OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim Penina Sucarrats

Joaquim Penina Sucarrats (Gironella, 1901 - Rosario, Argentina, 9 de setembre de 1930) fou un sindicalista català establert a l'Argentina, assassinat per la dictadura del general José Félix Uriburu.

## Biografia

Possiblement ja era militant anarcosindicalista a Gironella. El 1925 s'establí a Rosario, potser fugint de la dictadura de Primo de Rivera, hi treballà com a paleta i s'afilià a la Federació Obrera Local Rosarina. Va organitzar una biblioteca important a la seva casa del carrer Salta i Presidente Roca, però segons la professora Anahí Fernández, mai va assumir responsabilitats de jerarquia en el moviment obrer argentí, ja que es conformava en difondre i vendre premsa i literatura llibertàries, difonent l'interès per Lev Tolstoi, pel naturisme i l'anarquisme. També era vegetarià estricte i s'abstenia de fumar i prendre alcohol. El 1927 fou detingut per participar en protestes contra l'execució de Sacco i Vanzetti.
L'endemà del cop d'estat del general Uriburu, el 7 de setembre de 1930, es va publicar el bàndol que disposava "passar per les armes" a qui participés en la difusió de propaganda opositora a les noves autoritats. Penina va ser acusat de ser autor, impressor i distribuïdor de pamflets contra el dictador Uriburu, i el 9 de setembre fou detingut il·legalment juntament amb els seus companys Porta i Constantini. Fou afusellat d'amagat al barranc de l'arroyo Saladillo, vora Rosario, mentre que els seus companys foren alliberats dos dies després. El seu cos no va aparèixer mai.
El poeta Aldo Oliva (1927-2000) va intentar reconstruir la seva història a El fusilamiento de Penina, però el llibre fou cremat el 1977 pels militars de la dictadura del general Jorge Videla. Un exemplar, però, fou recuperat el 2003 i publicat per l'editorial El Viejo Topo amb suport de l'ajuntament de Gironella i la Generalitat de Catalunya.
En 1995, una ordenança del Consell Municipal de Rosario reanomenà el carrer Regimiento Once (a la zona sud de Rosario) amb el nom de Joaquín Penina. No obstant això el carrer segueix tenint els cartells antics, per la qual cosa la població encara no sap del canvi de nom. El 17 de setembre de 1999, al Parc Regional Sud (del Barri Saladillo) es va inaugurar la placeta Joaquín Penina. Es va instal·lar una placa on defineix Penina com a «obrer exemplar» i «home de pau».

## Referències

* ↑ Tornafoch, Xavier «Joaquim Penina, l'anarquista gironellenc que es convertí en el primer represaliat de les dictadures argentines». L'Erol, núm. 106, 2010, pàg. 30-31.
* ↑ Oliva, Aldo. L'afusellament de Penina. Mataró: El Viejo Topo, 2007. ISBN 9788496831056.

## Enllaços externs

* «Acerca del Derecho Penal Militar: el caso del canillita que fue asesinado», al diari Clarín, de Buenos Aires Arxivat 2009-09-25 a Wayback Machine. (castellà)
* ConcejaliaPopular.org (decret que nomena el carrer Penina, a Rosario)
* Seniales.Blogspot.com (fotografia de la tapa del llibre d'Aldo Oliva, i paraules d'Osvaldo Bayer sobre la falta d'informació sobre Penina)
# Joaquim Vehils i Fochs

Joaquim Vehils i Fochs (català: Joaquim Maria Vehils i Fochs) (Barcelona, 23 de maig de 1857 - Barcelona, 6 d'abril de 1934) va ser un director i compositor català.

## Biografia

Va néixer al carrer de Ferran de Barcelona, fill de l'advocat Joaquim Vehils i Catà de la Torre (†1884), i d'Elvira Fochs i Òdena, tots dos de Barcelona. Fou net de l'alcalde de Barcelona Marià Vehils i Salvat (†1837), i besnet de Joaquim Vehils i Lleonart, també advocats.
Joaquim Vehils i Fochs es va interessar per la música després d'estudiar Dret a la Universitat de Barcelona. Va estudiar piano amb Joan Baptista Pujol i violoncel amb l'italià P. Sianesi. També estudià harmonia amb Gabriel Balart.
Va debutar com a director al Teatro Real de Madrid on hi va passar diverses temporades i al mateix escenari, durant les temporades de 1887 i 1888, va dirigir la Societat Coral Euterpe. És a partir d'aquell moment quan va iniciar una notable carrera internacional per Europa, en què actuaria a diversos llocs com Bucarest, Londres, Viena, Amsterdam, Brussel·les, Gant, Lovaina, Le Havre, París, Marsella, Bèrgam, Constantinoble, Odessa, Sant Petersburg, i fins i tot al Caire i Sud-amèrica, en la major part dels casos, com a director operístic.
Va actuar vàries vegades al Liceu, on va ser empresari un breu període de l'any 1898. Fou autor de diverses sarsueles.
Es va casar amb Rafaela Grau i Bolívar, i van ser pares de Rafael Vehils Grau-Bolívar, advocat i polític, qui va continuar amb la tradició familiar de l'exercici de l'advocacia. Va morir el dia 6 d'abril de 1934 a Barcelona.

## Obres

* Los gomosos llancers
* María Amelia, masurca
* Mercedes, nocturn
* Mi primera inspiración, nocturn (ca.1870)
* Zéfiro, vals (ca.1870)
* Fantasía sobre motivos de la Traviata de Verdi
* ¡¡La mar!! (ca.1870)
* Protesta de amistad (ca.1870)
* La buenaventura (Madrid, 1877), sarsuela amb text d'Emilio Álvarez Blázquez (1833-1900), estrenada al Teatre de la Zarzuela de Madrid el 30 de novembre de 1877.
* Un capdell (1880), sarsuela amb text de Miquel Palà i Marquillas (1854-1886), estrenada el 5 de maig de 1880 al Teatre Novedades de Barcelona
* La virgen del Pilar (Barcelona, 1880), drama líric amb text de Ricardo Caballero Martínez, estrenada al Teatre Tívoli de Barcelona el 15 de juliol de 1880
* Los dos príncipes (1880), música en col·laboració amb Francesc Pérez-Cabrero. Estrenada al Teatre Tívoli el 29 de juliol de 1880
* Caridad (ca.1900)

## Referències

* 1 2 3 «Naixements 1857, llibre 2n, núm. 1905». AMCB, 23-05-1857.
* 1 2 La Vanguardia, 08-04-1934, p. 3.
* ↑ La Correspondencia de España, 08/09/1884, p. 4.
* 1 2 «Joaquim Vehils i Fochs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Aviñoa, Xosé.. Història de la música catalana, valenciana i balear. Diccionari I-Z Barcelona: Edicions 62, 1999.
# Joaquín Martínez de Oxinagas

Joaquín Martínez de Oxinagas (Bilbao, País Basc, 26 d'octubre de 1719 - Madrid, (Castella), 24 d'octubre de 1789) fou un organista i compositor del segle xviii.
Segons Baltasar Saldoni, el 1746 era tercer organista de la Capella Reial de Madrid; els llibres de Toledo diuen que segon, el temps que passà a Toledo, on aconseguí la plaça i Ració 49 d'organista, essent elegit el 19 de setembre de 1750 i prenent possessió el 12 de desembre d'aquest any. Deixà la plaça el 25 de juny de 1754. El seu antecessor fou Jacinto del Rio (1714-1750), i el successor Joaquín Beltrán (1765).
Fou un dels més notables organistes espanyols i va compondre gran nombre d'obres, de les que Felip Pedrell va publicar dues fugues i un Intento, que demostren facultats destacades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg.1230 (ISBN 84-239-4540-5)
# Johan Daniel Berlin

Johan Daniel Berlin (Klaipėda, 12 de maig de 1714 - Trondheim, 4 de novembre de 1787), fou un compositor d'origen alemany que restà tota la seva vida a Noruega. També fou organista i fundador de la Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (Reial Societat Noruega de les Ciències i les Lletres). Va modernitzar el monocord (monochordum), i fou organista de la Catedral de Nidaros des de 1841 fins a la seva mort.
Va escriure diverses sonates: Elments de música (1744) i Instrucció per a la tonometria, amb detalls sobre el monocord (Leipzig, 1767).

## Referències

* ↑ Van Boer, Bertil H. Historical Dictionary of Music of the Classical Period. Scarecrow Press, 2012, p. 74. ISBN 978-0-8108-7183-0.
* ↑ Griscom, Richard W.; Lasocki, David. The Recorder: A Research and Information Guide. Routledge, 17 de juny de 2013, p. 326–327. ISBN 978-1-135-83932-1.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 271. (ISBN 84-239-4508-1)
# Leporinus pearsoni

Leporinus pearsoni és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes present al riu Chimore, zona de clima tropical d'Amèrica del Sud.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L. 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. 2905. ISBN 0-940228-47-5.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Gilbert, R.J. i T.R. Roberts 1972. A preliminary survey of the freshwater food fishes of Ecuador. International Center for Aquaculture Department of Fisheries and Allied Aquacultures Agricultural Experiment Station, Auburn University, Auburn, Alabama. Project A.I.D./csd-2780. 49 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000. ISBN 0130112828.
* Nelson, J.S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985. ISBN 0356107159.
# Misgurnus mizolepis

Misgurnus mizolepis és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20 cm de llargària total.

## Alimentació

És detritívor.

## Hàbitat

Viu en zones de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina., Taiwan i Corea

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ Günther, A. 1888. Contribution to our knowledge of the fishes of the Yangtsze-Kiang. Annals and Magazine of Natural History (Series 6) v. 1 (núm. 6): 429-435.
* ↑ «Misgurnus mizolepis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Chyung, M.-K. 1977. The fishes of Korea. Il Ji Sa Publishing Co. Seül, Corea del Sud. 727 p.
* ↑ Chyung, M.-K., 1977.
* ↑ Nichols, J.T. 1943. The freshwater fishes of China. Natural history of Central Asia: Volum IX. The American Museum of Natural History, Nova York, Estats Units, 322 p.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.
* ↑ Kim, I.-S. 1997. Illustrated encyclopedia of fauna and flora of Korea. Vol. 37. Freshwater fishes. Ministry of Education.:1-629.
* ↑ Jang, M.-H., J.-G. Kim, S.-B. Park, K.-S. Jeong, G.-I. Cho i G.-J. Joo 2002. The current status of the distribution of introduced fish in large river systems of South Korea. Internat. Rev. Hydrobiol. 87(2-3): 319-328.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Kottelat, M. 2001. Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. El Banc Mundial. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), juny: i-iii + 1-123 + 1-18.
* Man, S.H. i I.J. Hodgkiss 1981. Hong Kong freshwater fishes. Urban Council, Wishing Printing Company, Hong Kong, 75 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Ueno, K. 1981. Karyotypes of the family Cobitidae. Marine Sci. Monthly. 13(1):60-70.
* Ueno, K., H. Senou i I.S. Kim 1985. A chromosome study of five species of Korean cobitid fish. Jap. J. Genet. 60:539-544.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Missa Solemnis (Beethoven)

La Missa Solemnis en re major, op. 123, és una missa composta per Ludwig van Beethoven en el període 1819-1823. L'estrena completa de la Missa solemnis fou a Sant Petersburg el 18 d'abril de 1824 sota els auspicis del príncep Nikolai Galitzin. Una representació parcial va tenir lloc a Viena el 7 de maig de 1824, quan el Kyrie, Credo i Agnus Dei van ser dirigits pel compositor juntament amb la novena simfonia. Es considera generalment com un els èxits suprems del compositor.
Aquesta és la seva tercera obra litúrgica després de l'oratori Crist en el Mont de les Oliveres (op. 85, 1801) i la Missa en do major (op. 86, 1807), comissionada pel príncep Esterházy.

## Antecedents

Els cinc anys següents a 1812 (l'any de la setena i vuitena simfonies) van ser uns dels més difícils de la vida de Beethoven. Mentre que la seva sordesa va esdevenir total, s'enfrontà a una acumulació de problemes familiars (mort del seu germà Kaspar-Karlr el 1815, una sèrie de demandes en contra de la seva germana per la custòdia exclusiva del seu nebot Karl), materials (aïllament, augment de la pobresa), i també professionals (pèrdua gradual del favor del públic de Viena), que va donar lloc a una desacceleració significativa en la seva activitat creativa. Entre 1816 i 1817 el compositor es va posar greument malalt i semblava estar a punt del suïcidi. Però les seves forces van tornar a la fi de l'any 1817, mentre va començar a treballar amb la sonata «Hammerklavier».
Beethoven sempre havia sigut un creient sense ser un practicant assidu, però una característica del músic en el seu últim període creatiu és haver-se convertit a l'espiritualitat, com ho demostren les nombroses cites d'ordre religiós que va recopiar en els seus quaderns des de 1817.
L'ascensió del seu deixeble i amic l'arxiduc Rodolf al rang d'arquebisbe d'Olmütz el juny de 1818, proporciona Beethoven l'excusa per dissenyar una gran obra religiosa que planejà inicialment com una missa d'entronització. Però les proporcions monumentals que va prendre la Missa Solemnis li varen portar gairebé cinc anys de dur treball, període durant el qual també va concebre les últimes quatre sonates per a piano. Esbossat a l'estiu de 1818, la missa no va ser acabada fins als darrers mesos de 1822 i va ser lliurat a l'arxiduc el 1823. Sota el règim de Metternich que es va establir llavors a Àustria, la censura va prohibir la representació d'una missa en un concert públic. La Missa Solemnis només va ser estrenada doncs parcialment (Kyrie, Agnus Dei, i el Credo) el 7 de maig de 1824 al famós concert que també va veure la creació de la novena simfonia. La seva plena execució va tenir lloc el 29 de juny de 1830 a Warnsdorf.

## Referències

* ↑ Elliot Forbes (ed.), Thayer's Life of Beethoven, Princeton, 1970, vol. II, p. 908, p. 925
# Família LGBT

Una família LGBT o família irisada és aquella família en la que almenys un dels progenitors forma part del col·lectiu LGBT (o el que és el mateix, almenys un no és heterosexual). La consideració és independent de si la filiació és biològica, adoptiva o d'acollida; i també inclou les famílies monoparentals en les què el progenitor és LGBT.
Aquest concepte és oposat al de família heteroparental (o família tradicional) i comprèn un rang més ampli que el de la família homoparental, on ambdós progenitors són del mateix sexe.

## Referències

* ↑ «blanqueig irisat». Cercaterm. Termcat. [Consulta: 6 juny 2024].
* ↑ «Recomanem fer servir formes com ‘família LGBT’ (també ‘família irisada)» (publicació a X). Termcat, 06-06-2024. [Consulta: 6 juny 2024].
* ↑ Russell, Stephen T.; Muraco, Joel A. The use of representative data sets to study LGBT-parent families: Challenges, advantages, and opportunities. Springer New York, 2013, p. 343–356. ISBN 978-1-4614-4555-5.
* ↑ Manning, Wendy D.; Fettro, Marshal Neal; Lamidi, Esther «Child Well-Being in Same-Sex Parent Families: Review of Research Prepared for American Sociological Association Amicus Brief». Population Research and Policy Review, 33, 4, 01-08-2014, pàg. 485–502. DOI: 10.1007/s11113-014-9329-6. ISSN: 0167-5923. PMC: 4091994. PMID: 25018575.
* ↑ Moore, Mignon R.; Stambolis-Ruhstorfer, Michael «LGBT Sexuality and Families at the Start of the Twenty-First Century» (en anglès). Annual Review of Sociology, 39, 1, 30-07-2013, pàg. 491–507. DOI: 10.1146/annurev-soc-071312-145643. ISSN: 0360-0572.
* ↑ «Neoloteca». Termcat. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 13 febrer 2011].

## Bibliografia complementària

* Pallàs, Katy; Mota, Montse (coords.). Guia de mares i pares LGTBI ( PDF). Barcelona: FLG, 2016. Arxivat 2021-02-13 a Wayback Machine.
* Porta, Carme «Les noves realitats familiars trenquen els tòpics?» ( PDF). Eines. Fundació Josep Irla [Barcelona], núm. 15, 6-2011, pàg. 47-54. ISSN: 2013-1518.
* Salazar Benítez, Octavio «El reconocimiento jurídico-constitucional de la diversidad afectiva y sexual». Revista de estudios políticos, 157, 2012, pàg. 45–81. ISSN: 0048-7694.
* Verdaguer, Xavier; Molina i Àlvarez, Marta; Darder, Marta (dirs.). Amors diversos ( PDF). Barcelona: Secretaria de Polítiques Familiars i Drets de Ciutadania. Departament d’Acció Social i Ciutadania. Generalitat de Catalunya, 2010.
* Vendrell i Aubach, Elisabet «D’on venim i on som les famílies LGTBI: drets del col·lectiu i diversitat familiar». Eines. Fundació Josep Irla [Barcelona], núm. 32, 9-2018, pàg. 36-45. ISSN: 2013-1518.

## Vegeu també

* Legislació sobre drets LGBT en el món

## Enllaços externs

* FLG - Associació de Famílies LGTBI+ Arxivat 2024-06-07 a Wayback Machine. (català)
# Missioneres Esclaves de l'Immaculat Cor de Maria

Les Missioneres Esclaves de l'Immaculat Cor de Maria formen una congregació religiosa de germanes, institut catòlic de perfecció, fundada a Lleida en 1862 i dedicada a l'atenció a les dones marginades i l'ensenyament. Les germanes que en formen part posposen al seu nom les sigles M.E.I.C.M.

## Història

La fundació de la congregació es deu a Esperança González i Puig, lleidatana que va adonar-se de la marginalitat en què vivien moltes joves, tant en l'àmbit laboral com familiar i que feia que moltes caiguessin en haver de prostituir-se per a guanyar-se la vida; hi havia, doncs, la necessitat de fer-les útils per a elles mateixes i per a la societat, tornant a guanyar la llibertat i la dignitat. Amb el suport del seu germà, sacerdot, va començar a treballar per crear un institut on formar aquestes noies i donar-les instruments per a canviar de vida. Van instal·lar una llar d'acollida a la casa i l'horta heretats del seu pare, a Lleida.
El 19 de juny de 1862 vestiren l'hàbit de la congregació la fundadora, Esperança González, i tres joves més: Mercè Arqués, Lluïsa Martí i Assumpció Calderó. Esperança en fou nomenada superiora. Començava així l'institut de les Missioneres Esclaves de l'Immaculat Cor de Maria: l'objectiu, a banda de la pròpia santificació, era pregar per l'Església i exercitar la caritat, especialment l'atenció a la dona marginada. El 21 de juny de 1865, obtinguda ja l'aprovació reial, hi professà un grup de noves germanes; el 1867, ja n'eren 27, i 58 les dones que hi havien estat acollides.
En 1863 va obtenir l'aprovació diocesana, i en 1887 el decretum laudis pontifici; en 1896 va rebre l'aprovació pontifícia de Lleó XIII i l'aprovació definitiva de les constitucions el 1901.
Des del principi les religioses iniciaren la tasca de l'educació cristiana de nenes i joves, fent alhora tasques assistencials de caritat i d'educació. El 27 de març de 1879, fundà una casa a Figueres (Alt Empordà, Girona) i el 20 de novembre de 1884, obrí el col·legi de Jaca (Osca) per a senyoretes. Seguí la casa-asil de Maó (Menorca) el 3 de febrer de 1887 i més tard s'hi obrí un col·legi que atenia alhora les nenes de la Junta de Protecció de Menors.
El 1967 va obrir-se una casa a l'Argentina, en una regió pobra i necessitada, i estenent-se després per altres països de Sud-amèrica.

## Activitat i difusió

Les Missioneres Esclaves de l'Immaculat Cor de Maria tenen per missió acollir i ajudar les dones i joves marginades, la protecció de menors i l'ensenyament. La congregació té centres residencials per a nens i joves, cases d'acollida, centres educatius, residències i missions; en conjunt, tretze col·legis i catorze centres de protecció o cases d'acollida.
Són presents a Espanya, Argentina, Paraguai i Costa Rica. Durant deu anys van estar a les Filipines. La casa mare és a Lleida (Av. Catalunya, núm. 14) i la casa general a Madrid.

## Vegeu també

* Esperança González i Puig

## Enllaços externs

* Lloc web de la congregació