OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bavosa de banda negra

La bavosa de banda negra (Parablennius rouxi) és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Portugal i al nord de la mar Mediterrània.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bath, H. 2008: Review of the genus Parablennius Miranda-Ribeiro from Australia and New Caledonia (Pisces: Blenniidae: Salariinae). Stuttgarter Beiträge zur Naturkunde A, Neue Serie, 1: 77-94.
* Cocco, A. 1833. Su di alcuni pesci de' mari di Messina. Giornale di Scienze Lettere e Arti per La Sicilia v. 42 (núm. 124): 9-21, 1 pl.
* Fricke, R., M. Bilecenoglu & H. Musa Sari 2007: Annotated checklist of fish and lamprey species (Gnathostomata and Petromyzontomorphi) of Turkey, including a Red List of threatened and declining species. Stuttgarter Beiträge zur Naturkunde. Serie A (Biologie). 706: 1-174.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Emile Steinkühler

Emile Steinkühler (Dusseldorf, 12 de maig de 1824 - Gant, 21 de novembre de 1872) fou un pianista, violinista i compositor alemany.
A l'edat de quatre anys començà l'estudi del piano i del violí, i als deu anys ja donava concerts públics. Després rebé lliçons de composició de Mendelssohn. El 1840 va escriure la seva primera òpera, Die Alpenhütte, i el 1841 es traslladà a Frankfurt, on residí cinc anys. Posteriorment s'establí a Lilla com a professor i director de la Societat coral de Santa Cecília, fins que la guerra de 1870 l'obligà a sortir de França. A part de l'òpera mencionada i d'una altra titulada Cesario, va compondre una obertura de concert; un trio per a piano, violí i violoncel, peces per a piano; lieder, i romances.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1079 (ISBN 84 239-4556-1)
# Artur Perucho i Badia

Artur Perucho i Badia (Borriana, 1902 - Mèxic, 1956) fou un periodista, escriptor i polític valencià. Començà de periodista a El Pueblo el 1919 i més tard col·laborà amb, entre d'altres, El Imparcial, El Heraldo de Madrid, La Publicitat, Revista Nova, D'Ací d'Allà, Taula de Lletres Valencianes, alhora que escrivia poesia i teatre.
L'any 1919 es trasllada a València, el 1925 a Madrid, el 1929 a Barcelona i a París i el 1930 a Alemanya. Treballà com a professor ajudant d'espanyol i de català a la Universitat de Marburg (1930-32) fins que fou nomenat secretari de Jaume Carner i Romeu, ministre de finances de la Segona República Espanyola. El 1936 s'integrà al Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC), i fou director del diari del partit Treball, des d'on participà en la campanya contra el Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM). Dins d'aquesta campanya, tradueix junt amb la seva dona, Lucienne Perucho, Espionaje en España (1938), que desprestigia al POUM i on es justifica la seva persecució política; l'autor és un inexistent Max Rieger i alguns atribueixen l'autoria a Wenceslao Roces.
El 1939 s'exilià a Mèxic a bord del vapor Flandre, i poc després fou expulsat del PSUC. A partir del 1942 fou secretari de redacció de Tiempo.

## Obres

* Catalunya sota la dictadura (1930)
* Ícar o la impotència (1930)
* Tots tres, inèdit
* Sacrifici, teatre
* La finestra oberta, teatre
* L'home dintre la gàbia, teatre
* Resum de literatura russa (1933)
* La vida heroica de Hans Beimler
* Espionaje en España (1938) (traductor al castellà junt amb Lucienne Perucho)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Biografia Artur Perucho i Badia · memoriavalencianista.cat». [Consulta: 12 octubre 2022].
* 1 2 3 «Biografia d'Artur Perucho». Marxists Internet Archive (amb llicència GFDL). [Consulta: 26 setembre 2022].
* 1 2 Sanchís, Vicent «Notícia d’Artur Perucho» (pdf). La Rella, núm. 1, 1983, pàg. 41-50 [Consulta: 26 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Artur Perucho i Badia (català) a Marxists Internet Archive (MIA) (amb llicència GFDL).
# Hemimyzon nanensis

Hemimyzon nanensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Tailàndia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Doi, A. i M. Kottelat 1998. Hemimyzon nanensis, a new balitorid fish from the Chao Phraya basin, Thailand. Ichthyol. Res. 45(1):7-11.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freyhof, J. i F. Herder 2002: Records of Hemimyzon in Vietnam, with the description of a new species (Cypriniformes: Balitoridae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 13 (núm. 1): 53-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Francisco de Gamarra

Francisco de Gamarra (Gamarra Nagusia, març de 1558 - Àvila, 13 de desembre de 1626) va ser un religiós basc, bisbe de Cartagena (1615-1616) i d'Àvila (1616-1626).
Era fill d'un hidalgo pobre, tot i la seva situació econòmica va estudiar a la Universitat de Salamanca amb el patrocini del Col·legi de Comanadors de l'Orde d'Alcántara, a on hi figura matriculat com a familiar o criat. Va ser nomenat capellà del rei Felip III el 1599 i dos anys més tard rector de Palau, va restar durant setze anys a la cort castellana, on va mantenir una vida molt activa. Tot i que va formar part de diverses ternes per a diòcesis vacants, no seria fins a 1615 quan va esdevenir bisbe de Cartagena i l'any següent seria traslladat a Àvila, seu que va ocupar durant deu anys fins a la seva mort
Va morir el 13 de desembre de 1626. Va fundar i dotar una capella de l'església parroquial de l'Assumpció de Gamarra Nagusia, on es va fer enterrar i on hi ha estàtua orant seva sobre el seu sepulcre.

## Referències

* 1 2 Holgueras Arranz, Rosalía «El retrato del obispo Francisco de Gamarra pintado por Andrés López». Archivo Español de Arte, vol. LXXXVIII, núm. 351, 2015, pàg. 304-305.
* 1 2 RAH. Diccionario geográfico-histórico de España (en castellà). Madrid: Imprenta de la viuda de D. Joaquín Ibarra, 1802, p. 296.
# Eduard de Balle i de Rubinat

Eduard de Balle i de Rubinat (Tarragona, Tarragonès, 1859-1912), Marquès de Vallgornera, va ésser un hisendat que lluità aferrissadament contra la fil·loxera i fou un dels grans introductors d'innovacions tècniques en el món de l'agricultura.
Al cos de Sometents ocupà càrrecs de responsabilitat i, dins el moviment catalanista, signà el Missatge a la Reina Regent (1888), fou soci del Centre Catalanista d'Olot i designat delegat de la Unió Catalanista a les Assemblees de Manresa (1892), Olot (1895), Girona (1897) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 52-53.
# Edward Ortlieb

Edward Ortlieb (Oberndorf am Neckar, 16 de juliol de 1807 - Stuttgart, 4 de febrer de 1861) fou un compositor alemany.
Es dedicà a la carrera eclesiàstica i fou pastor a Drakenstein (Württemberg) durant quinze anys. Morí en travessar la superfície gelada d'un llac, pels voltants de Stuttgart, en trencar-se el gel al seu pas. Les seves composicions musicals són de caràcter religiós, figurant entre elles: una missa a 4 veus amb orgue i petita orquestra (Stuttgart, 1846), Rèquiem a 3 veus i orquestra, impresa també a Stuttgart, com també altres dues misses, a 4 veus i orgue, i a 4 veus i orquestra, respectivament. A més se li deu l'obra Anweisung zum Praeludiren für Fünglinge des Schulstandes und deren Lehren, i la fundació del diari Organs für Kirchenmusik, redactat per ell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 743 ISBN 84-239-4540-5
# Edyth Walker

Edyth Walker (Hopewell, 27 de març de 1867 - Nova York, 19 de febrer de 1950) fou una mezzosoprano estatunidenca.
Acabats els estudis en el gimnàs i després d'aconseguir el títol de mestra d'Amèrica, passà al Conservatori de Dresden, on tingué per professora i també cantant Aglaja Orgeni. Debutà com a cantant en el teatre Gewandhaus de Leipzig, amb un èxit clamorós; després passà a l'Òpera de Viena (1895), on feu el rol de Fides en el Profeta i d'Azucena en el Il trovatore, sent contractada més tard per aquell teatre. Poc temps després cantà a, amb un gran èxit a Leipzig, Magdeburg, Berlín, Praga, Brünn, en el Covent Garden de Londres i donà concerts a Breslau, Dresden i Múnic.
El 1903 se'n tornà a Amèrica, on es contractà en l'Òpera Metropolitana de Nova York. El 1906 es traslladà de nou a Alemanya, cantant en l'Opernhaus, de Berlín, i després, fins a mitjan 1912, en l'Stadtheater, d'Hamburg on cantà diverses òperes. Al costat de Caruso i cantà una inspirada Tosca que es pot dir que marcà una fita en aquella ciutat. Va representar, a més de tot el repertori wagnerià, amb tan sols l'excepció del Parsifal, obres de Verdi, Giacomo Meyerbeer.
Després de retirar-se dels escenaris, Walker va residir a Scheveningen, Holanda fins al 1919, quan es va traslladar a París. Va treballar allà com a professora de veu on va fer classes en un estudi privat. El 1933 es va incorporar a la facultat del conservatori nord-americà de Fontainebleau on va ensenyar fins al 1936. Després es va traslladar a la ciutat de Nova York, on va continuar ensenyant fins a la seva mort 14 anys després. Entre els seus alumnes destacats hi havia Irene Dalis i Blanche Thebom. Va morir a casa seva a la ciutat de Nova York el 1950 als 79 anys després d'una breu malaltia.

## Referències

* ↑ Edyth Walker". www.isoldes-liebestod.info.
* ↑ Edyth Walker, 79, Soprano, Is Dead: Voice Teacher Who Sang at Metropolitan, 1903-06, Also Appeared in Germany" (PDF). The New York Times. February 26, 1950.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1527 (ISBN 84-239-4569-3)
# Salari social

Un salari social o renda mínima és una prestació econòmica dins del marc del sistema de protecció social que pretenen que els ciutadans no es queden sense res per a viure, permetent unes condicions mínims per a viure. És una política pública per lluitar contra la pobresa.

## Història

Els salaris socials van aparèixer com a reacció davant la situació de la nova pobresa apareguda a la fi de la dècada de 1970 a l'Europa occidental, on en molts països l'ocupació completa i l'estabilitat laboral entrà en declivi.
La situació laboral de la protecció social lligada a un treball estable va tindre lloc a molts països occidentals va estar present entre els anys quaranta i a mitjan setanta. La fi d'aquesta situació s'epxlica pel canvi del model d'acumulació capitalista, que provocà que ja no hi hagueren tants llocs de treball disponibles, l'establiment de l'atur estructural, el debilitament dels drets laborals i la fi de les carreres professionals com quelcom continu.

### Salaris socials a Espanya

Els salaris socials han sigut implantats a Espanya per part de diverses comunitats autònomes a partir de la dècada de 1990 amb la denominació de renda mínima.
Amb la legislatura autonòmica de 2015 es van aprovar una nova onada de lleis que estableixen salaris socials:
* Llei foral navarresa 15/2016, de 11 de novembre, reguladora dels drets a la Inclusió Social i a la Renda Garantitzada
* Llei balear 5/2016, de 13 d'abril, de la renda social garantida
* Llei 19/2017, de 20 de desembre, de renda valenciana d'inclusió
* Llei 14/2017, de 20 de juliol, de la Renda Garantitzada de Ciutadania de Catalunya
A Aragó un projecte de llei de renda social bàsica no prosperà.

## Referències

* ↑ Arriba, 2001, p. 68.
* ↑ Cortinas Muñoz, 2017, p. 331.
* ↑ Cortinas Muñoz, 2017, p. 329.
* ↑ Cortinas Muñoz, 2017, p. 330.
* ↑ Vila Viñas, 2018, p. 193.
* 1 2 Vila Viñas, 2018, p. 195.

## Bibliografia

* «Rentas Mínimas de Inserción de las Comunidades Autónomas: una visión conjunta de su evolución y alcance». Gestión y Análisis de Políticas Públicas, 2, 2009, pàg. 81-99.
* Arriba, Ana «Procesos de implantación de políticas de rentas mínimas de inserción en España». Zerbitzuan: Gizarte zerbitzuetarako aldizkaria, 39, 2001, pàg. 67-89.
* Cortinas Muñoz, Joan «Génesis de la Renta Mínima de Inserción en Cataluña. Actores, trayectorias, posiciones y recursos». Cuadernos de trabajo social, 30, 2, 2017, pàg. 329-342. ISSN: 1988-8295.
* Granell, Rafael; Fuenmayor, Amadeo; Savall, Teresa. «La renta valenciana de inclusión: efecto sobre la pobreza, la desigualdad y la economía valenciana». III Workshop d'Economia Valenciana. Fundació Nexe, 2018. [Consulta: 1r març 2019].
* Vila Viñas, David «Violencia de género y efectividad de los derechos sociales. Posible protección a través de las políticas de rentas mínimas lato sensu». Cuadernos Electrónicos de Filosofía del Derecho, 38, 2018, pàg. 187-209. DOI: 10.7203/CEFD.38.12356.
# Egglestonichthys melanoptera

Egglestonichthys melanoptera és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Miller P. J. & Wongrat P., 1979. A new goby (Teleostei: Gobiidae) from the South China Sea and its significance for gobioid classification. Zool. J. Linn. Soc. v. 67 (núm. 3). 239-257.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Egglestonichthys melanoptera». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 «Egglestonichthys melanoptera» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
# Egglestonichthys patriciae

Egglestonichthys patriciae és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu fins als 79 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar de la Xina Meridional.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Miller P. J. & Wongrat P., 1979. A new goby (Teleostei: Gobiidae) from the South China Sea and its significance for gobioid classification. Zool. J. Linn. Soc. v. 67 (núm. 3). 239-257.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 «Egglestonichthys patriciae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Winterbottom, R. i M. Burridge, 1992. Revision of Egglestonichthys and of Priolepis species possessing a transverse pattern of cheek papillae (Teleostei; Gobiidae), with a discussion of relationships. Can. J. Zool. 70:1934-1946.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.
# Eixample Teatre

L'Eixample Teatre és un espai teatral ubicat al carrer d'Aragó núm. 140 de Barcelona, amb capacitat per a 300 espectadors. Inaugurat el 1995 com a Teatre de l'Eixample, el 2000 va rebre el nom de Guasch Teatre en honor del seu fundador Joan Guasch, mort aquell mateix any. Es va dedicar, sobretot, al teatre familiar i infantil. La crisi econòmica va fer que tanqués el 2015 i tornés a obrir amb el nom Eixample Teatre, amb una programació adreçada al públic adult.

## Enllaços externs

* Web del teatre
# El Assouada

El Assouada (àrab: الأسودة, al-Aswada) o Lessouda (àrab: لسودة, Lasūda) o El Ahouaz-El Assouada (àrab: الأحواز-الأسودة, al-Aḥwāz-al-Aswada) és un municipi tunisià de la governació de Sidi Bou Zid.

## Administració

Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 43 23 (ISO 3166-2:TN-12), creada per un decret del 26 de maig de 2016. La municipalitat s'estén per cinc dels dotzesectors o imades de la delegació o mutamadiyya de Sidi Bouzid Est (codi 43 52), a la qual està adscrita a nivell de delegacions:
* El Ahouaz (43 52 51)
* El Assouada (43 52 54)
* Ezzitouna (43 52 62)
* Garet Hadid (43 52 61)
* Aïn Rebaou (43 52 59)

## Referències

* ↑ «الإستقبال [Inici]» (en àrab). بلدية الاسودة. [Consulta: 18 desembre 2023].
* 1 2 3 «أمر حكومي عدد 600 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-600 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1961-1963. ISSN: 9061 0330 9061.
* ↑ «مواقع واب البلديات» (en àrab). بوابة الجماعات المحلية [Portal de les Col·lectivitats Locals]. وزارة الداخليّة [Ministeri de l'Interior]. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ «الهوية [Identitat]» (en àrab). بلدية الاسودة. [Consulta: 18 desembre 2023].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 107-111. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* El Assouada - Lloc web oficial
# El Barbot (Santa Coloma Sasserra)

El Barbot és un paratge del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Dona el nom al paratge una surgència d'aigua, activa només en temps d'abundor d'aigua subterrània, que surt d'un forat a terra. Per aquest forat arriba a sortir l'aigua projectada des d'una fissura de la roca que fa de base del lloc, que arriba a tenir més d'un pam d'alçada.
Està situat al sud-est de Santa Coloma Sasserra, en el punt de trobada del Torrent del Soler i el Torrent de la Font del Pardal. És a llevant de la masia de Serracaixeta i de la Baga de Santa Coloma, al nord-est de la Torre de Serracaixeta i a ponent de la Roca Mala.
A prop d'aquest lloc hi ha la Font del Barbot i el Pou de glaç de la Font del Barbot.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic] : Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res.tecn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0

## Bibliografia

* Garcia-Pey, Enric. Castellcir : recull onomàstic. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005 (col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 84-393-6858-5.
* Rodríguez Lara, J. L.. Aproximació a la toponímia del Moianès. 1a ed. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009. ISBN 84-232-0735-8.

## Enllaços externs

* El Barbot en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Bassatine

El Bassatine (àrab: البساتين, al-Bassātīn) és un municipi tunisià de la governació de Manouba.

## Administració

Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 14 20 (ISO 3166-2:TN-12), creada per un decret del 26 de maig de 2016. La municipalitat s'estén per tres dels vuit sectors o imades de la delegació o mutamadiyya de Mornaguia (codi 14 54), a la qual està adscrita a nivell de delegacions:
* El Bassatine (14 54 57)
* El Fejja (14 54 54)
* Sidi Ali El Hattab (14 54 55)

## Referències

* ↑ «مواقع واب البلديات» (en àrab). بوابة الجماعات المحلية [Portal de les Col·lectivitats Locals]. وزارة الداخليّة [Ministeri de l'Interior]. [Consulta: 2 novembre 2023].
* 1 2 «أمر حكومي عدد 601 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-601 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1963-1970. ISSN: 9061 0330 9061.
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 45-47. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* El Bassatine - Lloc web oficial
# El Bonifet

El Bonifet, o el Benifet, que sembla el nom original, és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a prop del límit nord del terme, a tocar del termenal amb Moià. És al nord de Santa Coloma Sasserra, a la dreta del torrent del Soler i a l'esquerra del torrent de l'Espina, en el contrafort sud-oriental de la Serra de Santa Coloma. És a 330 metres en línia recta al nord-est de l'església de Santa Coloma Sasserra, de la Rectoria i del Giol, al costat nord-est del Pla del Forn.
S'hi accedeix des de Santa Coloma Sasserra pel Camí de Collsuspina a Santa Coloma Sasserra, que passa a menys de 100 metres a ponent de la masia, tot i que l'accés és al sud-oest de la casa. Dista uns 300 metres de Santa Coloma Sasserra, a través del Camí del Bonifet.

## Referències

* ↑ Rodríguez, 2009.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# El Conde Lucanor

El conde Lucanor, amb el títol original Libro de los enxiemplos del conde Lucanor et de Patronio, és una de les primeres obres escrites en llengua castellana.
Va ser escrit per Don Juan Manuel entre 1330 i 1335, i se'n considera la seua obra mestra. El llibre està compost per cinquanta-un contes breus presos de diverses fonts, ja sigui el clàssic Isop o contes tradicionals àrabs. Per exemple, el conte VII, Lo que sucedió a una mujer llamada doña Truhana [Allò que succeí a una dona anomenada Truhana], és el conegut en l'imaginari col·lectiu castellà com El cuento de la lechera, i ha estat identificat pels experts com d'origen hindú. També s'hi reconeixen similituds amb faules japoneses.
El propòsit del llibre és didàctic i moral. El comte comença la conversa amb el seu conseller Patronio plantejant-li un problema i li sol·licita consell. Patronio li contesta sempre amb un conte o història a manera d'exemple per tal de recomanar la decisió que hagi de prendre el comte.
Cada capítol acaba amb la següent fórmula: «Et entendiendo don Johan que estos exiemplos eran muy buenos, fízolos escribir en este libro, et fizo estos viesos en que se pone la sentencia de los exiemplos. Et los viessos dizen assí», seguida d'un rodolí que sintetitza l'exemple, anomenat díptic.
Aquesta obra fou traduïda al francès a mitjan segle xix per l'escriptor parisenc Adolphe de Puibusque (1801-1863).

## Vegeu també

* La feréstega domada

## Referències

* ↑ Pountain, Christopher. A History of the Spanish Language through Texts (en anglès). Routledge, 2002, p. 90. ISBN 0203186052.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 422. (ISBN 84-239-4548-0)