OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# He Jiaying

He Jiaying (xinès: 何家英) (Tianjin, 1957) és un cotitzat pintor xinès.
Membre de l'Associació de Pintors Xinesos (actualment n'és sotspresident) i rector de l'Institut de Pintura de Tianjin. També és membre de la Conferència Consultiva Política del Poble Xinès.
Apassionat per la pintura d'ençà que era un nen, va estudiar la pintura tradicional xinesa a l'Acadèmia de Belles Arts de Tianjin. El 1980 es va graduar i va començar a ensenyar en aquest centre. Les seves figures, en la seva major part, segueixen la tècnica gongbi i destaca per l'elegància dels seus colors i els detalls. Les seves pintures tenen en compte caràcters populars i es fixen la vida real. Combina les innovacions contemporànies i un respecte a l'estètica tradicional.
Ha guanyat diversos premis, com la medalla d'Or de Pintura figurativa de la Société Nationale des Beaux-Arts de París, i les seves obres s'han exhibit en diverses exposicions. Malgrat tot, encara és poc conegut a Occident, on són més famosos pintors dissidents. He Jiaying ha comentat que les seves obres solen comprar-les xinesos interessats disposats a pagar uns preus que altres col·leccionistes d'altres països consideren prohibitius. És autor d'unes quantes etiquetes de vins de La Rioja.
Amb el títol “Amb els peus a la terra i l'ànima al cel” s'ha exposat, per primer cop a l'estat espanyol. l'exposició (d'una seixantena d'obres) d'aquest artista al Museu Europeu d'Art Modern (MEAM) de Barcelona de novembre a desembre de 2013 amb el patrocini de la Fundació Samaranch. En aquesta exposició, amb el quadre “La poma vermella”, es podia observar la tècnica de He Jaiaying, que va més enllà de la tradició pictòrica xinesa, i que consisteix a pintar directament el quadre amb pólvores de color per a reproduir la textura del jersei. Aquesta tècnica, consistent en afegir directament el pigment, l'ha fet servir també en el quadre “Meditació a la tardor”.

## Referències

* http://www.blisstopic.com/index.php/arte/item/920-he-jiaying-exposicion
* http://www.comedia.cat/proyectos/docu/dossier-de-premsa-_-con-los-pies-en-la-tierra-y-el-alma-en-el-cielo-10812.pdf
* http://www.fineartgalleryhk.com/gallery/chinese/artists1.phtml?strForceLang=en&ArtistsID=9
* http://www.wanfung.com.cn/eng/tjysj_gh_show.asp?id=184
* http://cuadrosdeunaexposicion.com/cr%C3%ADticas-diciembre-2013-4/ Arxivat 2014-01-06 a Wayback Machine.
* http://news.xinhuanet.com/english/china/2013-11/22/c_132910942.htm
# Hearing Aid

Hearing Aid és una obra d'art feta per Michael Snow el 1970 i que actualment forma part de la col·lecció permanent del MACBA. L'obra consisteix en un metrònom que sona en un espai buit. El so del metrònom (i de l'espai on sona) és enregistrat i emès a través d'una casset situada en un espai contigu. El so emès per l'aparell reproductor de casset alhora és enregistrat i emès en una segona casset situada en un altre espai. El mateix procés es repeteix una tercera vegada.

## Història

La capacitat de Michael Snow (Toronto, Canadà, 1929) per experimentar amb mitjans com el cinema, el vídeo, el so i l'holografia no ha minvat des que, el 1967, la seva pel·lícula Wavelenght el va consagrar com a creador d'un nou llenguatge fílmic. Considerat el pare del cinema estructuralista i reconegut pioner del videoart, la relació de Snow amb el so i la música és complexa.
A banda de creacions musicals pròpiament dites (Michael Snow també és músic i fundador del grup CCMC, que interpreta música experimental propera al jazz), aquest artista canadenc ha fet enregistraments, que són objectes autònoms en si mateixos, i nombroses instal·lacions sonores. Hearing Aid es troba entre aquestes últimes.

## Referències

* ↑ «Col·lecció MACBA.Schokoladenmeer». MACBA, 2012. [Consulta: 29 juny 2012].

## Bibliografia

* MACBA; Antònia M. Perelló Ferrer. Col·lecció MACBA. Itinerari. Museu d'Art Contemporani de Barcelona, 2002. ISBN 978-84-89771-00-0.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra al web del MACBA
# Edvard Antonijevič

Edvard Antonijevič (Ljubljana, 24 de desembre de 1902 - Hot Springs, 4 de gener de 1960) va ser un gimnasta artístic eslovè que va competir sota bandera iugoslava durant la dècada de 1920.
Des de petit va ser un membre actiu del moviment esportiu sokol. El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on disputà les set proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de bronze en la competició del concurs complet per equips, mentre en les altres sis proves finalitzà més enllà de la vintena posició, a excepció del concurs d'anelles, on fou onzè.
En els anys posteriors va participar al Campionat del món de gimnàstica artística de 1930, on va guanyar una medalla de bronze en la prova per equips. Iugoslàvia no va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 i també es va perdre el Campionat del món de gimnàstica artística de 1934 per les tensions polítiques amb Hongria. Intentà classificar-se, sense sort, per disputar els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936.
Durant la Segona Guerra Mundial va romandre actiu en el moviment Sokol. En els últims anys de la guerra va ser empresonat a Ljubljana i després enviat al camp de concentració de Dachau, d'on fou rescatat per les forces estatunidenques. Posteriorment va viure i treballar a Munic, Kobarid i Trieste, on la seva filla va conèixer el seu futur marit, un metge estatunidenc. El 1949 es va trasllardar a viure als Estats Units amb la seva família, on morí el 1960 a Hot Springs, Arkansas.

## Referències

* 1 2 3 4 Slovenska akademija znanosti in umetnosti. «Antosiewicz, Edvard (1902–1960) – Slovenska biografija». Slovenska-biografija.si. [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ «Olympedia – Edvard Antonijevič». [Consulta: 2 octubre 2023].
# Agustí Arbós Torrent

Agustí Arbós Torrent (Olot, 1994) és un polític català, alcalde d'Olot des de marc de 2025. Graduat en història per la Universitat de Barcelona, va continuar els estudis cursant un màster en Formació de Professorat d’ESO i Batxillerat, Formació Professional i Ensenyament d’Idiomes a la Universitat de Girona. Vinculat a l'associacionisme comarcal, va entrar en contacte amb la política esdevenint regidor de festes a l'Ajuntament d'Olot el 2019. El 2020 fou escollit coordinador de Junts per Catalunya a la Garrotxa. El 2023 fou escollit novament regidor, i el març de 2025, després de la renúncia de Josep Berga i Vayerda, fou investit Alcalde d'Olot. És el segon alcalde més jove d'Olot de la democràcia, després de Pere Macias, que fou investit alcalde amb 28 anys.

## Referències

* ↑ «Agustí Arbós, proclamat nou alcalde d'Olot: «Tinc tota la il·lusió i les idees clares»», 05-03-2025. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «La direcció de Festes del Tura: «No tota la gent d'Olot ve a les Festes, tenim camí a recórrer»», 31-08-2022. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «Agustí Arbós diu que Olot necessita ordre, seguretat i prosperitat» (en catalan), 05-03-2025. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «Agustí Arbós és elegit coordinador de Junts a la Garrotxa» (en catalan), 05-03-2025. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ ACN. «Agustí Arbós, investit alcalde d'Olot: 'Volem una ciutat amb ordre i prosperitat, i això passa per la seguretat'», 05-03-2025. [Consulta: 5 març 2025].
# Escola Romàntica d'escacs

L'Escola Romàntica d'escacs fou una escola d'escacs que promulgava l'estil de jugar als escacs que predominava al segle xix. Es caracteritzava pels sacrificis descarats i oberts, i el joc principalment tàctic. Pels representants d'aquesta escola, guanyar era quelcom secundari, l'important era jugar amb estil, crear bellesa sobre el tauler, i per tant, es considerava poc honorós no acceptar un gambit (el sacrifici d'un peó o una peça a canvi d'atac o d'altres compensacions actives). No és coincidència que l'obertura més popular pels romàntics fos el gambit de rei acceptat.
Aquesta manera de jugar es va desenvolupar principalment entre 1830 i 1880, anys en què la majoria de partides reflectien continus atacs i contra-atacs, i en què la pretensió era rematar la partida amb un atac triomfant al rei rival, o amb una combinació espectacular.
Alguns dels principals exponents del joc de l'època romàntica van ser Adolf Anderssen, Lionel Kieseritzky, Paul Morphy i Henry Blackburne. L'estil de joc romàntic es va acabar, almenys al més alt nivell, a partir de Wilhelm Steinitz, qui, amb el seu enfocament més posicional de les partides, va aixafar tots els seus contemporanis i va marcar el començament de l'era moderna dels escacs.
En èpoques posteriors, hom qualifica de "romàntics" aquells jugadors l'estil de joc dels quals coincideix amb les tesis dels membres de l'escola romàntica del segle xix, com per exemple fou el cas de Rudolf Spielmann (mort el 1942), o de Mikhaïl Tal (Campió del Món, mort el 1992).

## Vegeu també

* Romanticisme
* Escola Hipermoderna d'escacs

## Referències

* ↑ Escola romàntica d'escacs (castellà) [Consulta 9 gener 2010]

## Enllaços externs

* Chessgames.com:: Recopilació de partides romàntiques d'escacs (anglès) [Consulta 9 gener 2010]
# Cayo Lara Moya

Cayo Lara Moya (Argamasilla de Alba, 29 de gener de 1952) és un polític espanyol, membre del Partit Comunista d'Espanya (PCE) i 4t coordinador general d'Esquerra Unida (IU) des de desembre de 2008, succeint Gaspar Llamazares.

## Biografia

Agricultor de professió, va ser un dels impulsors del sindicat COAG. Va ser batlle municipal d'Argamasilla de Alba, entre 1987 i 1999. Des de l'any 2000 és coordinador general de Izquierda Unida de Castella la Manxa. Ha estat candidat a la presidència de la comunitat autònoma per aquesta formació, sense obtenir cap escó. Va destacar a la seva regió per la seva lluita en defensa d'una llei electoral més democràtica i contra l'especulació urbanística i donà suport a l'alcalde de Seseña (també d'Esquerra Unida) front al constructor Francisco Hernando, conegut com El Pocero.

### Coordinador General de Izquierda Unida

A la IX Assemblea Federal de IU (novembre de 2008) va ser candidat a coordinador general amb el suport del PCE, del PSUC viu i d'altres sectors, obtenint el 43% dels vots dels delegats, i essent escollit membre del Consejo Político Federal (CPF).
Al primer CPF posterior a la IX Assemblea, celebrada el 14 de desembre, va ser escollit definitivament Coordinador General de IU amb el suport de 92 membres (55%), front els 27 suports obtinguts per l'altre candidat, Joan Josep Nuet, i amb el vot en blanc dels altres 46 membres que van exercir el seu dret a votar.
La seua tasca política s'ha destacat per l'enfrontament en contra del bipartidisme imperant i la recerca permanent d'una eixida d'esquerres de la crisi econòmica que pateix Espanya.
Sota la seua coordinació, Cayo Lara ha aconseguit detenir el declivi d'Izquierda Unida, com ocorregué a les eleccions al Parlament Europeu de 2009. Posteriorment, ha aconseguit augmentar el nombre de vots de la federació a les eleccions municipals de 2011, superant el percentatge de suport aconseguit a les eleccions de 2003 i 2007, i quasi igualant l'obtingut a les de 1999, a les postrimeries de l'etapa de Julio Anguita com a coordinador.
A finals de juny de 2011, Esquerra Unida, sota el mandat de Cayo Lara, llençà un procés de convergència programàtica amb altres forces polítiques i socials per abastir un front ampli d'esquerra anticapitalista que concórrega a les eleccions generals del 20 de novembre de 2011.
El 10 de setembre de 2011 el Consell Polític Federal d'IU confirma la candidatura de Cayo Lara per a la Presidència del Govern amb un suport del 82,8% per a les eleccions generals del 20 de novembre.

## Referències

* ↑ Noticia de "El País": Cayo Lara, escollit nou coordinador general d'IU.

## Enllaços externs

* Entrevista a Público Arxivat 2009-02-27 a Wayback Machine.
* Video de la intervenció de cloenda de la IX Assemblea Federal de IU (1)
* Video de la intervenció de cloenda de la IX Assemblea Federal de IU (2)
# Unió Navarresa d'Esquerres

Unió Navarresa d'Esquerres o oficialment Unión Navarra de Izquierdas (d'acrònim UNAI que en basc vol dir pastor de vaques) era una coalició electoral formada al voltant del Euskadiko Mugimendu Komunista (EMK, Moviment Comunista d'Euskadi), Euskal Iraultzarako Alderdia (EIA, Partit per a la revolució Basca) i altres forces marxistes basco-navarreses el 1977, per a presentar llistes a les eleccions generals espanyoles en la circumscripció de Navarra, mentre la coalició aliada Euskadiko Ezkerra es presentava en les circumscripcions de Biscaia, Guipúscoa i Àlaba. Advocava per la incorporació de Navarra a la Comunitat Autònoma Basca.

## Història

A les eleccions de 1977 UNAI va aglutinar la major part del vot nacionalista basc d'esquerres a Navarra obtenint el 9,47% dels vots i convertint-se en la tercera força política de la província. Malgrat aquest èxit relatiu, els seus una mica menys de 25.000 vots van ser insuficients per a donar-li un diputat a les Corts constituents (UCD va obtenir tres diputats dels cinc en joc i el PSE-PSOE els dos restants). Tampoc va assolir representació en el Senat.
Quan molts candidats i militants d'Euskadiko Ezkerra van abandonar la coalició per a formar Herri Batasuna, UNAI es va veure afectat encara més per aquesta escissió. En les eleccions a Corts de 1979 va baixar en percentatge de vots al 4,34%, quedant ja molt lluny d'obtenir qualsevol representació. En les eleccions al Parlament Foral d'abril de 1979 obtingué uns resultats encara més pobres, amb un 2,92% dels vots, però almenys va obtenir un parlamentari en el primer Parlament Foral de Navarra.
A partir de 1982, quan Euskadiko Ezkerra es constituí en partit polític, UNAI desaparegué del panorama polític navarrès i fou substituïda en el seu espai per aquest partit. No obstant això, la presència d'Euskadiko Ezkerra a Navarra serà poc menys que testimonial en els successius anys encara que en les eleccions autonòmiques de 1987 assoliria el 3,44% dels vots i un parlamentari foral.

## Resultats electorals
### Parlament de Navarra

| Any | Vots | % | Escons | +/- |
| 1979 | 7.419 | 2,92 | 1 / 70 | Nou |

## Referències

* ↑ Egaña, Iñaki. Diccionario Histórico-Político de Euskal Herria (en castellà). Txalaparta, 1996, p.228-230. ISBN 8481360392.
# Trial3

Trial3 és la tercera categoria de suport del campionat del món de trial a l'aire lliure. Regulat per la FIM, el campionat s'anomena FIM Trial3 World Championship des del 2022, tot i que es disputa des del 2004, inicialment sota el nom de FIM Youth Trial Cup 125cc i reservat a pilots juvenils. Des del 2014 fins al 2021 s'anomenà FIM Trial World Championship 125cc.
El campionat està reservat a homes i dones d'entre 14 i 21 anys que tinguin permís de conduir vàlid per a motocicletes de fins a 125 cc o amb motor elèctric.

## Historial

    A 26 de novembre de 2024
| Edició | Any | Campió | Motocicleta |
| I | 2004 | Daniel Gibert | Gas Gas |
| II | 2005 | Daniel Oliveras | Gas Gas |
| III | 2006 | Alexz Wigg | Gas Gas |
| IV | 2007 | Alfredo Gómez | Gas Gas |
| V | 2008 | Jack Challoner | Beta |
| VI | 2009 | Jonathan Richardson | Sherco |
| VII | 2010 | Pol Tarrés | Gas Gas |
| VIII | 2011 | Jack Sheppard | Beta |
| IX | 2012 | Steven Coquelin | Gas Gas |
| X | 2013 | Quentin C. de Caudemberg | Beta |
| XI | 2014 | Gaël Chatagno | Sherco |
| XII | 2015 | Marco Fioletti | Beta |
| XIII | 2016 | Jack Peace | Gas Gas |
| XIV | 2017 | Lorenzo Gandola | Scorpa |
| XV | 2018 | Billy Green | Beta |
| XVI | 2019 | Kieran Touly | Scorpa |
| XVII | 2020 | Pau Martínez | Vertigo |
| XVIII | 2021 | Jack Dance | Gas Gas |
| XIX | 2022 | Harry Hemingway | Beta |
| XX | 2023 | George Hemingway | Beta |
| XXI | 2024 | George Hemingway | Beta |
* ↑ Primera edició com a Campionat del Món de 125cc.
* ↑ Primera edició com a Trial3.

## Referències

* ↑ «Harry Hemingway Campeón del Mundo de Trial3 2022» (en castellà). trialworld.es, 31-08-2022. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «FIM Trial World Championship 125cc» (en anglès). fim-moto.com. FIM. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «Regulations» (PDF) (en anglès). fim-moto.com. FIM, 26-03-2021. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ «FIM Trial Regulations 2024» (PDF) (en anglès). fim-moto.com p. 13. FIM, 10-05-2024. [Consulta: 2 març 2025]. «World Champion reserved for young Riders with an age limit and for motorcycles with a maximum capacity of 125cc or limited electric power.»
* «Trial 125 World Championship» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 30 octubre 2021].
* «FIM Youth Trial Cup 125cc. Winners» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2010. Arxivat de l'original el 9 de març 2012. [Consulta: 7 juliol 2010].

## Enllaços externs

* Lloc Web oficial (anglès)
# Curimata

Curimata és un gènere de peixos de la família dels curimàtids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Curimata acutirostris (Vari & Reis, 1995)
* Curimata aspera (Günther, 1868)
* Curimata cerasina (Vari, 1984)
* Curimata cisandina (Allen, 1942)
* Curimata cyprinoides (Linnaeus, 1766)
* Curimata incompta (Vari, 1984)
* Curimata inornata (Vari, 1989)
* Curimata knerii (Steindachner, 1876)
* Curimata macrops (Eigenmann & Eigenmann, 1889)
* Curimata mivartii (Steindachner, 1878)
* Curimata ocellata (Eigenmann & Eigenmann, 1889)
* Curimata roseni (Vari, 1989)
* Curimata spixii (Swainson, 1839)
* Curimata vittata (Kner, 1858)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Vari, R. P. & R. E. Reis. 1995. Curimata acutirostris, a new fish (Teleostei: Characiformes: Curimatidae) from the rio Araguaia, Brazil: Description and phylogenetic relationships. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 6 (núm. 4): 297-304.
* ↑ Günther, A. 1868. Diagnoses of some new freshwater fishes from Surinam and Brazil, in the collection of the British Museum. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 4) v. 1 (núm. 6): 475-481.
* 1 2 Vari, R. P. 1984. Two new fish species of the genus Curimata (Pisces: Curimatidae) from Venezuela. Acta Biol. Venez. v. 11 (núm. 4): 27-43.
* ↑ Eigenmann, C. H. & W. R. Allen. 1942. Fishes of western South America. I. The intercordilleran and Amazonian lowlands of Peru. II.- The high pampas of Peru, Bolivia, and northern Chile. With a revision of the Peruvian Gymnotidae, and of the genus Orestias. Univ. Kentucky. Fishes West. S. America: i-xv + 1-494, Pls. 1-22.
* ↑ Linnaeus, C. 1766. Systema naturae sive regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Laurentii Salvii, Holmiae. 12a. edició. Systema Nat. ed. 12 v. 1 (pt 1): 1-532.
* 1 2 Vari, R. P. 1989. Systematics of the neotropical characiform genus Curimata Bosc (Pisces: Characiformes). Smithson. Contrib. Zool. Núm. 474: i-iii + 1-63.
* ↑ Steindachner, F. 1876. Ichthyologische Beiträge (V). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.): 49-240, Pls. 1-15.
* 1 2 Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann. 1889. A revision of the edentulous genera of Curimatinae. Ann. N. Y. Acad. Sci. v. 4 (núm. 12): 409-440.
* ↑ Steindachner, F. 1878. Zur Fischfauna des Magdalenen-Stromes. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 15 (núm. 12): 88-91.
* ↑ Kner, R. 1858. Beiträge zur Familie der Characinen. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 30 (núm. 13): 75-80.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
# Curimatopsis microlepis

Curimatopsis microlepis és una espècie de peix de la família dels curimàtids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Steindachner F. 1876. Ichthyologische Beiträge (V). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.). 49-240.
* ↑ Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann. 1889. Preliminary description of new species and genera of Characinidae. West Amer. Sci. v. 6 (núm. 42): 7-8.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R. P. 1982: Systematics of the neotropical characoid genus Curimatopsis (Pisces: Characoidei). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 373: i-iii + 1-28.
* Vari, R. P. 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Vari, R. P. 1988: The Curimatidae, a lowland neotropical fish family (Pisces: Characiformes); distribution, endemism, and phylogenetic biogeography. Proceedings of a workshop on Neotropical distribution patterns. 343-377.
* Vari, R. P. 1989: A phylogenetic study of the neotropical characiform family Curimatidae (Pisces: Ostariophysi). Smithsonian Contributions to Zoology No. 471: i-iv + 1-71.
* Vari, R. P. 1992: Systematics of the neotropical characiform genus Curimatella Eigenmann and Eigenmann (Pisces, Ostariophysi), with summary comments on the Curimatidae. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 533: i-iii + 1-48.
* Vari, R.P. 2003. Curimatidae (Toothless characiforms). p. 51-64. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Venere, P.C. i P.M. Galetti, 1989. Chromosome evolution and phylogenetic relationships of some neotropical Characiformes of the family Curimatidae. Brasil. J. Genet. 12:17-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB