OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anoplocapros amygdaloides

Anoplocapros amygdaloides és una espècie de peix de la família dels aracànids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima subtropical que viu entre 5-100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia: entre Austràlia Occidental i Austràlia Meridional.

## Referències

* ↑ Kaup, J. J., 1855. Uebersicht über die Species einiger Familien der Sclerodermen. Arch. Naturgeschichte v. 21 (núm. 1): 215-233.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fraser-Brunner, A., 1941. Notes on the Plectognath fishes.--VII. The Aracanidae, a distinct family of ostraciontoid fishes, with descriptions of two new species. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 11) v. 8 (núm. 46): 306-313.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Anostomus longus

Anostomus longus és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Perú.

## Referències

* ↑ Scopoli, J. A. 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat.: i-x + 1-506.
* ↑ Géry, J. 1961. Contributions à l'étude des poissons Characoides (Núm. 14). Révision de la super-espèce Anostomus anostomus (L.) et description de formes nouvelles: Anostomus brevior et Anostomus anostomus longus (Erythrinidae, Anostominae). Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 32 (núm. 6) (1960): 498-505.
* ↑ «Anostomus longus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Borodin, N. A. 1931: On the genus Anostomus (Family Characinidae). Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 72 (núm. 2): 37-52, Pls. 1-4.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Garman, S. 1890: On the species of the genus Anostomus. Bulletin of the Essex Institute v. 22 (núms. 1-3): 15-23.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Anostomus ucayalensis

Anostomus ucayalensis és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ucayali.

## Referències

* ↑ Scopoli, J. A. 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat.: i-x + 1-506.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Anostomus ucayalensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Borodin, N. A. 1931: On the genus Anostomus (Family Characinidae). Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 72 (núm. 2): 37-52, Pls. 1-4.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Garman, S. 1890: On the species of the genus Anostomus. Bulletin of the Essex Institute v. 22 (núms. 1-3): 15-23.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Antianira (princesa)

Segons la mitologia grega, Antianira (llatí Antianeira, grec Ἀντιάνειρα) fou una filla de Meneci, cabdill d'Opunt. De la seva aventura amorosa amb Hermes, va tenir dos fills, els argonautes Equíon i Èurit. Meneci va repudiar-la quan el seu embarràs va esdevenir visible.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Col·lecció: El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 20. ISBN 84-297-4146-1.
* ↑ Vollmer, Wilhelm II. Vollständiges Wörterbuch der Mythologie aller Nationen ... mit einem englischen Stahlstich und Tafeln, Vollmer (e-book gratuït) (en alemany). Stuttgart: Hoffmann'sche Verlags-Buchhandlung, 1836, p. 253.
# Antic escorxador del Masnou

L'Antic Escorxador era un escorxador, ja enderrocat, del municipi del Masnou (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es trobava entre els carrers d'Itàlia i de Roger de Flor, on ara hi ha l'Edifici Centre.

## Descripció

Edifici civil consistent en una nau d'una sola planta amb molt poques divisions internes. L'element bàsic a la construcció de l'edifici era la totxana tractada a sardinell, tant a les finestres d'arcs rebaixats que envoltaven l'edifici com a les coronacions d'aquest.

## Història

El primer escorxador del Masnou estava arran de la platja, davant de l'antic mercat, on ara passa la via del tren. Aquest escorxador va desaparèixer entre el 1845 i 1848 amb la construcció del ferrocarril. El segon escorxador fou construït l'any 1849 al xamfrà dels actuals carrers de Santa Rosa i de Tomàs Vives. Se l'anomenava popularment "el Corral". Hi va ser des del 1849 fins al 1914, quan es va construir el present escorxador situat al carrer d'Itàlia.
El present escorxador es va construir l'any 1914, obra de l'arquitecte municipal Bonaventura Bassegoda i Amigó. L'edifici tenia característiques molt semblants a les de les Escoles Nacionals (Escola Ocata) del Masnou, també del mateix arquitecte.
L'edifici va ser enderrocat l'any 1992 amb la protesta del món artístic. En el lloc on es trobava, s'hi va construir l'anomenat "Edifici Centre", que actualment acull el Mercat Municipal, la Biblioteca Municipal i el Museu Municipal de Nàutica.

## Referències

* ↑ «Escorxador (enderrocat)». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 agost 2016].
* ↑ Muray, Joan «el CORRAL, torrent del CORRAL, el RASTILLO ...i el del Corral» (PDF). Butlletí Gent del Masnou, 3a època núm. 328, febrer 2015, pàg. 16 [Consulta: 15 agost 2016].
* ↑ Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. L'obra arquitectònica de Bonaventura Bassegoda i Amigó a la vila del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou. Arxiu Històric Municipal, 2016 (La Roca de Xeix núm. 30).
* ↑ Pla d'acció cultural del Masnou (PDF). Diputació de Barcelona, 2007 [Consulta: 15 agost 2016].
# Antoine de Févin

Antoine de Févin (Arràs, 1470 - Blois, finals de 1511 o principis de 1512) va ser un compositor flamenc del Renaixement. Va estar actiu al mateix temps que Josquin Des Prés, i comparteix molts trets amb el seu més famós contemporani.
Hi moltes versions sobre la procedència d'aquest compositor, segons Glareanus, contemporani seu era originari d'Orleans, però alguns autors el suposen espanyol; ací hem seguit la versió francesa que lògicament per nacionalitat ha d'ésser la més ben documentada; quant a l'any de naixença, hi ha qui el fixa el 1481, i segons el manuscrit de dues misses, que es troba en la Biblioteca Ambrosiana de Milà, Févin morí abans de 1516. De tota manera pot donar-se per segur que va morir sent encara força jove.
Se li deuen sis misses; tres d'elles titulades Sancta Trinitas, Mente tota i Ave Maria, foren impreses per Petrucci el 1516. Aquest mateix any reedità Andrea Antico, en el seu Liber quindicim missarum, les dues últimes; una altra titulada De Feria, manuscrita, es conserven en la citada biblioteca de Milà, i en la del Vaticà les altres misses de Févin, Salve sancta parents, Oquan glorifica i de Rèquiem. Aquest músic va compondre d'altres obres de caràcter religiós, com ara motets, lamentacions, un Magnificat, etc., que es troben impresos o manuscrits en col·leccions existents en el Vaticà i en les biblioteques de Viena i de Múnic.
El seu motet Descende in hortum meum fou publicat en el volum V de l'Histoire de la musique d'Ambros. Quant a música profana només se li coneix a Févin una cançó francesa inserida en la col·lecció Bicinia gallica (1545). El fet que Gevaert atribueixi a Févin la nacionalitat espanyola és degut al fet que en la catedral de Toledo existeixen obres manuscrites d'aquest compositor, i de què d'altres musicòlegs espanyols el considerin com a compatriota.
Eslava, en la seva Lira sacro-hispana, publicà un Sanctus a 4 veus, un Benedictus a 3, un Agnus a 4 i un altre a 5, i, finalment, un motet a 6, tot això obra de Févin. Podria, no obstant, molt be ser, que sense haver nascut Févin a Espanya, hagués residit força temps en la península Ibèrica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1156-57 (ISBN 84-239-4523-5)
# Anton Averkamp

Anton Averkamp (Cabauw prov. d'Utrecht, 18 de febrer de 1861 - Bussum, (Holanda Septentrional), 1 de juny de 1934) fou un compositor i director de coral.
Fou deixeble de Daniel de Lange i dels Conservatoris de Berlín i Múnic; més tard fou professor de l'escola d'Amsterdam (1886).
Principalment es dedicà ala música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 1244 (ISBN 84-239-4506-5)
# Anton Mayer

Anton Mayer fou un compositor austríac que visqué a mitjans del segle xviii. Després d'haver residit a París i Londres, fou mestre de capella a Colònia. Va compondre les òperes Damète et Zulmis i Apollon et Daphné, estrenades en l'Òpera de París, i les òperes en alemany Das Irrlicht i Die Lufthagel. A més, va escriure, els balls d'espectacle Marlborong i Die Becker, i tres trios brillants per a instruments de corda, impreses aquestes últimes composicions a Bonn.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 1302, pàg. 54 ISBN 84-239-4554-5

## Enllaços externs

* Breu biografia (francès)
# Antoni Benet i Carulla

Antoni Benet i Carulla (Mafet -Agramunt-, Urgell, 1859 - Penelles, Noguera, 1926) fou un hisendat que participà com a delegat de l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 62-63.
# Antoni Carcellé i Tosca

Antoni Carcellé i Tosca (Barcelona, 31 de maig de 1904 - 24 d'octubre de 1983) fou un compositor de sardanes.
Fou fill de Sebastià Carcellé i Oriol i de Josefa Tosca i Antolí, ambdós de Barcelona.
Va fundar i dirigir l'orquestra de jazz Catalònia fins al 1936. Després de la guerra es dedicà preferentment a l'edició de música i a la composició de sardanes, cançons i ballables. La seva sardana És la Moreneta (1948) va obtenir una excepcional difusió i esdevingué un himne que clamava pels drets perduts. Era autor també de la lletra de les seves composicions i de vegades signava amb el pseudònim de S.Obiol.
Va morir el 24 d'octubre de 1983.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1904, número de registre 5729.
* ↑ Riera, Carles «In memoriam: Antoni Carcellé». Som, núm. 46, 2-1984, pàg. 21.
* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 27-10-1983, pàg. 22.

## Bibliografia

* Carles Riera, Josep Maria Serracant, Josep Ventura Diccionari d'autors de sardanes i de música per a cobla Girona: SOM, 2002

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat
# Antoni Cirerol Thomàs

Antoni Cirerol Thomàs (Palma, 27 d'agost de 1926 - Palma, 11 de desembre de 2015) fou un advocat i polític mallorquí, primer President del Parlament de les Illes Balears.

## Biografia

Estudià al Col·legi de La Salle de Palma i el 1944 va anar a estudiar dret a la Universitat de Barcelona, on es llicencià el 1949. Va fer ampliació d'estudis a la Universitat de Bilbao i a la Universitat Complutense de Madrid.
El 1970 fou nomenat regidor de Palma pel terç d'entitats professionals, formant part del consistori fins a les eleccions municipals espanyoles de 1979. De 1972 a 1978 fou tinent d'alcalde d'hisenda i patrimoni i de 1974 a 1976 fou president de l'Empresa Municipal d'Aigües i Clavegueram.
Ingressà a Alianza Popular el 1976 i formà part de la llista del partit per Balears, com a número 3, a les eleccions generals espanyoles de 1977, però no fou escollit. Fou diputat elegit a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1983 amb el partit Aliança Popular. Fou nomenat primer president del Parlament de les Illes Balears i exercí aquest càrrec del 1983 fins al 1987 durant la I legislatura.
Durant la seva etapa com a president de Parlament balear, la Cambra va aprovar lleis molt significatives: llei de declaració d'Es Trenc-Salobrar de Campos com a Àrea natural d'especial interès (ANEI), llei de creació de la Radiotelevisió pública balear, llei de normalització lingüística, llei electoral, llei de Sindicatura de Comptes, llei d'Acció Social, llei d'Ordenació i Protecció d'Àrees Naturals d'Interès Especial, llei d'ordenació territorial o la llei de declaració de ses Salines d'Eivissa i Formentera com ANEI.
Més tard, Cirerol va exercir el càrrec de secretari general de la Junta del Port de Palma, atès que era funcionari públic de l'Estat en el cos especial de secretaris de juntes de ports.

## Referències

* ↑ Candidatures definitivament admeses per a les eleccions a al Congrés dels Diputats i al Senat (BOE núm. 120, de 20 de maig de 1977) PDF
* ↑ Relació de diputats i senadors I Legislatura Arxivat 2022-03-07 a Wayback Machine. PDF
* ↑ Composició dels òrgans parlamentaris I Legislatura PDF
* ↑ Fallece Antoni Cirerol, presidente del Parlament balear en la primera legislatura (castellà)
* ↑ «Ha mort Antoni Cirerol que va ser secretari de la Junta del Port de Palma». Arxivat de l'original el 2021-07-28. [Consulta: 28 juliol 2021].

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3.
* Les eleccions de 1977 a les Illes Balears de Llorenç Carrió i Crespí, p. 47
# Antoni Faus i Cerqueda

Antoni Faus i Cerqueda (Castellciutat -La Seu d'Urgell-, Alt Urgell, 1830 - ?, 1891) va fer la carrera eclesiàstica a la Seu d'Urgell i fou ordenat prevere l'any 1855. Fou germà de Ramon Faus i Cerqueda.
Fill de Joan Faus i Cervós i Rosa Cerqueda. Fou germà de Joan Faus i Cerqueda, Benet Faus i Cerqueda, Ramon Faus i Cerqueda, Marià Faus i Cerqueda i Maria Faus i Cerqueda (sacerdot).
Fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (Editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, planes 108-109
* Reynerio Lebroc Martínez San Antonio María Claret. Arzobispo misionero de Cuba Madrid, 1992
# Antoni Pellicer i Paraire

Antoni Pellicer i Paraire (Barcelona, 23 de febrer de 1851 - Buenos Aires, 14 d'abril de 1916) fou un obrer tipògraf i anarquista català, nebot del pintor i polític Josep Lluís Pellicer i cosí germà de Rafael Farga i Pellicer.

## Biografia

Antoni Pellicer va néixer a Barcelona, fill del sabater Ramon Pellicer i Padrol, de Reus, i de la seva esposa, Antònia Peraire i Balart, de Balaguer.
De tendències bakuninistes es va afiliar a la FRE de l'AIT. L'any 1869 fou nomenat secretari de la Unió de Noògrafs de Barcelona. Entre 1871 i 1875 residí a Mèxic, Cuba i Estats Units. De nou a Barcelona l'any 1879 participà en la fundació de la Societat Tipogràfica. i també en la constitució de la FTRE a Barcelona el setembre de 1881, de la que en formà part de la comissió federal. També participà en la fundació de la societat La Solidària escindida de la Societat Tipogràfica el 1881. També va participar en la formació de la Unió d'Obrers Tipògrafs (1883). Assistí al congrés de Sevilla de la FTRE de l'AIT i en fou membre de la comissió federal, fent costat al grup anarcocol·lectivista català del seu cosí Rafael Farga i Pellicer. Dirigí el setmanari Acracia (1886-1888). El 1891 marxà a Buenos Aires on dirigí una revista professional titulada Éxito Gráfico i fou president del Instituto Argentino de las Artes Gráficas.
Com a escriptor, va escriure en català algunes peces de teatre obrerista (En lo ball, Celos, Jo vaig, La mort de la proletària, Sense Esperança), participà en la redacció de l'obra Garibaldi. Historia liberal del siglo XIX i escriví Conferencias populares sobre sociología (Buenos Aires, 1900).
Morí el 14 d'abril de 1916 a Buenos Aires, Argentina.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Antoni Pellicer i Paraire». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1851, primer llibre, número de registre 713.
* ↑ Zaragoza, G. «Antoni Pellicer i Paraire i l'anarquisme argentí». Recerques, núm. 7 (1978), p. 99-115.
* ↑ «Antonio Pellicer Peraire» (en castellà). CNT Puerto Real. [Consulta: 25 novembre 2019].

## Enllaços externs

* La Libertad, Madrid, 8 de febrer de 1928, pàgina 3, «Los redentores del obrero - Antonio Pellicer Peraire».
# Antoni Puidullés i Surallo

Antoni Puidullés i Surallo (Barcelona (Barcelonès), 1791 - Madrid (Castella), 1854), industrial, fonedor i metal·lúrgic català.
En esclatar la guerra del Francès, vivia a Madrid, on el seu pare tenia una petita fosa de metalls, i en què treballava Antoni i un germà d'aquest, anomenat Jacint. Amb ocasió d'aquella guerra va patir la família nombroses persecucions per part dels francesos, els quals havien esbrinat que a la fosa dels Puidullés i Surallo es fabricaven armes per a El Empecinado.
A força de diners van aconseguir els Puidullés i Surallo la llibertat, ja que els francesos els havien empresonat i carregat de cadenes. En morir el pare, els fills van quedar al capdavant de l'establiment industrial, que va ser traslladat de local, i Antoni va assumir la direcció, desenvolupant aquella indústria a gran escala.
Als seus tallers es van fondre campanes, obres escultòriques, material per a l'exèrcit, etc...i el 1821 va emprendre Antoni assajos per fabricar planxes de plom laminades, indústria aquesta última encara no coneguda a Espanya, assolint resultats molt satisfactoris. El 1830 va prendre al seu compte, mitjançant contracte, les fàbriques i mines de Linares, deixant la direcció de les fàbriques al seu germà Jacinto, i entre el seu germà i ell van introduir-hi notables millores. El 1836 Antoni fou proposat per a l'alcaldia de Madrid, però no va voler acceptar el càrrec, i el 1843 fou nomenat diputat provincial.
Tot i el seu humil origen, va saber elevar-se del seu nivell social, adquirint una acurada educació, que va perfeccionar amb els seus freqüents viatges a l'estranger. Va ser agraciat amb la comanda d'Isabel la Catòlica, condecoració que mai va fer servir, no traient tampoc el corresponent títol.

## Obra escrita

* La mina de Arrayanes y fabricas de plomo reservados al gobierno de Linares, consideradas en sus dos épocas de administración por la Real Hacienda, y en asociación particular;
* Nueva liquidación que hace asociado á la empresa nacional de minas y fabricas de plomos de Linares;
* El progreso.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 423. (ISBN 84-239-4548-0)
# Antoni Puigvert i Gorro

Antoni Puigvert i Gorro (Santa Coloma de Gramenet, 26 d'abril de 1905 - Barcelona, 17 de maig de 1990) fou un uròleg i polític català.

## Biografia

El seu pare Salvador Puigvert i Jové era un metge originari de Seròs (Segrià), la seva mare Victòria Gorro i Mercè. Es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona el 1928, on fou deixeble de Manuel Serés i Ibars, i el 1933 entrà al Servei d'Urologia de l'Hospital de Sant Pau, que dirigí des del 1951. El 1943 hi fundà un Institut d'Urologia com a escola d'especialització urològica que més tard es convertí en Fundació Puigvert. Ha fet importants aportacions a la urologia, i ha creat nous instruments quirúrgics com la sonda de Béniqué o sonda tutor de Puigverd, la bàscula per la cirurgia prostatoperineal, la xeringa per pielografia de 20 ml a propulsió amb rosca i ajust especial per les sondes ureterals (coneguda com sonda tutor de Puigvert), la pinça de branques desiguals, el separador doble i la pinça de dissecció i sutura.
El 1971 fou nomenat catedràtic d'urologia de la Universitat Autònoma de Barcelona. Tot i que va mantenir bones relacions amb el règim franquista, a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat per Esquerra Republicana. El 1986 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, i també ha rebut la Medalla d'Or de l'Ajuntament de Barcelona, el nomenament de Cavaller de la Legió d'Honor (França), les Grans Creus de les Ordres de Mayo i del Libertador (Argentina), i les Grans Creus dels Orde d'Isabel la Catòlica i d'Alfons X el Savi.

## Obres

* Atlas de Urología (1933 i 1986).
* Endoscopia urinaria (1942), premi Rubio de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.
* Tratado de urología clínica (1944).
* Tuberculosis urinaria y genital masculina (1958).
* Tratado de operatoria urológica (1981).
* Semiología medular del riñón. Estudio clínico y radiográfico (1981).

## Referències

* ↑ «esquela de Salvador Puigvert Jové». La Vanguardia, 22-07-1937, pàg. 2.
* ↑ Harrington, Thomas S. «Genis de la Medicina». Sàpiens [Barcelona], núm. 105, 7-2011, p. 26-27. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Dr. Antoni Puigvert i Gorro - Galeria de Metges Catalans del COMB