OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rhinosardinia amazonica

Rhinosardinia amazonica és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 8 cm de llargària màxima (normalment, en fa 5).
* 13-21 radis tous a l'aleta dorsal i 15-18 a l'anal.
* Cos platejat amb el cap blanc groguenc.

## Alimentació

Menja zooplàncton.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i salabrosa, pelàgic i de clima tropical (10°N-8°S, 69°W-47°W).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius de les Guaianes, Orinoco i, també, l'Amazones al seu pas per Pará (el Brasil).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Mem. Carnegie Mus. v. 5 (núm. 1). i-xxii + 1-578.
* ↑ Steindachner, F., 1879. Ichthyologische Beiträge (VIII). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 80 (núms. 1-2): 119-191, Pls. 1-3.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Kullander, S.O. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Family Clupeidae (Herrings). P. 36-38. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985.
* ↑ Cervigón, F., R. Cipriani, W. Fischer, L. Garibaldi, M. Hendrickx, A.J. Lemus, R. Márquez, J.M. Poutiers, G. Robaina i B. Rodríguez, 1992. Fichas FAO de identificación de especies para los fines de la pesca. Guía de campo de las especies comerciales marinas y de aquas salobres de la costa septentrional de Sur América. FAO, Roma. 513 p. Preparado con el financiamiento de la Comisión de Comunidades Europeas y de NORAD.
* ↑ Menezes, N.A., P.A. Buckup, J.L. Figueiredo i R.L. Moura, 2003. Catálogo das espécies de peixes marinhos do Brasil. São Paulo. Museu de Zoologia da Universidade de São Paulo, 160 pp.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hippichthys cyanospilos

Hippichthys cyanospilos és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els adults poden assolir fins a 16 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba des del nord del Mar Roig i l'Àfrica oriental fins a Fiji.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Dawson, C.E., 1986. Syngnathidae. p. 281-287. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Carpenter, K.E., F. Krupp, D.A. Jones i U. Zajonz, 1997. FAO species identification field guide for fishery purposes. Living marine resources of Kuwait, eastern Saudi Arabia, Bahrain, Qatar, and the United Arab Emirates. FAO, Roma, Itàlia. 293 p.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1978: Review of the Indo-Pacific pipefish genus Hippichthys (Syngnathidae). Proceedings of the Biological Society of Washington v. 91 (núm. 1): 132-157.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, [: Project Seahorse, 1999.
# Psychoda degenera

Psychoda degenera és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ William F. Rapp, Jr., 1944. Catalogue of North American Psychodidae. Journal of the New York Entomological Society, vol. 52, núm. 2, pàgs. 201-209.
# Akodon varius

Akodon varius és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de l'oest de Bolívia, on viu a altituds d'entre 400 i 3.000 msnm. Els seus hàbitats naturals van des de les valls interandines fins al chaco. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, varius, significa ‘vari’ en llatí.

## Referències

* ↑ Dunnum, J.; Vargas, J.; Bernal, N. Akodon varius. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 16 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Akodon» d'Animalia (en anglès).
# Nathalie Ménigon

Nathalie Ménigon (Enghien-les-Bains, 28 de febrer de 1957) és una activista política anticapitalista i antifeixista francesa, exmilitant de l'organització armada Acció Directa. Acusada de cometre actes de terrorisme, el 1989 va ser condemnada a presó perpètua i el 2008 alliberada, després de complir més de 20 anys de presó.

## Detenció i presó

El 18 de febrer de 1987 va ser detinguda, amb els seus companys Jean-Marc Rouillan, Joëlle Aubron i Georges Cipriani, en una granja de Vitry-aux-Loges. El 1989 se la va acusar de l'assassinat, tres anys abans, de Georges Besse, llavors president de Renault, i de l'assassinat, quatre abans abans, de René Audran, alt funcionari del Ministeri de Defensa francès. Per aquells fets va ser condemnada a presó perpètua.
El 29 de juny de 1999 es va casar amb Jean-Marc Rouillan a la presó de Fleury-Mérogis.

## Excarceració

Fins a l'agost de 2007 va ser empresonada a la presó de Bapaume, situada al Pas de Calais. Se li va negar tres vegades una condemna suspesa per motius mèdics, després de patir hemiparèsia, depressió, problemes d'equilibri i espasmes. El maig de 2007 va ser traslladada a un programa d'arrest domiciliari. Les condicions li permetien treballar durant els dies, però va haver de passar les nits a la presó. Aquest requesit va ser necessari perquè finalment pogués sortir condicionalment de la presó. El 2 d'agost de 2008 va entrar en vigor la seva llibertat condicional.
Mentre estava a la presó va patir una hemiparèsia, causada per dos ictus. També es va autolesionar el 2003, en protesta per les condicions del presidi.

## Nou Partit Anticapitalista

El juliol de 2008 va manifestar interès pel Nou Partit Anticapitalista, iniciat per Olivier Besancenot i la Lliga Comunista Revolucionària.

## Referències

* 1 2 «Nathalie Ménigon obtient une semi-liberté, appel du parquet» (en francès). L'Express, 10-05-2007. Arxivat de l'original el 2007-10-01. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Nathalie Ménigon en liberté conditionnelle» (en francès). Le Figaro, 17-07-2008. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Nathalie Ménigon obtient une semi-liberté» (en francès). Libération, 19-07-2007. Arxivat de l'original el 2012-09-03. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «L'ex-militante d'Action directe Nathalie Ménigon est sortie de prison» (en francès). Le Monde, 02-08-2008. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «L'ex-militante d'Action directe Nathalie Ménigon sort de prison» (en francès). Le Point, 02-08-2008. Arxivat de l'original el 2012-08-03. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Le Point, núm. 1868, 3 de juliol de 2008
* ↑ Lucas, Rosalie. «Un ancien d'Action directe chez Besancenot» (en francès). Le Parisien, 27-06-2008. [Consulta: 24 febrer 2025].
# Rhizoprionodon longurio

Rhizoprionodon longurio és una espècie de peix de la família dels carcarínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 110 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud de Califòrnia fins al Perú.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1984. FAO species catalogue. Vol. 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Jordan, D. S. & C. H. Gilbert 1882. Description of four new species of sharks, from Mazatlan, Mexico. Proc. U. S. Natl. Mus. v. 5 (núm. 268): 102-110.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hippichthys parvicarinatus

Hippichthys parvicarinatus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

És un endemisme d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1978: Review of the Indo-Pacific pipefish genus Hippichthys (Syngnathidae). Proceedings of the Biological Society of Washington v. 91 (núm. 1): 132-157.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Apenheul

L'Apenheul és un parc de primats ubicat a la localitat d'Apeldoorn als Països Baixos. Fou inaugurat el 1971 com un petit parc on els primats podien caminar entre els visitants i interaccionar amb ells.

## Desenvolupament del parc

En el transcurs dels anys, el parc s'anà ampliant i adquirint noves espècies. El 1976 arribà el primer goril·la al parc i tres anys més tard, el 1979, nasqué la primera cria. Des del 1979 hi han nascut 35 nous goril·les. Actualment compta amb diivuit animals d'aquesta espècie i és un dels majors parcs de primats arreu del món. Molts goril·les han sigut cedits a altres parcs zoològics del món (Països Baixos, Alemanya, Anglaterra, Suïssa, Israel i Austràlia). Un dels trasllat més famosos fou el dels goril·les al zoo de Taronga (Sydney).
Des de 1995, el parc començà una nova etapa, amb l'arribada de noves espècies de primats, entre elles un grup de 11 bonobos en el qual, des del seu arribada el 1998, han nascut dos nous individus. El 1999 s'inaugurà una instal·lació d'orangutans envoltada de vuit illes amb abundants arbres que s'ha convertit en la principal marca d'identitat del parc.
Des del 1986 el parc de primats Apenheul és gestionat per una fundació que inverteix els seus beneficis en educació i protecció de la naturalesa.

## Animals
### Primats

| Lèmur gris del llac Alaotra Mona de Gibraltar Lèmur de Sclater Mona esquirol boliviana Bonobo Cebus xanthosternos Goril·la de les planes occidental Leontopithecus rosalia Tití lleó de cap daurat Mona de nit de ventre gris Langur gris comú Mona vermella | Langur daurat Tití emperador Sifaca coronat Cercopitec de L'Hoest Tití bicolor Nassut Orangutan de Borneo Tití pigmeu occidental Aluata vermell Tití vermellós Lèmur de collar vermell Lèmur de panxa vermella | Mona aranya de cap bru Lèmur de cua anellada Tití de Goeldi Macaco silè Saqui de cara blanca Caputxí carablanc Gibó galtablanc septentrional Mona llanosa comuna Aluata negre Lèmur de collar Tití argentat |

### Altres animals

| Calau terrestre d'Abissínia Capibara Nyandú de la Patagònia Cabra pigmea de l'Àfrica occidental Pintada vulturina Guacamai roig d'ales verdes Ctenodactílids Ovella Anur Seriema de potes vermelles | Cabra anglonúbia Pudu Cotorra arc iris Esturió comú Gall dindi salvatge Porc senglar de les Visayas Ibis ermità Coatí de nas blanc Zebú |

## Referències

* ↑ «Apenheul» (en neerlandès). Parkworld. [Consulta: 1r març 2016].

## Enllaços externs

* Apenheul - Lloc web oficial (alemany) (anglès)
# Simfonia núm. 2 (Schmidt)

La Simfonia núm. 2 en mi bemoll major de Franz Schmidt va ser composta entre el 1911 i l'agost del 1913. Es va estrenar al Musikverein de Viena el 3 de desembre de 1913 dirigida per Franz Schalk, a qui la va dedicar. Aviat es converteix en una obra de repertori de la Filharmònica de Viena, que la va interpretar per primera vegada el 1914 dirigida per Felix Weingartner. Aquesta és la simfonia més llarga de Schmidt, en un estil recorda a Strauss i Reger, amb un homenatge a la grandiositat de Bruckner. El moviment central (de tres) és un conjunt enginyós de variacions, que s'agrupen per suggerir els caràcters de moviment lent i scherzo. La complexa partitura fa que sigui un repte considerable per a la majoria de les orquestres.

## Moviments

Amb una durada de 50 minuts, consta de tres moviments:
* I Lebhaft
* II Allegretto con variazioni. Einfach und zart (10 variacions)
* III Finale. Langsam

## Enregistraments

Els enregistraments de la Segona Simfònica de Schmidt inclouen els clàssics de Mitropoulos amb la Filharmònica de Viena i Sinaiski amb la Simfònia de Malmo. Entre els llançaments moderns, destaca el de Järvi i la Simfònica de Chicago, i el d'Erich Leinsdorf amb la Filharmònica de Viena.

## Referències

* ↑ «Symphony No.2 (Schmidt, Franz)». Imslp. [Consulta: 16 juny 2023].
* 1 2 Rye, Matthew «Franz Schmidt Symphony No.2». Ressenya del disc amb Neeme Järvi dirigint la Chicago Symphony Orchestra. Chandos Records, 1989.
* ↑ Barnett, Rob. «Ressenya del disc». Musicweb. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Dimitri Mitropoulos, Schoenberg, Franz Schmidt, Vienna Philharmonic – Verklärte Nacht/Symphony No. 2». Discogs. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «SCHMIDT, F.: Symphony No. 2 / Fuga Solemnis (Malmo Symphony, Sinaisky)». Chandos. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Schmidt, Chicago Symphony Orchestra, Neeme Järvi – Symphony № 2». Discogs. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Franz SCHMIDT (1874-1939) Symphony No. 2 in E flat major». Musicweb. [Consulta: 16 juny 2023].
# Jules Grévy

François Paul Jules Grévy (Mont-sous-Vaudrey, Jura, Franc Comtat, 15 d'agost, 1807 - 9 de setembre, 1891) fou president de la Tercera República Francesa del 1879 al 1887.
Membre d'una família republicana, va estudiar dret i es va establir com a advocat a París el 1836. Durant la Revolució del 1848 fou comissari de la república i després diputat per al departament del Jura. Va proposar que el càrrec de president de la república no fos escollit per vot popular, sinó nomenat per l'Assemblea Nacional, per tal d'evitar que Lluís Napoleó Bonaparte (després Napoleó III) es pogués proclamar emperador per vot popular. Això li va fer guanyar fama de sagacitat política, de manera que, quan tornà a la política el 1868, assolí càrrecs importants en el partit republicà.
Quan va caure Napoleó III i es proclamà la Tercera República Francesa, fou nomenat president de l'Assemblea Nacional (1871-1876), fins que va dimitir com a protesta per la política en favor de la dreta que duia a terme el president. Quan Patrice Mac-Mahon, duc de Magenta va dimitir el 1879, fou elegit president per la unanimitat de tots els partits republicans. Va decretar una llarga amnistia que va allibarar els condemnats dels fets de la Comuna de París del 1871. Durant el seu mandat va guanyar fama de persona de reputació incontestable, però quan fou escollit per a un segon terme el 1885 va sortir a la llum un escàndol per tràfic de condecoracions del seu gendre Daniel Wilson (emparentat amb Jules Ferry). Tot i que no en fou acusat públicament dels fets, es va produir una forta agitació popular i l'Assemblea Nacional el va obligar a dimitir el 1887. Fou substituït per Marie François Sadi Carnot. Es va retirar al seu poble natal, on va morir el 1891.

## Reconeixement

La zebra de Grévy (Equus grevyi) va rebre el nom específic en el seu honor.

## Referències

* ↑ Jeambrun, Pierre. Jules Grévy, ou, La République debout (en francès). París: Tallandier, 1991. ISBN 2-235-02055-0.
* ↑ Canyameres, 1992, p. 44.
* ↑ Canyameres, Ferran. Obra completa. Vol. 5 : Josep Oller i la seva època. L'home del Moulin Rouge. Barcelona: Columna, 1992-1995, p. 98. ISBN 84-7809-429-6.
* ↑ «zebra de Grévy». A: TERMCAT. Consulteca, 2015-2022 (Diccionaris en Línia núm. 207) [Consulta: 10 juliol 2022].
# Rhizoprionodon oligolinx

Rhizoprionodon oligolinx és una espècie de peix de la família dels carcarínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

Les femelles poden assolir els 70 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Golf Pèrsic fins a Tailàndia, Indonèsia, Xina, Japó, el Golf de Carpentària i Palau.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1984. FAO species catalogue. Vol. 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Springer, V. G. 1964. A revision of the carcharhinid shark genera Scoliodon, Loxodon, and Rhizoprionodon. Proc. U. S. Natl. Mus. v. 115 (núm. 3493): 559-632, Pls. 1-2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hipsípile

Segons la mitologia grega, Hipsípile (en grec antic Ὑψιπύλη), fou una reina de Lemnos, filla de Toant i de Mirina. Era neta de Dionís i Ariadna per part de pare i per part de mare era descendent de Creteu i, per tant, d'Èol.
Com que les dones de Lemnos havien descurat el culte a Afrodita, la dea se'n venjà fent que els seus marits els fossin infidels amb esclaves estrangeres, però elles es revoltaren i varen matar tots els homes de l'illa. Hipsípile, però, salvà el seu pare Toant, amagant-lo en un cofre que va llançar al mar. Com que era filla de l'antic rei, Hipsípile va ser escollida reina per les lèmnies. Al cap d'un temps, els argonautes arribaren a Lemnos i les dones els van acollir amistosament amb l'esperança de tindre'n fills. Hipsípile va hostatjar Jàson i en va esdevenir amant. Es van organitzar uns jocs fúnebres en honor de Toant, que oficialment era mort, i de tots els habitants de Lemnos que havien estat assassinats. De les relacions d'Hipsípile amb Jàson, varen néixer Euneu i Nebròfon.
Quan els argonautes havien marxat, les altres dones van saber que Toant s'havia salvat de la matança, i van voler assassinat Hipsípile, perquè ho consideraven una traïció. Ella hagué de fugir del seu regne i va ser capturada per uns pirates i venuda a Licurg, rei de Nemea, que la posà com a nodrissa del seu fill Ofeltes. Quan van passar els set Cabdills que anaven a conquerir Tebes, li van demanar que els indiqués una font on poguessin beure. Hipsípile va relaxar la vigilància del nen i aquest va morir ofegat per una serp monstruosa. Licurg la condemnà a mort, però van aparèixer allà els dos fills d'Hipsípile que buscaven la seva mare i van suplicar a Licurg. Amfiarau, un dels set Cabdills, va calmar el rei, i va obtenir-ne la promesa que deixaria tornar a Lemnos a Hipsípile i els seus fills, cosa que van fer.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia graga i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 274-275. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62,1997, p. 119. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Karl Spazier

Karl Spazier (alemany: Johann Gottlieb Karl Spazier) (Berlín, 20 d'abril de 1761 - Leipzig, 19 de gener de 1805) conegut també amb el pseudònim Karl Pilger, fou un musicògraf i compositor alemany.
Estudià filosofia a Halle i Göttingen, i durant algun temps exercí de professor a Gießen i després es dedicà a la composició de les seves obres literàries i musicals, residint successivament a Neuwied, Berlín i Leipzig ciutat en què morí. Com a compositor se li deuen:
* Lieder und Gesânge am Klavier (1781);
* Einfache Klavierlieder (1790);
* Lieder u. andere Gesânge (1792), i diversos cors a quatre veus.
A més va publicar:
* Freie Gedanken über die Gotterverehrung der Protestanten (1788;
* Einige Gedanken, Wunsche und Vorschlâge zur Einführung eines neuen Gesangbuchs (1790);
* Etwas über Gluckische Musik und die Oper <Iphigenie in Tauris> (1795);
* Karl Pilgers Roman seines Lebens (1792-96).
També va escriure una obra filosòfica: Versucheine Kurzen und fasslichen Darstellung der thelecologischen Prinzipien (Neuwied, 1791).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 772 (ISBN 84-239-4557-X)