OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Farmàcia Surroca

La Farmàcia Surroca és una obra d'estil art déco de Joan Amigó i Barriga situada a Badalona (Barcelonès) i protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un important conjunt decoratiu d'estil art déco sobretot a la façana, amb rètol d'època, ús de marbres i emmarcament de bronze fent sanefa de relleu. A l'interior es conserven els elements de la decoració original: cadires racionalistes, bibelots en forma de centre de cactus, etc. La rebotiga rep la il·luminació zenitalment.
Té un jardí privat a l'interior.

## Història

La farmàcia va ser fundada el 1878 per Joan Surroca i Viñeta al carrer de Mar, núm. 57. Al llarg dels anys va canviar la seva ubicació, el 1881 la va traslladar al núm. 46, i més tard al núm. 76 del mateix carrer, la seva ubicació actual, ocupant el lloc on hi havia la masia de Can Gatxó i, més tard, el Casino Badalonès. En aquesta ubicació, la primera farmàcia que s'hi va bastir va ser en estil modernista, obra de Joan Amigó i Barriga.
L'adaptació a art déco sembla que també va ser obra d''Amigó, que comptà amb la col·laboració d'artesans com Corbero, pels metalls, Blanch, pels mobles, i Crespo, pels miralls.
Va ser declarada Bé Cultural d'Interès Local el 1984.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Farmàcia Surroca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ Gurri Costa, Esther; Torras Surroca, Sara «Farmàcia Surroca. 125 anys al seu servei». Carrer dels Arbres, pàg. 65-76.
* ↑ «Farmàcia Surroca». Catàleg de Protecció de Patrimoni. Ajuntament de Badalona, 01-10-1980. [Consulta: 30 gener 2021].
# Sempervivum juvanii

Sempervivum juvanii és una espècie de planta amb flors de la família de les crassulàcies (Crassulaceae) del gènere Sempervivum.

## Descripció

Sempervivum juvanii creix com una planta de rosetes grans de 5 a 8 cm de diàmetre. Els estolons són de color verd clar. Les fulles són piloses a les vores i glandular-pubescents a banda i banda. La planta no produeix gaires fillols. Les tiges florals fan entre 15 i 25 cm d'alçada. Els pètals són de color groc pàl·lid a daurat, de 3 cm de diàmetre. Els pètals són tres vegades més llargs que els sèpals, amb una taca porpra a la part inferior. Les flors es produeixen de juliol a agost.

## Distribució i hàbitat

Sempervivum juvanii és natiu a Eslovènia, al sud-est dels Alps. És una planta perenne suculenta i creix principalment al bioma temperat. Creix molt aïllada només a l'est d'Eslovènia sobre roques de silicat de la Donačka gora a les muntanyes de Pohorje. Només es troba en afloraments rocosos orientats al Sol entre els 500 i els 850 m d'altitud.

## Taxonomia

Sempervivum juvanii va ser descrita per Strgar i publicat a Biol. Vestn. 19: 83, a l'any 1971.

### Etimologia

Sempervivum: nom compost per a dues paraules llatines Semper ("sempre") i vivus ("vivent"). Són Sempervivum a causa de ser plantes perennes que mantenen les fulles a l'hivern, i ser força resistents a condicions dificultoses de creixement.
juvanii: epítet en honor del botànic eslovac Franc Juvan (1875 - 1960), que va treballar al Jardí botànic de Ljubljana durant 64 anys.

### Sinonímia

* Sempervivum wulfenii subsp. juvanii (Strgar) Favarger & J.Parn.

## Referències

* ↑ «Sempervivum wulfenii subsp. juvanii» (en alemany). Stauden Gärtnerei Forssman. [Consulta: 5 octubre 2023].
* 1 2 3 «Sempervivum wulfenii subsp. juvanii (Strgar) Favarger & J. Parnell |= Juvan's houseleek (syn. Sempervivum juvanii)». Arnes. [Consulta: 6 octubre 2023].
* ↑ «Sempervivum wulfenii subsp. juvanii» (en anglès). EPPO Global Database. [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ «Sempervivum wulfenii subsp. juvanii» (en anglès). Royal Botanic Garden Kew - Plants of the World Online. [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ «S. wulfenii ssp. juvanii» (en alemany). Sempervivum-Liste das Hauswurz-Lexikon in Wort und Bild. [Consulta: 5 octubre 2023].
* 1 2 «Sempervivum juvanii». Royal Botanic Gardens Kew - Plants of the World Online. [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets | secundiflorus - sensibilis», 2019. [Consulta: 1r octubre 2023].

## Enllaços externs

* Foto de Sempervivum juvanii
# Faustina Hasse Hodges

Faustina Hasse Hodges (Malmesbury, 7 d'agost de 1823 - Filadèlfia, 4 de febrer de 1895) fou una organista i compositora estatunidenca d'origen britànic].

## Biografia

Va néixer a Malmesbury, Anglaterra, filla de l'organista i compositor Edward Hodges, que va portar la seva família d'Anglaterra als Estats Units d'Amèrica el 1838. Faustina Hodges va ensenyar música i també va treballar com a organista de l'església a Brooklyn i a Filadèlfia.
Va començar a publicar cançons i música per a piano i orgue a la dècada del 1850. També va escriure i publicar la biografia del seu pare. Va morir a Filadèlfia.

## Obres

Les obres seleccionades inclouen:
* L'Amicizia (Amistat)
* Tantum Ergo Opus 65, núm. 2
* Un salm de vida (text: Henry Wadsworth Longfellow)
* Somnis: un somni (text::Henry Wadsworth Longfellow)
* El dia trist (text: Henry Wadsworth Longfellow)
* Els sants morts (text: Henry Wadsworth Longfellow segons l'obra d'Ernst Stockmann)
* El roser (text: W.W. Caldwell)

## Referències

* ↑ Sadie, Julie Anne. The Norton/Grove Dictionary of Women Composers. anglès. W. W. Norton & Company, 22 juliol 1994. ISBN 9780393034875.
* ↑ Sadie, Julie Anne. The Norton/Grove dictionary of women composers (Digitalitzat en línia per GoogleBooks), 1994. ISBN 9780393034875.
* ↑ Ammer, Christine. Unsung: a history of women in American music, 2001.
* ↑ Fuller, Sophie. The Pandora guide to women composers: Britain and the United States, 1994.
* ↑ «Composer: Faustina Hasse Hodges (1823-1895)». Lieder.net. [Consulta: 20 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Partitures de domini públic de Faustina Hasse Hodges a International Music Score Library Projet (IMSLP)
* Recarca de documents de Hodges a la Biblioteca del Congrés dels Estats Units d'Amèrica Arxivat 2023-03-06 a Wayback Machine. (PDF)
# Favonigobius punctatus

Favonigobius punctatus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Referències

* ↑ Whitley, G. P., 1930. Additions to the check-list of the fishes of New South Wales. (Núm. 3). Aust. Zool. v. 6 (pt 2): 117-123, 1 pl.
* ↑ AQUATAB
* ↑ Gill, H. S. & Miller, P. J., 1990. A new genus and species of goby from the Swan-Avon estuary, Western Australia, with a redescription of the genus Favonigobius Whitley, 1930. Records of the Western Australian Museum v. 14 (núm. 4): 503-525.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.
# Febe (sobrenom)

Segons la mitologia grega, Febe (la brillant) fou un sobrenom d'Àrtemis i de Selene.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 93.
# Federació Italiana de Bàsquet

La Federació Italiana de Bàsquet (FIP per les seves sigles en italià: Federazione Italiana Pallacanestro) és l'organisme que regeix les competicions de clubs i la selecció nacional de bàsquet d'Itàlia. Pertany a l'associació continental FIBA Europa.

## Història

Va ser fundada a Milà el 2 de novembre de 1921 com a Federazione Italiana Basket-Ball i al principi es van adherir 10 societats, algunes de les quals ja havien disputat dos campionats masculins organitzats per la Federginnastica per iniciativa de Manlio Pastorini i després de la traducció de les regles del joc gràcies a Ida Nomi.
El 1925 la denominació va ser canviada per primera vegada com Federazione Italiana Palla al Cesto i el 1930 es va canviar el nom a Federazione Italiana Palla al Canestro. El mateix any, la Federació va iniciar els campionats femenins i va ser reconeguda pel Comitè Olímpic Nacional Italià -però fins a 1931 sempre ha format part de Federginnastica- va ser traslladada a Roma -avui amb la seu nacional a la Via Vitorchiano núm. 113-.
El 1970, va ser organitzat el campionat italià masculí de bàsquet, de la Lliga de la societat masculina Sèrie A i el 1976 el campionat italià femení de bàsquet. Des de 1994 els jugadors que participan a la Sèrie A masculina, són considerats professionals.
El decret legislatiu de 23 de juliol de 1999 (article 18) se li va reconèixer, a la Federació, un període il·limitat i una personalitat jurídica de dret privat sense fins de lucre.
Després de la 44a Assemblea General del 12 de gener de 2013, la Federació està presidida per Gianni Petrucci, successor en el càrrec a Dino Meneghini que va ser president des de l'any 1992 al 1999.

## Registres

* 3.700 Clubs Registrats.
* 31.364 Jugadores Autoritzades.
* 167.800 Jugadors Autoritzats.
* 340.323 Jugadors No Autoritzats.

## Presidents

* 1921-1925: Arrigo Muggiani
* 1926-1930: Ferdinando Negrini
* 1930: Augusto Turati
* 1930: Alberto Buriani
* 1931: Giuseppe Corbari
* 1931-1942: Giorgio Asinari di San Marzano
* 1942-1943: Vittorino Viotti
* 1944: Carlo Donadoni
* 1944: Guido Graziani
* 1945: Decio Scuri
* 1945: Enrico Castelli
* 1946-1954: Aldo Mairano
* 1954: Vittorio Muzi di Dogliola
* 1954-1965: Decio Scuri
* 1965-1975: Claudio Coccia
* 1976-1992: Enrico Vinci
* 1992-1999: Gianni Petrucci
* 1999-2008: Fausto Maifredi
* 2008-2013: Dino Meneghin
* 2013-al càrrec: Gianni Petrucci

## Referències

* ↑ «Meneghin nuovo Presidente della Fip» (en italià). [Consulta: 6 octubre 2014].

## Enllaços externs

* «Itàlia a la FIBA». Arxivat de l'original el 2007-11-09. [Consulta: 6 octubre 2014].
* «Lloc oficial».
# Federico Consolo

Federico Consolo nascut Federigo Consolo, nom hebraic Jehel Nahaman Sefardi (Ancona, regió de les Marques, 8 d'abril de 1841 – Florència regió de la Toscana, 14 de desembre de 1906), fou un violinista, crític musical, compositor i musicòleg italià.
Nat d'una família d'origen jueu provinent de l'Espanya sefardita, Federico Consolo es dedicà a l'estudi del cant sinagogal de l'hebreu sefardita liornès. Estudià violí a Florència amb Ferdinando Giorgetti i en el Conservatori de Brussel·les on tingué mestres com Hubert Leonard, Fétis, Liszt i Vieuxtemps.
Com a concertista de violí destacà per la seva brillant execució, però resulten verdaderament notables les seves obres pels grans coneixements que rebel·len sobre critica i història, principalment a l'estudiar els orígens i desenvolupament de la música sagrada que fa remuntar als primers cants bíblics; fou un gran amic de Verdi i de Liszt, el qual apreciava en molt el seu talent crític.
Va compondre l'himne de la República de San Marino, traient-lo d'un breviari monàstic del segle x, un concert per al seu instrument, i entre les obres musicològiques: Del colorito nel quartetto di strumenti ad arco (1883); La scuola italiana del violino (1884); Libro dei canti d'Israeli (1891), i Cenni sull'origine a sul progresso della musica liturgica (1897).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14, pàg. 1441. (ISBN 84-239-4514-6)
# Felicita von Vestvali

Felicita von Vestvali (Stettin, avui Polònia, 23 de febrer de 1831-Varsòvia, Polònia, 3 d'abril de 1880) fou una cantant i actriu dramàtica alemanya. Als quinze anys trepitjà per primera vegada l'escena formant part de la companyia de Bröckelmann, i després de recórrer diverses ciutats del nord d'Alemanya, marxà vers París i d'allí a Itàlia, on feu seriosos estudis de cant a Florència i Nàpols, i amb el nom de Vestvali fou contractada per La Scala de Milà. Allà igual que a Londres i més encara el 1855 a Nova York, Filadèlfia i altres capitals nord-americanes, aconseguí gran acceptació. Més tard viatjà, amb una companyia d'òpera francesa, per Bèlgica i els Països Baixos, i el 1864 anà altra volta a Nova York, on desenvolupà rols tràgics d'home, com Romeu, Petruchio, Hamlet, etc.; de retorn a Europa, treballà de nou, des de 1867, a Londres i des de 1868 a Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 201, ISBN 84-239-4568-5.

## Enllaços externs

* http://www.npg.si.edu/exh/brady/gallery/18gal.html.
* http://www.omofonie.it/genn2006/vestvali.pdf Arxivat 2018-04-29 a Wayback Machine..
# Feliks Nowowiejski

Feliks Nowowiejski (Wartenburg, Barczewo antiga Prússia Oriental, 7 de febrer de 1877 - Poznań, Polònia, 23 de gener de 1946) fou un compositor polonès.
Feu els primers estudis en el Conservatori Stern de Berlín i en l'Acadèmia Reial de la mateixa ciutat, on li va ser atorgat l'any 1901 el premi Meyerbeer per una fuga doble, a vuit veus, una obertura i l'oratori Der Verlorene Sohn.
Entre les seves restants composicions hi figuren les obres següents:
* Pod sztandarem pokoju: marxa (Bandera de la Pau, guanyadora del premi de Londres el 1898)
* Powrót syna marnotrawnego: oratori, (El Retorn del fill Pròdig, (1902) premi Giacomo Meyerbeer
* Swaty polskie: (Festeig Brillant, premi Ludwig van Beethoven, 1903)
* Znalezienie Świętego Krzyża: oratori, (El descobriment de Santa Creu amb el famós Parce Domine 1906)
* Quo vadis: oratori (inspirat en la novel·la d'Henryk Sienkiewicz, Augsburg, 1907)
* Rota: cançons populars (1910)
* Emigranci: òpera (Els Emigrants, 1917)
* Legenda Bałtyku: òpera (La llegenda del Bàltic, 1924)
* Quatre simfonies
* Concert per a piano
* Concert per a violoncel
* 9 Simfonies d'orgue op. 45 (1929-31)
* 4 Concerts d'orgue op. 56 (1930-40)
* In Paradisum: poema d'orgue, op. 61 (1941)

## Bibliografia

* Volum núm. 38, pàg. 1370, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4538-3)

## Enllaços externs

* La música d'orgue de Feliks Nowowiejski
# Felip Veciana i Dosset

Felip Veciana i Dosset (Valls, 10 d'octubre de 1733 - Valls, 14 de febrer de 1798) fou el tercer comandant general de les Esquadres de Catalunya, fill de Pere Màrtir Veciana i Civit i net de Pere Anton Veciana i Rabassa, segon i primer comandants generals de les referides esquadres. Fou pare de Pere Màrtir Veciana i de Miró que el succeí en el càrrec de comandant en cap. Eren ja quinze les esquadres que hi havia a Catalunya quan Veciana en prengué el comandament. Es distingí pel seu zel i valor en perseguir els malfactors i és digne de menció l'acció renyida que va sostenir amb aquests a Setcases (Ripollès], on moriren lluitant vuit mossos de l'esquadra i 25 criminals, de manera que aquesta partida es va dissoldre.
El rei Carles III d'Espanya, el 8 de juny de 1773, donà un decret, en què manava:
| « | Que no surti de la casa de Veciana l'honor d'haver sigut la de la formació de les Esquadres del Principat i...per això, concedim a En Pere Màrtir Veciana, segon d'aquest nom, i fill menor del tercer comandant, la facultat de nomenar substitut en el desenvolupament del seu càrrec. | » |
Restà, des de llavors, vinculada en la família Veciana la prerrogativa de pertànyer a ella els comandants generals de les esquadres, prerrogativa que durà fins que el 1817 fou reformada pel llavors ministre de la Guerra Francisco Javier Castaños, que va decretar que la provisió del grau de comandant de les esquadres seria privativa del capità general i sempre serien preferits per aquest destí els descendents de la casa Veciana. El 1774 el nombre de mossos de l'esquadra fou augmentat fins a 200 individus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 408 ISBN 84-239-4567-7
* http://www.raco.cat/index.php/Gimbernat/article/view/44522/54148
* http://www.raco.cat/index.php/Gimbernat/article/view/44947/60369

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «La família Veciana. La nissaga dels comandants de les Esquadres de Catalunya». Cultura i Paisatge a la Ruta del Cister, 2018. [Consulta: 27 novembre 2021].
# Felip de Ferran i de Çacirera

Felip de Ferran i de Çacirera (Barcelona, 1658 — Nàpols, 1715) fou un militar i polític austriacista català. Fou l'ambaixador català a la Haia durant la Guerra de Successió Espanyola.
El 1700 fou un dels fundadors de l'Acadèmia dels Desconfiats.
El setembre de 1714, després de la mort de la reina Anna d'Anglaterra es va entrevistar amb el llavors nou rei de la Gran Bretanya, l'alemany Jordi I, que de camí a Londres s'havia compromès a alliberar Barcelona, havent ja el secretari de la regència Joseph Addison ordenat a l'almirall James Wishart la concentració de l'armada britànica al port de Maó. Era el 18 de setembre i encara no sabia de la caiguda de Barcelona: el compte enrere per salvar Barcelona, i amb ella les llibertats de Catalunya, havia finalitzat tan sols feia sis dies.
A Riudoms hi ha el Mas de Don Felip, del qual en fou propietari i encara avui s'anomena així en referència a ell.

## Referències

* ↑ «Felip de Ferran i de Çacirera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ AA.VV. (2006: II, 176)
* ↑ Cònsul, Arnau «Resistència i caiguda de Barcelona». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.38-44. ISSN: 1695-2014.
# Felipe Tejera

Felipe Tejera (Caracas, Veneçuela, 25 de maig de 1846 - 1924) fou un escriptor i poeta veneçolà, germà del compositor Francisco (1840-1878) i del literat, polític i diplomàtic Miguel (1848-1902).
Va fer els estudis en el Col·legi Roscio, i des de molt jove es dedicà al periodisme, col·laborant en diverses publicacions. Fou, des de 1888, professor de Literatura en la Universitat Central de Veneçuela i figurà entre els fundadors de l'Acadèmia de la Llengua, corresponent de la de l'Espanyola i de la d'Història, sent elegit bibliotecari perpetu de la primera. D'extensa i sòlida cultura, correcte i abundant estil, viva imaginació bon gust i perspicàcia, Tejera cultivà tots els gèneres, amb més o menys fortuna.
Amb el pseudònim de Rey de Bastos publica en la Tribuna Liberal una sèrie de cròniques de costums que rebel·len fonda sagacitat, resten plenes de sal àtica i ofereixen descripcions magistrals. Entre les seves altres obres cal mencionar:
* La Colombiada, poema en octaves reals i en 12 cants (1878);
* La Boliviada, poema de gran inspiració, malgrat que en ell si noten certes influències d'altres poetes;
* Nocturno indiano;
* La Hortensiada poema épico-burlesc;
* Hojas del Paraiso, poema en sis cants;
* Triunfar con la patria, drama;
* Poesías liricas i una traducció d'Ossian.
En prosa publicà:
* Historia de Venezuela, destinada a les escoles i de la que se’n feren quatre edicions en poc temps;
* Perfiles venezolanos (1881);
* Apéndice de los mismos;
* El progreso en la historia;
* La expósita, llegenda en prosa;
* Manual de literatura (1910);
* Historia de la literatura espanyola (1914);
* El simbolo apostólico, estudi històric-filosòfic.
I les biografies de:
* Miguel José Sanz;
* José Rafael Pacheco;
* José Francisco Bermúdez.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 1484-85 (ISBN 84-239-4559-6)
# Felix von Niemeyer

Felix von Niemeyer (Magdeburg, 31 de desembre de 1820 - Tübingen, 14 de març de 1871) va ser un internista alemany nascut a Magdeburg. Era nét del teòleg August Hermann Niemeyer (1754–1828).
Va estudiar medicina a la Universitat de Halle i el 1844 va començar a treballar com a metge a Magdeburg. Més tard, va ser professor de medicina interna a la Universitat de Greifswald (des de 1855), i a la Universitat de Tübingen (des de 1860). Durant la Guerra francoprussiana, va exercir com a consultor mèdic.
Niemeyer és recordat en gran part per les seves obres escrites, en particular, el «Lehrbuch der speziellen Pathologie», un llibre de text que es va publicar en onze edicions fins a 1884 i es va traduir a set idiomes. També és conegut per adoptar una dieta alta en proteïnes i baixa en carbohidrats que en essència era una modificació de la popular «dieta Banting», un règim avalat per William Banting (1796–1878), un enterrador anglès.
El 1848 va ser cofundador de la «Medizinische Gesellschaft zu Magdeburg» (Societat mèdica de Magdeburg). El 1865 es va convertir en metge consultor del rei Carles I de Württemberg, i el 1870, va ser elegit membre estranger de la Reial Acadèmia Sueca de Ciències.

## Col·laboracions en obres

* «Die asiatische Cholera, ein primär-örtliches Leiden der Darmschleimhaut», a: Die medicinische Reform. Eine Wochenschrift 1, núm. 19, 1848, 134–138 (El còlera asiàtic, una malaltia local primària de la mucosa intestinal).
* «Die symptomatische Behandlung der Cholera mit besonderer Rücksicht auf die Bedeutung des Darmleidens», 1849 (Tractament simptomàtic del còlera amb especial atenció a les malalties intestinals).
* «Klinische Mittheilungen aus dem Städtischen Krankenhause zu Magdeburg», 1855 (Comunicacions clíniques de l'hospital municipal de Magdeburg).
* «Lehrbuch der speciellen Pathologie und Therapie mit besonderer Rücksicht auf Physiologie und pathologische Anatomie», 1858 (Llibre de text de patologia i teràpia especials amb referència especial a l'anatomia i la fisiologia patològiques).
* El tractament de la corpulència, per l'anomenat sistema Banting (1865)

## Referències

* ↑ Anonymous. (1871). Obituary Notice of Dr Felix von Niemeyer. Edinburgh Medical Journal 16 (11): 1054.
* ↑ Biography of Niemeyer @ Deutsche Biographie
* ↑ Miller, Ian. (2014). Reforming Food in Post-Famine Ireland: Medicine, Science and Improvement, 1845-1922. Manchester University Press. p. 80. ISBN 978-0-7190-8886-5