPAC durant la dècada del 1930.
Prové d'una donació de l'any 2010 per part de Rogelio Roca i Salamanca i el seu número al catàleg del MNAC és el 208125.

## Descripció

Aquesta cadira de braços consta d'una estructura de fusta envernissada de color negre i, tot i la seua depurada simplicitat, en correspondència amb els criteris del racionalisme, palesa una imatge de refinament, confort i luxe moderns, amb certs matisos art déco, característic d'un establiment que tenia com a finalitat la venda de creacions d'alta joaillerie. En aquest cas, Sert deixa enrere la fredor dels niquelats i del tub d'acer com a base constructiva del mobiliari, característic del final de la dècada del 1920, per a atorgar a la fusta el seu protagonisme més absolut.

## Referències

* 1 2 3 Museu Nacional d'Art de Catalunya (català)
* 1 2 3 4 Mariàngels Fondevila a Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2004. ISBN 8480431369. Pàgs. 290-291.

## Enllaços externs

* Arxius d'Arquitectura a Catalunya Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
* Pinterest
# Cadira de trucada per a hotels

La cadira de trucada per a hotels va ser inventada per Miriam Benjamin una afroamericana de Charleston Carolina del Sud, que va obtenir la patent núm. DC1888 per a la seva invenció el 17 de juliol de 1888.
La cadira «reduiria les despeses dels hotels, disminuint el nombre de cambrers i ajudants, per afegir la comoditat i el confort dels clients suprimint la necessitat de picar amb la mà o cridar en veu alta per obtenir els serveis dels cambrers.» La cadira funcionava quan la persona asseguda pressionava un petit botó en la part posterior de la cadira que enviava un senyal a un empleat. A la vegada una petita llum s'il·luminava, així permetia a l'empleat veure quin dels clients necessitava ajut. El sistema va ser finalment aprovat per la Cambra de Representants dels Estats Units i va ser un precursor del sistema de senyalització utilitzat en els avions de passatgers per sol·licitar l'ajut dels auxiliars de vol.

## Referències

* ↑ Bellis, Mary. «Miriam Benjamin». Inventors. About.com, 2011. Arxivat de l'original el 2012-07-14. [Consulta: 21 maig 2017].
* ↑ «Miriam Benjamin». Inventors. The Black Inventor On-Line Museum, 2011. Arxivat de l'original el 2011-11-02. [Consulta: 21 maig 2017].
# Caffrogobius caffer

Caffrogobius caffer és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 18 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Moçambic i Sud-àfrica.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smitt F. A., 1900. Preliminary notes on the arrangement of the genus Gobius. with an enumeration of its European species. Öfvers. Kongl. Vet.-Akad. Förh. v. 56 (núm. 6). 543-555.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Günther, A., 1874. Descriptions of new species of fishes in the British Museum. Annals and Magazine of Natural History (Series 4) v. 14 (núm. 84): 453-455.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Butler, G.S., 1982. Daily feeding periodicity of the intertidal goby Caffrogobius caffer. S. Afr. J. Zool. 17(4):182-189.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Goren, M., 1996: A review of the southern African gobiid fish genus Caffrogobius Smitt, 1900. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology Special Publication Núm. 57: 1-28.
* Hoese, D.F. i R. Winterbottom, 1979. A new species of Lioteres (Pisces, Gobiidae) from Kwazulu, with a revised checklist of South African gobies and comments on the generic relationships and endemism of Western Indian Ocean Gobioids. Roy. Ont. Mus., Life Sci. Occ. Pap., núm. 31:1-13, 2 text-figs.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cal Bartomeu (Castellcir)

Cal Bartomeu és una casa antiga del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada en el Carrer de l'Amargura, nucli primigeni de Castellcir. És al costat sud del carrer, en els números 40-42. El nom prové del seu propietari a mitjan segle xix. La casa és de doble cos perquè havia englobat les cases de Cal Filo. A més, en l'actualitat també té unida Cal Xapano.
Cal Bartomeu, Cal Filo i Cal Xapano acullen la botiga, estanc i bar de Castellcir.

## Referències

* ↑ Garcia-Pey, 2.005.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Cal Fantasia

Cal Fantasia és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès.
Cal Fantasia és el nom modern de la masia. Anteriorment, des de la construcció a la primera part del segle xix es coneixia amb el nom de la Casa Nova de Brugueroles i, en algun document, Casanoves.
Està situada en el sector sud-occidental del terme, a prop del termenal amb Castellterçol. És a la dreta del torrent de la Vall Jussana, al sud-oest del Grony del Vilardell, al sud-est de la masia de Brugueroles.
Al sector nord de la masia hi ha la Quintana de Cal Fantasia, al sud-oest el Fornot de Cal Fantasia, i a llevant, a baix del torrent, la Font de Cal Fantasia.
S'hi accedeix des de la carretera BV-1310 al Coll de Mosca, des d'on surt el Camí de Brugueroles cap a les Granges, passa pel costat nord-est d'aquesta explotació, i quan aquest camí gira cap al sud-oest, un trencall se'n va cap al sud, i va cercar la carena llevant de Brugueroles. Quan el camí arriba a l'altura de la masia de Brugueroles, una altra pista surt cap al sud-est, i mena a Cal Fantasia en uns tres-cents metres de recorregut de forta baixada.

## Referències

* ↑ Belmonte, Cristina. «Cal Fantasia. Castellcir». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputáció de Barcelona, 24-07-2020. [Consulta: 6 novembre 2024].
* ↑ Garcia Pey, 2005.

## Bibliografia

* Dantí Riu, Jaume; Ruiz Calonja, Joan. Castellcir (segles X a XVIII): origen i evolució d'un poble de la Catalunya vella. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993 (Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5.
* Garcia Pey, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005 ("Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.
* Rodríguez Lara, José Luis. Aproximació a la toponímia del Moianès. 1. ed. Barcelona: Dalmau, 2009 ("Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Cal Jaumet (Torregrossa)

Cal Jaumet és un monument del municipi de Torregrossa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Façana amb uns magnífics balcons amb decoracions de gusta neoclàssic, en forma de motllures de tipus floral. Es tracta d'una casa molt gran, parcialment modificada pels seus propietaris. A sota d'un balcó hi són representats dos calzes.
A la llinda de la porta hi ha la data de 1766.

## Història

Aquesta casa sembla tenir continuïtat amb la núm. 10, podent haver arribat a formar un únic conjunt. La casa núm. 10 porta la data de 1820 a la llinda del finestral del primer pis, emmarcada dins ornamentació vegetal a l'estil de l'existent en la casa Jaumet. Ambdues s'ubiquen justa al costat de la portada d'accés al recinte del castell.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Jaumet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Cal Quartel (Verdú)

Cal Quartel és un edifici de Verdú (Urgell) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de grans dimensions de quatre pisos d'alçada i que gairebé dona el tomb a tot el carrer. Malauradament es troba en un estat de conservació ruïnós perquè està en desús des de fa molt temps, i la seva façana ha perdut l'aspecte senyorial que un dia va tenir.
A la planta baixa té tres portes d'accés, totes de perfil rectangular amb una llinda superior de pedra llisa sense decoració escultòrica. Aquestes portes es troben en força mal estat de conservació, i la porta principal ha perdut el seu aspecte inicial. La planta baixa anava destinada a les cavalleries mentre que les altres superiors s'utilitzaren per allotjar els comandaments i la tropa. A la primera planta s'observen cinc obertures col·locades rítmicament: tres balcons i dues finestres. Totes estan acabades amb llindes de pedra llises i rectangulars. A la segona planta hi ha també cinc obertures: dues finestres, dos balconets i una finestra alineades en vertical amb les obertures de la primera planta. A les golfes hi ha onze finestretes rematades en la part superior per arcs de mig punt que avui dia estan tapiades.

## Història

La necessitat de resoldre els problemes que comportava allotjar les tropes a les cases va motivar la construcció d'un quarter que pogués hostatjar les cavalleries, els soldats i els oficials. La construcció es va enllestir l'any 1678. L'edifici es va construir amb diners del culte a Sant Antoni, i amb part dels beneficis que produïa la botiga dels Sants (magatzem del cereal), amb autorització expressa de l'Arquebisbe de Solsona.
Al llarg de la història ha complert diverses funcions, a més de la inicial, com a quarter. Posteriorment es rehabilità per habilitar les cavallerisses de la Guàrdia Civil i després passà a ser propietat municipal. Llavors, es va reutilitzar com a escola pública. Actualment continua sent propietat municipal però es troba totalment abandonat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Quartel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Cal Sabater (Vinyols i els Arcs)

Cal Sabater és una obra de Vinyols i els Arcs (Baix Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Gran casa amb ràfec de volada, sota el qual hi ha les golfes, amb una filera d'obertures d'arc de mig punt. Planta baixa i dos pisos més les golfes. Obra de paredat amb pedres i rajoles de maons. Les finestres del segon pis han estat refetes. Arc rodó dovellat de tipus renaixentista popular. Té una altra porta, petita, amb el núm. 4 del carrer (el 2 és la Casa de la Vila).

## Història

Casa bastida l'any 1715, segons consta en la dovella central, sota una creu. Forma conjunt amb Cal Cabrer i la Casa de la Vila.

## Referències

* 1 2 «Cal Sabater». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 desembre 2018].

## Enllaços externs

* «Cal Sabater». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Calceter

El calceter era un menestral que tenia l'ofici de fer calces.
A Mallorca, els calceters compartien col·legi professional amb els sastres. Va ser fundat el 1312 en acte solemne a l'església de Santa Margalida, i les seves primeres ordenances conegudes són de 1437. Malgrat que formaven un sol col·legi amb els sastres, en certes èpoques apareixen constituïts en una agrupació pròpia, que celebrava les seves juntes a l'església del Sant Esperit (actualment de Sant Felip Neri). El 1445, el col·legi adoptà per patró sant Francesc, venerat a església homònima, en la qual tenien la sepultura col·legial (al centre del temple); la sala del col·legi, per la seva banda, era situada al carrer de la Porteria de Sant Domingo (avui carrer del Palau Reial). L'escut del col·legi consistia en dos lleons rampants sostenint unes tisores de sastre.
A Inca, el col·legi de sastres i calceters es fundà el 1566, escindit del ciutadà. Honraven com a patrons santa Llucia i sant Cosme i sant Damià a l'església de l'Hospital. També consten, al segle xvii, col·legis de sastres a Manacor, Llucmajor i Sóller. Cap a final de l'edat mitjana, també hi havia col·legis o confraries de calceters a Barcelona, Lleida i altres ciutats.

## Referències

* 1 2 Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 203-207.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 53.
# Calderer

El calderer era un menestral que tenia l'ofici de fer calderes o peroles i altres atuells d'aram. N'hi havia un nombre important a Barcelona i algun a Lleida, a Girona, etc.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 53.
* ↑ «Calderer». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Calderer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Walter Dalgal

Walter Dalgal (Charleroi, 16 de gener de 1960) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1976 i 1989. Encara que va néixer a Bèlgica i va disputar la majoria de la seva carrera en aquest país, va adoptar la nacionalitat italiana per ser fill d'immigrants. En el seu palmarès destaca el Gran Premi de Valònia de 1981 i la Druivenkoers Overijse de 1983.

## Palmarès

* 1976
** 1r a Sint Kwintens-Lennik
* 1977
** 1r a Sint-Denijs
* 1978
** 1r a De Pinte
** 1r a Herzele
* 1979
** 1r a Fletxa de Liederkerk
* 1981
** 1r al Gran Premi de Valònia
** 1r a Kruishoutem
* 1982
** 1r a Ottignies
* 1983
** 1r a la Druivenkoers Overijse
** 1r a Diksmuide
** 1r a la Houtem-Vilvoorde
** 1r a Kruishoutem
* 1986
** 1r a Kortrijk
* 1987
** 1r a Willebroek
* 1988
** 1r a Kortrijk

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1978. Abandona (4a etapa)
* 1984. 71è de la classificació general
* 1988. Abandona (15a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1985. 96è de la classificació general

## Referències

* ↑ «DALGAL Walter», 03-12-2024. [Consulta: 7 març 2025].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Storia di Walter Dal Gal» (en italià). [Consulta: 7 març 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Hyphessobrycon axelrodi

Hyphessobrycon axelrodi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes. Va ser descrit el 1959 per l'ictiòleg brasiler Haroldo Pereira Travassos.
Viu a àrees de clima tropical entre 22-23 °C de temperatura, sovint in aigües salabroses a l'Illa de Trinitat. Pateix la pèrdua del seu hàbitat natural i és considerat gairebé amenaçat segons la classificació de la Llista Vermella de la UICN.
Els adults poden assolir fins a 2,2 cm de llargària total.

## Referències

* ↑ «Hyphessobrycon axelrodi». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ Travassos, Haraldo P. «A new species of characid fish from Trinidad, Aphyocharax axelrodi» (en anglès). Tropical Fish Hobbyist, v. 7, núm. 7, 1959, pàg. 5-7, 48-49.
* 1 2 3 Binohlan, Crispina B.; et alii «Hyphessobrycon axelrodi (Travassos, 1959) Calypso tetra» (en anglès). FishBase.
* ↑ Lyons, T.J. «Hyphessobrycon axelrodi». Llista Vermella de la UICN, 2020. [Consulta: 14 agost 2023].
# Daniel Gottlob Türk

Daniel Gottlob Türk (Claußnitz, Saxònia, 10 d'agost de 1750 - 26 d'agost de 1813) fou un compositor i organista alemany.
Va fer els estudis a l'escola de la Creu de Dresden i més tard fou deixeble d'Homilius. Aprengué el violí, lorgue i quasi tots els instruments de vent i encara seguí un curs amb Hiller, el qual el col·locà com a violí del Grosses Konzert i del teatre de Leipzig. El 1776 fou nomenat cantor de l'església de Sant Ulric de Halle i mestre de música del Gimnàs; el 1779 director de música de la Universitat i el 1787 organista de la Liebfrauenkirche.Entre els seus alumnes tingué a Karl Traugott Zeuner.
Com a compositor deixà:
* Die Hirten bei der krippe in Bethelehem;
* 18 Sonates;
* 18 Sonatines;
* Un gran nombre de peces per a piano;
* Lieder;
* Simfonies;
* Composicions religioses, etc.
Molt apreciat com a pedagog publicà:
* Mètode de piano, (1789);
* Von den wichtigsten Pflitchten eines Organisten;
* Ein Beitrag zur Verbesserung der musikalischen Liturgie;
* Kurze Anweisung zum Generalbasspielen, (1791);
* Kleibes Lehrbuch für Anfänger im klaivierspielen, (1802);
* Anleigtung zu Temperaturberechnungen, (1806).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 397 (ISBN 84-239-4565-0)
* ↑ https://doi.org/10.1093/gmo/9781561592630.article.30935

## Enllaços externs

* «Bibliografia relacionada amb Daniel Gottlob Türk» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.