OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Columna Peire

La Columna Peire va ser una unitat de milícies que va operar al començament de la Guerra civil espanyola.

## Historial

Va ser creada a mitjan setembre de 1936 pel tinent coronel Primitivo Peire Cabaleiro, que a l'inici de la contesa manava un batalló de metralladores a Castelló de la Plana i la decidida actitud de les quals havia impedit qualsevol conat de revolta. En un començament se la va denominar com a «columna núm. 4». Formada inicialment per militars professionals (uns 700 homes), posteriorment se li van afegir petites milícies de partits —amb petits grups del POUM o d'Esquerra Republicana—; a la fi de 1936 el nombre d'efectius de la columna era d'uns 2000 homes, comptant en la rereguarda amb una reserva de 1100 homes més.
Al començament d'octubre la columna va marxar al front de batalla a bord de dos trens que van sortir de València. Es va situar inicialment entre Conca i Terol, traslladant-se posteriorment a la zona del riu Alfambra. En comparació amb altres columnes milicianes, la «Peire» disposava d'una bona dotació d'armament. Va arribar a participar en diverses ofensives limitades al sector de Terol. A la fi d'octubre el comandament de la columna va passar al capità Isidoro Serrano.
La columna va desaparèixer a la fi de 1936, formant el nucli de la 22a Brigada Mixta.

## Referències

* 1 2 Maldonado, 2007, p. 66.
* ↑ Alpert, 2013, p. 346.
* ↑ Gabriel, 2011, p. 335.
* 1 2 3 4 Mainar, 1998, p. 45.
* ↑ Gabriel, 2011, p. 334-335.
* ↑ Romero García, 2001, p. 420.
* ↑ Gabriel, 2011, p. 354.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* Gabriel, Pere. Historia de la UGT IV. Un sindicalismo en guerra (1936-1939). Siglo XXI de España Editores, 2011.
* Engel, Carlos. Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Almena Ediciones, 1999.
* Mainar, Eladi. De milicians a soldats. Les columnes valencianes en la Guerra Civil Espanyola (1936-1939). Universidad de Valencia, 1998. ISBN 84-370-3349-7.
* Maldonado, José M.ª. El frente de Aragón. La Guerra Civil en Aragón (1936–1938). Mira Editores, 2007. ISBN 978-84-8465-237-3.
* Romero García, Eladi. Itinerarios de la guerra civil española. Guía del viajero curioso. Laertes, 2001.
# Joaquín Larregla y Urbieta

Joaquín Larregla y Urbieta (Lumbier, Navarra, 20 d'agost de 1865 - Madrid, 1945) fou un compositor i pianista navarrès.
Fou alumne de Emilio Arrieta. Després de concloure els seus estudis musicals, es dedicà a concertista de piano i mestre compositor. Donà innumerables concerts en els que fou molt ovacionat, el mateix en interpretar la música dels grans mestres dels piano, com seva pròpia. Com a pianista tenia un estil propi i inconfusible, que arrabassava a qui l'escoltava.
Col·laborà en diverses ocasions amb Pablo Sarasate. Les seves obres pertanyen al gènere de la «música de saló» (Tarantela, Rapsodia asturiana). També fou autor de la famosa jota ¡Viva Navarra!.
La seva filla Pilar es casà amb famós compositor, Federico Moreno Torroba.
Larregla era acadèmic de número de l'Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando i professor de conjunt instrumental en el Conservatorio Nacional de Música de Madrid.

## Obres més conegudes

* En el Pirineo, d'aquesta obra el compositor aragonès José Franco y Ribate en va fer una refós extraordinari.
* Serenata poética
* Brisas de amor
* Preludio en La
* Páginas intimas: en tres temps
* Piezas simfonicas: en quatre temps
* Piezas liricas: en quatre temps
* Piezas caracteristicas: en quatre temps
* Bacanal
* Andalucia
* Noche de niebla
* ¡Adiós, montañes mias!: zortzico
* Siempre palante: jota
* Miguel Andrés: sarsuela en tres actes
* La roncalesa: en un acte

## Referències

* Apèndix nº. 6, pàg. 1.027 de l'Enciclopèdia ESPASA (ISBN 84-239-4576-6)
* 1 2 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 884 (ISBN 84 239-4529-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 526 (ISBN 84-239-4575-8)
# Joaquín Pascual Siboris

Joaquín Pascual Siboris (L'Havana, 24 de desembre de 1886 - [...?], 1948) fou un violinista i compositor espanyol.
Nascut a l'Havana, però abans de complir ell un any d'edat la seva família tornà a Espanya. Infant de vuit anys ingressà en el Conservatori de Madrid, on cursà tota la carrera de violí i composició. Dedicat professionalment a la música, formà part dels artistes joves més distingits de Madrid, cultivadors de la música de cambra, de trios, quartets, etc. L'any 1937 fou nomenat segon violí de l'Orquestra Nacional sent director d'aquesta Bartolomé Pérez Casas.
Va compondre diverses obres, entre elles les sarsueles: Los candidos pretendientes (estrenada al Teatre Novedades el 26 de juny de 1914), i Del rastro á las Américas, i alguna més, així com romances, minuets, pasdobles, foxtrot, cuplets i valsos en bon nombre.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 492. (ISBN 84-239-4542-1)
# Joaquín Valverde Durán

Joaquín Valverde Durán (Badajoz, 27 de febrer de 1846 - Madrid, 17 de març de 1910) fou un compositor espanyol.
Dotat de grans aptituds musicals, adquirí els seus primer coneixements en la música formant part de diverses bandes militars i orquestres, completant-los, a partir de 1862, en el Conservatori de Madrid sota la direcció d'Arrieta i Aranguren. El 1867 i el 1870 aconseguí primers premis de flauta i composició. Dedicant-se a la direcció d'orquestres des que acabà els estudis, aquesta cansada labor no li impedí consagrar-se a la seva principal activitat artística, la composició de més de 200 obres instrumentals de diversos gèneres, entre elles alguna didàctica important, com els seus Estudios melódicos per a flauta adoptats de text en el Conservatori de Madrid, i, sobretot, a la producció d'obres teatrals. El seu fill Joaquín Valverde y San Juan (1875-1918) també fou un músic i compositor.

## Obres

Músic expert, lleuger i graciós de factura, donant a les seves idees melòdiques un marcat sabor popular, tingué en la sarsuela el seu temps, especialment l'anomenat género chico, un dels més celebrats i fecunds cultivadors. De les nombroses obres que donà a l'escena assoliren un èxit extraordinari, mantenint-se molt de temps en els cartells:
* La redoma encantada;
* La fiesta de San Isidro;
* El primer desliz;
* Música celestial;
* ¿Adios Madrid!;
* La crz de Mayo;
* La baraja francesa;
* Retolondrón, per no citar només les més famoses.
De la seva col·laboració amb Tomás Bretón, Mateos, Romea i Rogel, i més tard, de manera assídua, amb Federico Chueca i amb el seu fill Joaquín, foren molt aplaudides i restar-ne del seu repertori les titulades:
* Los barrios bajos;
* La noche de San Juan;
* Portfolio madrileño;
* Niña Pancha;
* ¡Á los toros!;
* La función de mi pueblo;
* La canción de la Lola;
* Luces y sombras;
* Fiesta nacional;
* Vivitos y coleando;
* Agua y cuernos;
* Caramelo;
* La Gran Via;
* Cádiz;
* El año pasado por agua;
* De Madrid à París;
* La alegria de la huerta;
* La caza del oso;
* El chaleco blanco;
* Agua, azucarillos y aguardiente, i d'altres menys importants.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 66, pàg. 864 (ISBN 84-239-4566-9)
# Johan Selmer

Johan Selmer (noruec bokmål: Johan Peter Selmer) (Christiania, 20 de gener de 1844 - Venècia, 21 de juliol de 1910) fou un compositor noruec.
Estudià la carrera d'advocat i després emprengué una sèrie de viatges per Orient cercant una millora a la seva afecció del pit que patia. Al seu retorn decidí dedicar-se a la música i durant dos anys va romandre a París estudiant al costat de Ambroise Thomas i després amb de Richter a Leipzig. De 1883 a 1886 dirigí els concerts filharmònics de Cristiania, per a després residí principalment fora de la seva pàtria. Entre les seves composicions hi figuren els poemes simfònics:
* Escena fúnebre,
* Nordischer festzug,
* Finlândische Festklânge,
* In den Bergen,
* Karneval in Flandern,
* Prometheus, influïts tots ells per l'estil d'Hector Berlioz.
* La captiva, per a contralt i orquestra,
* Zugder Türken gegen Athen, per a baríton, cor i orquestra,
* Hilsen til Nidaros, per a tenor cor d'homes i orquestra,
* Cors a cappella per a veus mixtes,
* Lieder, duets i diverses peces per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàgs. 10-11 (ISBN 84-239-4555-3)
# Johann Caspar Lange

Johann Caspar Lange fou un músic alemany de la segona meitat del segle xvii (període Barroc). És autor d'un opuscle, escrit en forma dialogada, que porta per títol: Methodus nova et perspicua in artem musicam (Hildesheim, 1688).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 629 ISBN 84-239-4529-4
# Johann Edeling

Johann Edeling (Weimar, 1754 - 1786) fou un compositor alemany.
Fou músic del duc de Saxònia-Weimar, i dominava el clarinet a la perfecció.
Va deixar algunes simfonies, concerts per a clarinet i el melodrama Elfrie (Berlín, 1790).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 93. (ISBN 84-239-4519-7)
# Johann Friedrich Schubert

Johann Friedrich Schubert (Rudelstadt, 17 de desembre de 1770 - Colònia, octubre de 1811) fou un compositor alemany.
Dirigí l'orquestra en diversos teatres d'òpera d'Alemanya i va escriure un Concert per a violí; un fragment concertant per a oboè i baix; Duos per a violins; peces per a piano, i una òpera.
A més va escriure, una Neue Singschule oder Gründliche und vollständige zur Singkunst (1814).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1172 (ISBN 84 239-4554-5)
# Johann Georg Wilhelm Schneider

Johann Georg Wilhelm Schneider (Rathenow, 5 d'octubre de 1781 - Berlín, 17 d'octubre de 1811) fou un compositor i pianista alemany.
Fou professor de música de la capital de Prússia on tingué entre altres alumnes a Herbert Oakeley, i publicà moltes obres per a piano (variacions, fantasies, marxes, trios per a piano, un concert amb acompanyament d'orquestra, etc.), així com una col·lecció de cants estudiantils i el melodrama Ilse. Després de la seva mort va aparèixer una col·lecció de lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1o96 (ISBN 84 239-4554-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 237 (ISBN 84-239-4537-5)
# Johann Gottfried Müthel

Johann Gottfried Müthel (Mölln, 17 de gener de 1728 - Bienenhof prop de Riga, 14 de juliol de 1788) fou un compositor i organista alemany.
Fou deixeble de Kunsen, i el 1738 entrà en la música de la cort de Schwerin, però poc temps després assolí permís per a visitar en Bach, al costat del qual va romandre algun temps. Després de la mort del músic visità diverses poblacions i s'establí a Riga el 1753 com a director de la capella del baró de Vietinghoff, sent nomenat el 1755 organista de la catedral d'aquella ciutat.
Les seves obres es distingeixen per la seva originalitat i força, no exempta de rudesa, i entre aquestes cal citar: Oden und Lieder von versckiedenen Dichtern in die Musik gesetzt (Riga, 1767); Duetto für 2 Klaviere, 2 Flügel, oder Forte-Piano (Riga, 1771) i gran nombre de cantates sobre poesies de Herder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 775 (ISBN 84-239-4537-5)
# Johann Joseph Abert

Johann Josep Abert (Kochowitz, Bohèmia, 21 de setembre de 1832 - Hostka, República Txeca, 1 d'abril de 1915) fou un compositor txec.
Va fer els estudis en el Conservatori de Praga com a deixeble de Kittl i Tomoscheck, i va adquirir molta habilitat en el contrabaix, instrument que tocà a la capella de música de la cort de Stuttgart. Es traslladà a París, on fou ben rebut, dirigint algunes obres seves en els concerts Pasdeloup; després visità Anglaterra, els Països Baixos i tot l'Imperi alemany, per acabar fou nomenat mestre de la reial capella de la cort del Regne de Württemberg.
Compongué simfonies, obertures i quartets; la seva primera òpera, Ana von Landskron, s'escenificà a Stuttgart el 1859, seguiren a aquesta: El rei Enzio (1862), i Astorga (1866), traduïda al francès per M. Wilder; Cristòfol Colom (1866), poema simfònic, que li valgué gran popularitat en Alemanya i París; Die Almohaden (1886), Ekkehard (1878) i les simfonies en la major i en do menor, justament apreciades pels entesos.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 1, pàg. 395 (ISBN 84-239-4501-4)
# Franz Fischer

Franz Fischer (Múnic, 1849 - 1918) fou un director d'orquestra i violoncel·lista alemany.
Fou deixeble d'Hipòlit Muller i el 1870 entrà com a concertino en l'orquestra del teatre Nacional de Budapest, que dirigia Hans Richter figurant després en les de Múnic i Bayreuth, teatre en el qual fou mestre de cors el 1876.
Més tard fou director d'orquestra a Mannheim i en altres teatres, especialitzant-se en la música wagneriana. Fou un dels primers directors d'orquestra alemanys que visitaren Espanya, i el 1901 dirigí una sèrie de representacions wagnerianes en el Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1572 (ISBN 84-239-4523-5)
# Johann Karl Mainberger

Johann Christoph Mainberger (Nuremberg, 1750 - 1815) fou un compositor alemany del classicisme.
Coneixia quasi tots els instruments, i el 1770 li fou confiada la plaça d'organista de la seva ciutat natal.
Va escriure l'òpera Dier Spiegolritter; l'oratori La Resurrecció i l'Ascensió de Nostre Senyor Jesucrist, (1793), una Missa, un Te Deum, cantates, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 331 (ISBN 84-239-4532-4)
# Franz Gräser

Franz Gräser va ser un as d'aviació de la força aèria austrohongaresa, que durant la Primera Guerra Mundial va obtenir 18 victòries aèries.
Gräser va ser estudiant universitari a Budapest fins que va esclatar la Primera Guerra Mundial. A l'octubre de 1914, es va allistar al regiment d'infanteria núm. 72, es va graduar l'escola d'oficials de reserva a mitjan juliol de 1915 i va iniciar la Primera Guerra Mundial com a comandant d'una unitat de metralladores al front rus. Després de resultar ferit, es va traslladar la força aèria, on va ser nomenat oficial i assignat a funcions d'observador al seient posterior d'un avió de reconeixement al Flik 2. La seva destresa amb les metralladores el va ajudar en les seves dues primeres victòries, des del seient posterior, el 10 de febrer i el 20 de maig de 1917.
Com molts observadors, Gräser va fer la transició per convertir-se en pilot. A diferència d'altres, ho va fer sense entrenament formal. Sense haver-se llicenciat mai com a pilot, Gräser va començar a volar en un caça Albatros D.III al Flik 42J partir del setembre de 1917. La seva insígnia personal d'un mussol al seu avió es basaven en la cultura bàltica, on el mussol era considerat un signe de mort. A les acaballes de 1917, havia obtingut 11 victòries, l'última el 5 de desembre de 1917.
Va reprendre els vols el 26 de gener de 1918 ara al Flik 61J. El 23 de març, havia obtingut 18 victòries confirmades i una no confirmada. La majoria de les seves victòries van ser sobre pilots italians, i el seu ventall de víctimes va ser ampli; hidroavions, caces, biplaces de reconeixement i globus.
El 17 de maig de 1918, Gräser volava una missió d'escorta i va ser abatut per diversos asos italians, entre ells Guido Nardini, Francesco Baracca, Antonio Chiri, Cesare Magistrini i Gastone Novelli.

## Referències

* ↑ Austro-Hungarian Aces of World War 1, p. 67.
* 1 2 3 4 «Archived copy». Arxivat de l'original el 2008-10-15. [Consulta: 30 octubre 2008]. Retrieved 23 December 2009.
* ↑ http://www.theaerodrome.com/aces/austrhun/graser.php Retrieved on 5 April 2010.
* 1 2 3 4 5 http://www.theaerodrome.com/aces/austrhun/graser.php Retrieved on 23 December 2009.
* ↑ Austro-Hungarian Aces of World War 1, p. 68.
* ↑ SPAD XII/XIII aces of World War I, p. 25.

## Bibliografia

* Austro-Hungarian Aces of World War 1. Christopher Chant. Osprey Publishing, 2002. ISBN 1-84176-376-4, ISBN 978-1-84176-376-7.
* SPAD XII/XIII aces of World War I. Jon Guttman. Osprey Publishing, 2002. ISBN 1841763160, 9781841763163.
# Col·legiata de Sant Pau (Lieja)

La col·legiata de Sant Pau, des del 1802 catedral de Sant Pau i de Sant Lambert era una de les set col·legiates de la ciutat de Lieja. Va ser promulgada catedral després del concordat del 1801 com a catedral de Lieja, després de l'enderroc a la revolució francesa de la catedral de Sant Lambert.
L'església va construir-se a l'«illa» una part de la ciutat de Lieja formada pels braços del Mosa a la confluència amb el Llègia. El príncep-bisbe Èracli va fonamentar la col·legiata entre el 965 i 971, al mig d'un terra d'unes 12 hectàrees, a la terra pantanosa. La creació de la col·legiata va contribuir a la urbanització d'aquesta zona poca hospitalària. Va elegir l'indret d'una proto-església dedicada a Germà d'Auxerre o Caprasi de Lerins, segons les fonts. Va instituir un capítol de vint canonges, al qual Notger va afegir-ne deu més. Notger va consagrar la col·legiata i dos altars, un dedicat a Germà d'Auxerre i l'altre a Calixt I el 7 de maig de 972.
El cor, el transsepte, la nau central i les naus laterals actual van construir-se al segle tretze en estil gòtic primitiu. L'absis pluriangular és en estil gòtic flamíger i els claristoris, les capelles laterals i el campanar són en estil gòtic tardà. El claustre data dels segles xv i xvi. Al moment de la seva elevació a catedral va subir una restauració incisiva.
El tresor va acollir moltes obres d'art del tresor de la catedral de Sant Lambert derrocada: un reliquiari de Llambert, obres de vori del segle xi, la sepultura de Francesc Carles de Velbrück… És una de les set col·legiates de la ciutat de Lieja: Sant-Pere, Santa Creu, Sant Pau, Sant Joan, Sant Dionís, Sant Martí i Sant Bartomeu.
* El claustre
* Joan Baptista per Jean Del Cour
* Teodard de Maastricht (segle xix)
* Llucifer per l'escultor Guillaume Geefs (segle xix)
* La nau central
* El sarcòfag de Francesc Carles de Velbrück escultat per Francesc Josep Dewandre
* Reliquiari de Sant Lambert
* La col·legiata el vers 1730, per Remacle Le Loup

## Referències

* ↑ Kibler, William W. «Liege». A: Medieval France: an encyclopedia (en anglès). Abingdon: Editorial Routledge, 1995, p. 549. ISBN 9780824044442.

## Bibliografia

* Charles, Marie-Cécile. La cathédrale de Liège. Institut du Patrimoine wallon, 2006, p. 48 (Carnets du Patrimoine núm. 41).
* Forgeur, Richard «La construction de la collégiale Saint-Paul à Liège aux temps romans et gothiques» (en francès). Bulletin de la Commission royale des Monuments et des Sites. Commission royale des Monuments et des Sites [Bruxelles], vol. XVIII, 1969, pàg. 156-204.
* George, Philippe. «Le trésor de la cathédrale, entre tradition et modernité: rénovation». A: Cahiers de l'urbanisme, 2009. ISBN 9782804700294. Arxivat 2017-12-12 a Wayback Machine.
* Thimister, Olivier-Joseph. Essai historique sur l'église de Saint Paul, ci-devant collégiale, aujourd'hui cathédrale de Liége (eBook gratuït) (en francès). Lieja: Grandmont-Donders, 1867, p. 439.

## Enllaços externs

* Planta del santuari
* El tresor de Sant Pau Arxivat 2012-03-30 a Wayback Machine. (anglès), (francès), (neerlandès), (castellà)
# Colònia Agafallops

La Colònia Agafallops, Colònia Botey o Can Botey, és una colònia industrial del nucli d'Agafallops en el municipi de Ripoll (el Ripollès). Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Les naus que ocupen la indústria s'agrupen paral·lelament en un extrem del qual pengen una filera d'habitatges amb planta baixa rematades per un edifici en alçada. Els materials utilitzats són comuns a altres edificacions i èpoques recents. L'ús de l'arc com a element estructural emmarca les galeries a manera de l'eixida dels tradicionals masos.
L'ordenació de la ciutat i la fàbrica ve conformada per la conjunció de tres elements que en defineixen l'estructura: treball, viure i oci. La casa i l'hort situat en el primer terme, representa la imatge pública.

## Història

La fàbrica de filats està documentada el 1862. A partir del 1890 es va expandir quan la va adquirir el manlleuenc Jacint Rifà. El 1915 es va incorporar com a soci Josep Botey i van comprar uns terrenys a Agafallops per ampliar la fàbrica que va culminar amb la construcció de la colònia en la dècada del 1950 seguint el model industrial unitari del segle xix.
Una de les naus de la colònia va patir un important incendi per la caiguda d'un llamp el 20 de juny de 2020.

## Referències

* 1 2 «Colònia Agafallops». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 maig 2012].
* ↑ Serra Rotés, Rosa «El patrimoni industrial de l'Alt Ter». Revista de Girona, núm. 213, juliol-agost 2002 [Consulta: 3 maig 2012].
* ↑ 324cat. «Un llamp provoca un incendi a la fàbrica tèxtil de Can Botey, a Ripoll», 20-06-2020. [Consulta: 21 juny 2020].
# Labeo cyclopinnis

Labeo cyclopinnis és una espècie de peix de la família (biologia)|família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes c¡que habita al curs mitjà del riu Congo i riu Ubangui. Els mascles poden assolir els 10,8 cm de longitud total.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Tshibwabwa, S.M., 1997. Systématique des espèces africaines du genre Labeo (Teleostei, Cyprinidae) dans les régions icthyogéographiques de Basse-Guinée et du Congo II. Presses Universitaires de Namur, Namur, 227 p., tesi doctoral.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). 2905. ISBN 0-940228-47-5.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C. i J. Daget, 1984. Cyprinidae. p. 217-342. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Reid, G.M., 1985. A revision of African species of Labeo (Pisces: Cyprinidae) and a re-definition of the genus. Verlag von J. Cramer, Braunschweig. 322 p.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Gymnotus jonasi

Gymnotus jonasi és una espècie de peix pertanyent a la família dels gimnòtids.

## Descripció

* Fa 13,5 cm de llargària màxima i 4 g de pes.

## Alimentació

Tant els joves com els adults mengen petits animals aquàtics, sobretot larves de quironòmids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Brasil.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata. - pp. (1-4), 1-824. Holmiæ. (Salvius). «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Albert, J. S. & W. G. R. Crampton, 2001. Five new species of Gymnotus (Teleostei: Gymnotiformes) from an Upper Amazon floodplain, with descriptions of electric organ discharges and ecology. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 12 (núm. 3): 241-266.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Albert, J. S. & W. G. R. Crampton, 2001.
* ↑ Campos-da-Paz, R., 2003. Gymnotidae (Naked-back knifefishes). P. 483-486. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre EDIPUCRS, el Brasil.

## Bibliografia

* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.

## Enllaços externs

* AQUATAB