OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Codina i Prats

Josep Codina i Prats (Barcelona, 1864 - 30 d'octubre de 1901) fou un enginyer català.

## Biografia

Era fill de Jaume Codina i Cruspinera i de Josepa Prat i Oriol. Cunyat del pintor Ramon Casas i Carbó —estava casat amb la seva germana Elisa—, intervingué en la construcció de la seva pròpia casa i la del pintor (vegeu Cases Codina i Casas-Carbó); és l'autor d'una xemeneia que reproduí Pèl & Ploma (vol. IV, núm. 94, Barcelona, juny del 1903, fig. p. 186).
També fou col·leccionista d'obres de Casas i d'estudis de joves pintors catalans, i un eficaç col·laborador de l'esmentada revista.

## Referències

* ↑ «esquela de Jaime Codina y Cruspinera». La Vanguardia, 23-10-1915, pàg. 1.
* ↑ «esquela de Josefa Prat y Oriol de Codina». La Vanguardia, 24-02-1901, pàg. 1.
* ↑ Mendoza 1995: 49
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 74. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Josep Colell i Llort

Josep Colell i Llort (Solsona, Solsonès, 1845-1927) va ésser un escultor conegut per les seues figuretes de pessebre i per l'escut de Solsona -datat l'any 1901- que formà part de l'arcada d'entrada a l'Ajuntament.
Fou aficionat, també, a la fotografia i aportà les fotografies que de diversos pobles del Solsonès il·lustren la Geografia General de Catalunya dirigida per Francesc Carreras i Candi.
Va ésser delegat en les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 83-84.
* Falp i Plana, Josep: Topografia mèdica del Solsonès. Barcelona, Tip. de la Casa de la Caridad, 1901.
# Josep Cortès i Servera

Josep Cortès i Servera (Sant Llorenç des Cardassar, 1951) és un escriptor i dibuixant mallorquí.
Va col·laborar amb la revista "Flor de Card" (1972-2012), que va dirigir des del 1977. En l'actualitat la revista s'ha transformat en un mitjà de comunicació digital "Card.cat". Com a dibuixant ha fet diverses exposicions: "Dibuixos i pintures", a Peguera (1973) i Sant Llorenç (1974); "Escultures" (1982), a Sant Llorenç; "Personatges populars" (1995), a Sant Llorenç i "Les possessions del terme" (2010), a Son Carrió i Sant Llorenç. Com a dibuixant ha il·lustrat "Història de Sant Llorenç I" (1981), de Ramon Rosselló; "La Bona Nova" (1989), del Col·lectiu de Preveres; "Gent de la nostra gent" (1995), de Guillem Pont i "Sons de Mallorca" (2009), de Pere Orpí. L'activitat de Josep Cortès s'ha centrat també en l'estudi de temes locals de caràcter esportiu, històric, etnològic i cultural.

## Obres

* Téntol: records d'un al·lot de poble d'abans del turisme (2002). Flor de Card, Col·lecció Es Pou Vell, núm. 6.
* Grup Ciclista Sa Poltrú. Els primers 10 anys (2005). Associació cultural Flor de Card.
* Sant Llorenç des Cardassar. Cronologia 1236-2007" (2008). Flor de Card, Col·lecció Es Pou Vell, numéro. 9.
* Sant Llorenç des Cardassar. Possessions, molins, pous, jaciments arqueològics... (2012). Flor de Card, Col·lecció Es Pou Vell, núm. 11.
* Banda de Música de Sant Llorenç (1887-2013). (2013). Flor de Card, Col·lecció Es Pou Vell, num. 13.
* Joan Sanxo Tous (1905-1978). Vida i obra d'un ideòleg del nacionalisme d'esquerra (2014).
* Grup Ciclista Sa Poltrú II. Tira-tira, baix-baix paret (2015). Associació cultural Flor de Card.
* Un passeig per Son Torrella (2015). Edició particular.
* La Guerra Civil a Sant Llorenç. Republicans a sa Coma i a Son Carrió (2017). Documenta Balear. Col·lecció La Guerra Civil a Mallorca poble a poble.
* Grup Ciclista Sa Poltrú III. Noces d'argent (2020). Associació cultural Flor de Card.
* Flor de Card. Sa revista (1972-2012) (2021). Flor de Card, Col·lecció Es Pou Vell, num. 18.
* Sant Llorenç des Cardassar 2021 (2022). Ajuntament de Sant Llorenç des Cardassar, Associació cultural Flor de Card.
* Antoni Soler, el Mallorquí, (1882-1920), Biografia d'un pistoler (2023). Documenta Balear.
* Del C.D. Descardazar al C.E. Cardassar, 1924-2024 (2024). Ajuntament de Sant Llorenç des Cardassar.
* Els contes de sa Blanquera (2024). Editorial Purpurina.

## Referències

* ↑ «Josep Cortès i Servera». Lleonard Muntaner Editor. [Consulta: 16 juny 2022].
* ↑ «Marimon Riutort, Antoni. Joan Sanxo: l'ideòleg oblidat». L'Altra Mirada, 08-02-2015. Arxivat de l'original el 2022-07-04. [Consulta: 16 juny 2022].
* ↑ «Un llibre per celebrar els 50 anys de Flor de Card». Cap Vermell, 14-11-2021. [Consulta: 16 juny 2022].
# Josep Farreras i Sampera

Josep Farreras i Sampera (el Masnou, Maresme, 16 de setembre de 1880 — el Masnou, Maresme, 21 de novembre de 1914) fou veterinari municipal de Barcelona.
Nascut al si d'una nissaga familiar de diverses generacions amb importants aportacions en el camp de la veterinària i la medicina. En l'àmbit de la veterinària hi ha tres figures destacades, Josep, Francesc i Pere Farreras Sampera.
Estudià bacteriologia amb Ramon Turró, al Laboratori Municipal de Barcelona. L'any 1906 fundà la “Revista Pasteur”, que el 1907 passà a anomenar-se “Revista Veterinaria de España” (1907-1936). Aquesta publicació esdevé un referent per a la veterinària de l'època i s'erigeix com una de les revistes professionals més rellevants per a la veterinària espanyola, assolint, fins i tot, reconeixements internacionals com ara la medalla d'or en l'exposició hispano-francesa de 1908. També publicà un "Manual del veterinario inspector de mataderos, mercados y vaquerías", fita important dins la veterinària del seu temps.
El fons de Josep Farreras Sampera i de la seva família es troba a la Biblioteca de Veterinària de la Universitat Autònoma de Barcelona. El fons inventariat està format per la documentació de l'activitat comercial de la Revista Veterinaria de España, així com de documents personals i professionals de Josep Farreras i Sampera, Pere Farreras i Sampera i Francesc Farreras i Sampera. També s'hi incorpora part de la biblioteca familiar.

## Referències

* ↑ Nota necrològica a la "Revista Veterinaria de España", núm. 12, 1 de desembre de 1914, pàgines 713-16
* 1 2 Fons família Farreras - Biblioteques UAB
* ↑ «Josep Farreras i Sampera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Font i Marimont

Josep Font i Marimont (Girona, 1840 - Sevilla, 1898) fou un músic i compositor català instal·lat a Sevilla. Notable compositor i executant de Giuseppe Verdi el 1876 marxà a Andalusia on començà la nissaga musical Font, de la qual el tronc principal en fou el seu fill Manuel Font i Fernández de la Herrán, al que li seguiren els seus nets, José Font de Anta i Manuel Font de Anta. En el seu viatge per Espanya, portà per la seva estrena Un ballo in maschera com a solista de trompeta. Feu oposicions a músic major, guanyant-les, i ocupà la plaça del regiment de Sòria, núm. 9. Com a compositor va escriure moltes composicions de diferents gèneres i estils, que li valgueren gran popularitat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix V, pàg. 378 ISBN 84-239-4575-8
# Carrer de Pere Grau (el Masnou)

El carrer de Pere Grau és un carrer del municipi del Masnou (Maresme) amb un conjunt arquitectònic protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El carrer de Pere Grau s'estén paral·lel al mar entre el carrer del Doctor Josep Agell i el carrer de la Mare de Déu de Núria. El carrer té un conjunt de cases de cos o cos i mig entre mitgeres amb de planta baixa i pis o de dos pisos, segons els casos, i amb la coberta a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana principal o amb el terrat pla.
Les façanes mantenen un ritme repetitiu marcat pels eixos verticals de les obertures, amb una composició generalment simètrica: porta d'accés i una finestra a mitjana alçada en la planta baixa, i dues o tres finestres, com a màxim, en la planta pis, que poden tenir balcó i estan protegides amb persianes de llibret de fusta. El parament de la façana acostuma a ser arrebossat pintat o estucat, amb varietat cromàtica amb decoració molt austera, a tot estirar algun relleu en llindes o brancals. Hi és freqüent la decoració d'estucat amb relleu imitant carreus posats a portell i destaca el treball de serralleria de les reixes de ferro i baranes d'alguns balcons.
La casa número 1, que fa cantonada amb el carrer del Doctor Josep Agell, destaca per la tribuna amb vidriera de la seva façana de ponent i els esgrafiats de la façana de migdia.
La casa número 51 (casa de Rosa Maristany i Pagès) destaca pel treball de ferro en la barana del balcó continu del primer pis, en la reixa de protecció del terrat i en la reixa de la finestra de la planta baixa, així com l'estucat en relleu imitant carreus; però també en els arcs de les obertures de planta baixa i primer pis i en altres elements ornamentals com el fris esgrafiat sota el balcó i la decoració de les mènsules que el sustenten.
Es tracta d'un conjunt molt heterogeni, amb moltes diferències fruit de l'evolució del temps i les transformacions que han patit algunes de les cases, afegint-hi obertures, plantes, elements ornamentals, etc.

## Història

Antigament, s'anomenava carrer de la Quintana. L'any 1926, l'Ajuntament del Masnou decidí canviar el nom del carrer en honor a Pere Grau Maristany i Oliver, comte de Lavern, que va néixer al mateix carrer.

## Referències

* 1 2 «Carrer Pere Grau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2016].
* 1 2 3 Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/33 Carrer de Pere Grau - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 14-01-2010. [Consulta: 25 agost 2016].
* ↑ Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. L'obra arquitectònica de Bonaventura Bassegoda i Amigó a la vila del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou. Arxiu Històric Municipal, 2016 (La Roca de Xeix núm. 30).
* ↑ «En Masnou. A la memoria del Conde de Lavern» (PDF). La Vanguardia, 02-07-1927, pàg. 7 [Consulta: 25 agost 2016].
# Hypostomus papariae

Hypostomus papariae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fowler, H. W. 1941. A collection of fresh-water fishes obtained in eastern Brazil by Dr. Rodolpho von Ihering. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 93: 123-199.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Kottelatlimia

Kottelatlimia és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels cobítids.

## Taxonomia

* Kottelatlimia hipporhynchos (Kottelat & Tan, 2008)
* Kottelatlimia katik (Kottelat & Lim, 1993)
* Kottelatlimia pristes (Roberts, 1989)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Kottelat, M. & Tan, H.H. 2008. Kottelatlimia hipporhynchos, a new species of loach from southern Borneo (Teleostei: Cobitidae). Zootaxa 1967: 63-72.
* ↑ Kottelat, M. & K. K. P. Lim. 1992. A synopsis of the Malayan species of Lepidocephalichthys, with descriptions of two new species (Teleostei: Cobitidae). The Raffles Bulletin of Zoology v. 40 (núm. 2): 201-220.
* ↑ Roberts, T. R. 1989. The freshwater fishes of western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Memoirs of the California Academy of Sciences Núm. 14: i-xii + 1-210.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
# Lluís Boixet

Lluís Boixet (Bellpuig, Urgell, Segle XIX) fou un organista i mestre de minyons. Fou membre de la família dels Boixet.

## Activitat

Els seus inicis en l'estudi i la pràctica de la música va ser gràcies als germans Josep Ribera i Miró i Cosme Ribera i Miró, tots dos de la població d'Albi de les Garrigues.
Des de l'any 1842, es va dedicar a ser organista a l'església i mestre de minyons a Santa Maria de l'Albi, a les Garrigues. Formava part de la nissaga d'ensenyants de música, dels organistes i també dels mestres d'escola dels quals pertanyien les famílies dels Vilamur, els Planella i la seva família, la dels Boixet.

## Referències

* ↑ Herrera, Ll.M. Cosme Ribera i Miró 1842 - 1928. Ed. Ajuntament de Lleida. Lleida: Col·lecció La Banqueta núm. 28, p.32.
* ↑ Lladonosa, J. Història de la Vila de l'Albi i la seva antiga Baronia. Ed. Diputació Provincial de Lleida, 1986, p. 415.
* ↑ HERRERA I MIRÓ, Lluís Marc. Música en silenci. Institut d'estudis Ilerdencs. Lleida: Diputació de Lleida, 2012, p. 54.

## Bibliografia

* HERRERA I LLOP, Lluís Marc.Cosme Ribera i Miró 1842-1928. Lleida; Ajuntament de Lleida, 2000 (ISBN 84-89781-35-4).
* HERRERA I LLOP, LLuís Marc. Música en silenci. Fons musicals dels arxius de Lleida. Lleida: Institut d'Estudis Ilerdencs, 2012.
* LLADONOSA I PUJOL, J. Història de la Vila de l'Albi i la seva antiga Baronia. Lleida; Diputació Provisonal de Lleida, 1986, 415 pàgines.
# Lluís Figuerola i Anglada

Lluís Figuerola i Anglada (Caldes de Montbui, 1860 - Barcelona, 1922) fou un periodista català.
Corresponsal de diaris anglesos i nord-americans, fou col·laborador de La Publicidad. Assistí freqüentment a les tertúlies dels Quatre Gats. Ramon Casas li va dedicar un dels seus dibuixos. D'aquesta galeria iconogràfica, el retrat de Figuerola és l'únic en el qual el personatge no apareix sol. Casas va voler representar-lo amb el seu gos, del qual mai no se separava.

## Referències

* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 70

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
# Locros (fill de Fiscos)

Segons la mitologia grega, Locros (en grec antic: Λοκρός) va ser un rei dels lèleges. Era fill de Fiscos, malgrat que, segons altres genealogies, era fill d'Amficcíon.
No coincideixen les tradicions sobre qui va ser la seva esposa. Es deia que Opunt, un rei de l'Èlida, tenia una filla de gran bellesa, Càbia, a qui Zeus va raptar i s'uní amb ella al Mont Mènal, a l'Arcàdia. La noia va quedar embarassada de Zeus i com que Locros no tenia fills, el déu la hi va donar com a esposa. Locros va educar el nen com a fill seu, i l'anomenà Opunt, com el seu avi.
Però generalment, l'esposa que hom li atribueix és Protogenia, la filla de Deucalió. Protogenia va tenir amb Zeus l'heroi Etli, de qui Loros era el pare mortal.
Després d'una disputa amb el seu fill Opunt, li va cedir el reialme, i ell, amb uns quants súbdits més, abandonà la Cària i anà a establir-se en un altre indret. Va preguntar a l'oracle cap on havia d'anar, i el déu va respondre que s'aturés «on el mossegués una gossa de fusta». Quan va arribar vora el Parnàs, Locros va trepitjar sense voler una espina d'englantina (que en grec es diu «espina de gossa») i no va poder caminar durant uns quants dies. Va comprendre el que li volia dir l'oracle i es va establir al país, que en honor seu s'anomenà Lòcrida, i els seus habitants van ser els locris.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 334. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 140. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Portada/efemèride març 21

Hilda Gadea i el Che Guevara en la seva lluna de mel.
« 20 de març · 21 de març · 22 de març »
# Lophiobrycon weitzmani

Lophiobrycon weitzmani és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,9 cm de llargària total i les femelles 2,73.
* Presenta dimorfisme sexual.

## Alimentació

Menja principalment artròpodes aquàtics i terrestres.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 19 °C - 21 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà al Brasil.

## Referències

* 1 2 Castro, R. M. C., A. C. Ribeiro, R. C. Benine & A. L. A. Melo. 2003. Lophiobrycon weitzmani, a new genus and species of glandulocaudine fish (Characiformes: Characidae) from the rio Grande drainage, upper rio Paraná system, southeastern Brazil. Neotropical Ichthyol. v. 1 (núm. 1): 11-19.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Castro, R.M.C., A.C. Ribeiro, R.C. Benine i A.L.A. Melo 2003. Lophiobrycon weitzmani, a new genus and species of glandulocaudine fish (Characiformes: Characidae) from the rio Grande drainage, upper rio Paraná system, southeastern Brazil. Neotrop. Ichthyol. 1(1):11-19.
* ↑ Castro, R.M.C., A.C. Ribeiro, R.C. Benine i A.L.A. Melo 2003.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Dia mundial contra el treball infantil

El Dia Mundial contra el Treball Infantil és una festa promoguda per l'Organització Internacional del Treball (OIT) que es va posar en marxa l'any 2002 amb l'objectiu de conscienciar i fer activisme per prevenir el treball infantil. Va rebre un impuls amb les ratificacions del Conveni de l'OIT núm. 138 sobre l'edat mínima per a l'ocupació i el Conveni de l'OIT núm. 182 sobre les pitjors formes de treball infantil.
El Dia Mundial contra el Treball Infantil, que se celebra cada any el 12 de juny, té com a objectiu fomentar el moviment mundial contra el treball infantil.

## Context

L'Organització Internacional del Treball (OIT), l'organisme de les Nacions Unides que regula el món del treball, va posar en marxa el 2002 el Dia Mundial contra el Treball Infantil per tal de cridar l'atenció i unir esforços per lluitar contra el treball infantil. Aquesta jornada reuneix governs, autoritats locals, societat civil i organitzacions internacionals, treballadors i empresaris per assenyalar el problema del treball infantil i definir les directrius per ajudar els nens que treballen.
Segons les dades de l'OIT, centenars de milions de nenes i nens a tot el món es dediquen a una feina que els priva de rebre una educació adequada, salut, lleure i llibertats bàsiques, vulnerant així els seus drets. D'aquests nens, més de la meitat estan exposats a les pitjors formes de treball infantil. Aquestes pitjors formes de treball infantil inclouen el treball en entorns perillosos, l'esclavitud o altres formes de treball forçat, activitats il·lícites com el tràfic de drogues i la prostitució, així com la participació en conflictes armats.

## Importància

La importància del Dia Mundial contra el Treball Infantil és parar atenció al problema del treball infantil i trobar maneres d'erradicar-lo. El dia s'utilitza per difondre la consciència sobre els problemes físics i mentals nocius als quals s'enfronten els nens obligats a treballar infantil a tot el món.

## Referències

* ↑ ILO news, Published 5 June 2002, Retrieved 14 January 2020
* ↑ Text of ILO Convention 138
* ↑ «Text of ILO Convention 182».
* ↑ «World Day Against Child Labour 2021: Theme, History, Quotes Significance» (en anglès americà). S A NEWS, 12-06-2020. [Consulta: 12 juny 2021].
* ↑ «World Day Against Child Labour 2020: Protecting children from labour in times of COVID-19 pandemic» (en anglès). www.timesnownews.com. [Consulta: 12 juny 2020].
* ↑ Nations, United. «World Day Against Child Labour» (en anglès). United Nations. [Consulta: 12 juny 2020].
* ↑ , 12-06-2020 [Consulta: 12 juny 2020].
* ↑ «World Day against Child Labour 2020: Significance, Theme, Steps taken to eradicate the social evil» (en anglès). Hindustan Times, 12-06-2020. [Consulta: 12 juny 2021].
* ↑ «World Day Against Child Labour 2020: History, significance & this year's theme» (en anglès). DNA India, 12-06-2020. [Consulta: 12 juny 2020].