OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Toràs

L'escut de Toràs és el símbol representatiu oficial de Toràs, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'or, quatre toros de sable, posats de dos en dos, afrontats, els dos de baix sedents i tacats d'argent. En abisme, un cercle d'atzur amb una torre d'or, maçonada i aclarida de sable. Al timbre, corona reial oberta, segons tradició del Regne de València. | » |
L'escut que utilitza l'Ajuntament no coincideix amb el seu blasonament oficial, ja que els quatre bous van banyats d'argent, és a dir, amb les banyes blanques; a més, els dos en cap (de dalt), van arrestats, això és amb les potes davanteres abaixades i juntes; i els dos en peu (de baix), van gitats i no sedents.

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 3 de desembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.398, de 13 de desembre de 2002. Posteriorment fou modificat, per a indicar que el bous de baix havien d'anar tacats, per Resolució de 16 de gener de 2015 del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca i Alimentació i Aigua, publicada en el DOCV núm. 7.453 de 29 de gener de 2015.
Els bous, o toros, són el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble, ja que antigament la localitat era un lloc de pas i pastura de bous (una torada). La torre fa referència a la de l'església parroquial de Santa Quitèria.
Abans de 2002 l'Ajuntament utilitzava un escut semblant però amb el camper amb els quatre pals en comptes de l'actual d'or.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven dos segells de Toràs de 1876, de l'Alcaldia i de l'Ajuntament, on hi apareix com a escut del municipi una cartel·la amb les armes reials, això és, els quatre pals de l'antiga Corona d'Aragó.
* 1876.
* 1943.
* 2002.
* 2015.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 16 de gener de 2015, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per la qual s'aprova la modificació de l'escut del municipi de Torás» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.453, 29-01-2015, pàg. 2.561 [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ García, Xavier «Sedentes». dibujoheraldico.blogspot.com.es, 18-04-2015 [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ «Resolució de 3 de desembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Torás (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.398, 13-12-2002, pàg. 32.125-32.126 [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 318 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Torás, Castellón (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 13 juliol 2016].
# Escut de Térmens

L'escut oficial de Térmens té el següent blasonament:
Escut caironat partit: 1r d'atzur, 4 besants d'or posats dos i dos; 2n d'or, un ram de llorer de sinople posat en pal; el peu del tot de gules amb una creu plena d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.
Va ser aprovat el 10 de desembre de 1982.
Els quatre besants d'or sobre camper d'atzur i la branca de llorer són elements tradicionals de l'escut de la vila; els besants són un element parlant, ja que representen fites o termes ("térmens" segons la forma catalana occidental). La localitat fou conquerida als musulmans a mitjan segle xii per Ermengol VI d'Urgell, que la va cedir a Ramon d'Anglesola; el qual, al seu torn, la va donar als hospitalers el 1278: la creu de l'escut representa la comanda hospitalera de Térmens, creada el 1283.

## Bandera

La bandera oficial de Térmens té la descripció següent:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, tricolor en barra blava, groga i vermella, la part groga ocupant des de la meitat de la vora superior fins a l'angle superior del vol i des de l'angle inferior del costat de l'asta fins a la meitat de la vora inferior; la part vermella, amb la creu plena blanca de l'escut, el gruix dels braços de la qual d'1/12 de l'alçada del drap.
Va ser aprovada el 30 de juny del 2004 i publicada al DOGC núm. 4249 el 28 d'octubre del mateix any.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2868/2004, de 13 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Térmens.» (html). DOGC num 4249, 28-10-2004. [Consulta: 17 gener 2012].
* ↑ «Escut i bandera de Térmens» (html). terracatalana.cat. [Consulta: 17 gener 2012].
# Escut de Vallirana

L'escut oficial de Vallirana té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un cérvol passant d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 8 de febrer de 1989 i publicat al DOGC el 24 del mateix més amb el número 1111.
El cérvol és el senyal tradicional del poble. Vallirana pertanyia a la baronia de Cervelló, de la qual va agafar les armes, intercanviant-ne els colors.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Vallirana.» (pdf). DOGC núm. 1111. Generalitat de Catalunya, 24-02-1989. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
# Escut de Vallés

L'escut de Vallés es un símbol representatiu oficial de Vallés, municipi del País Valencià, a la comarca de la Costera. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, tallat. Al primer quarter, en camper d'argent, una ala de gules; al cap, en camper d'or, quatre pals de gules. Al segon quarter, en camper de gules, un Agnus Dei passant d'argent, amb nimbus crucífer d'or, portant una banderola d'argent, amb creu plana de gules, i l'asta d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 28 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 2.470, del 15 de març de 1995.
A la primera partició s'hi representen les armes dels Sanç, antics senyors del poble. Al costat, l'anyell pasqual, atribut de sant Joan Baptista, patró de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Costera.
* Llista d'escuts del País Valencià.
# Escut de Vilobí d'Onyar

L'escut oficial de Vilobí d'Onyar té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una creu llatina de sable amb el peu semiretrinxat i buidat, acostada de 2 estrelles de 8 raigs d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Es va aprovar el 12 de gener de 1984 i publicat al DOGC el 22 de febrer del mateix any amb el número 409.
Aquesta creu amb peu triangular i les dues estrelles de vuit puntes són els senyals tradicionals de l'escut del poble. Vilobí es va desenvolupar entorn del seu castell i de l'església de Sant Esteve, i va pertànyer successivament als senyors de Sant Martí Sarroca i a la Pia Almoina de Barcelona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «DECRET 19/1984, de 12 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vilobí d'Onyar per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 409. Generalitat de Catalunya, 22-02-1984. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de Vilanova i la Geltrú

L'escut oficial de Vilanova i la Geltrú (Garraf) té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r d'atzur, un castell d'or obert; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 6 de setembre del 1994 i publicat en el DOGC el 19 del mateix mes amb el número 1949.
L'escut de la vila presenta tradicionalment el castell de la Geltrú (del segle XI) i les armes reials de Catalunya, en record de la jurisdicció de la Corona sobre la localitat. La carta municipal fou concedida per Jaume I el 1274, i Vilanova de Cubelles va esdevenir un «carrer de Barcelona» (una vila amb els mateixos drets que la capital) per privilegi atorgat per Alfons IV el 1418.
Està relacionat amb l'escut de Cubelles.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Garraf
* Bandera de Vilanova i la Geltrú

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de setembre de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vilanova i la Geltrú.» (pdf). DOGC núm. 1949. Generalitat de Catalunya, 19-09-1994. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Xera

L'escut de Xera és un símbol representatiu oficial de Xera, municipi del País Valencià, a la comarca de la Plana d'Utiel-Requena. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, un palau d'or, maçonat i aclarit de sable, amb bordura componada d'or i gules. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 24 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.464, del 7 de març de 1995.
El palau d'or en camper de gules són les armes parlants dels Montpalau, senyors de Xera. La bordura és un tret distintiu de les armes del poble, per diferenciar-les de les de la família.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 24 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de Chera (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2464, 07-03-1995 [Consulta: 4 octubre 2020].
* 1 2 «Chera». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 109. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 28 agost 2020].
# Escut de Xeresa

L'escut de Xeresa és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Xeresa (la Safor). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit i mig truncat. Al primer quarter, en camp d'or, quatre pals de gules, abraçat d'atzur, sembrat de flors de lis d'or, brisat amb lambel de gules. Al segon quarter, en camp de sinople, una branca de flor d'assutzena d'argent. Al segon quarter, en camp d'atzur, dues cornucòpies d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut actual de Xeresa fou aprovat per resolució de 7 de març de 2001 del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.977, de 10 d'abril de 2001.
S'hi representen les armories dels ducs reials de Gandia, antics senyors de Xeresa. L'assutzena o lliri de Sant Antoni és el senyal de Sant Antoni de Pàdua, patró del poble. La cornucòpia o corn de l'abundància fa referència a la fertilitat del terme, on es conreen taronges, hortalisses i arròs.
Anteriorment, entre 1987 i 2001, Xeresa va tindre un altre escut, amb el següent blasonament:
| « | Escut mig partit i truncat; primer d'atzur, una alqueria àrab d'argent; segon, d'or, la imatge de Sant Antoni d'atzur; tercer, d'or, els quatre pals de gules. La susdita armeria es timbra amb corona reial tancada i amb dos corns de l'abundància, de les puntes dels quals broten rames d'olivera, i de les seues boques naixen i s'ajunten abundància de flors de taronger. | » |

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 250 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 7 de març de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Xeresa (Valencia)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.977, 10-04-2001, pàg. 7.847 [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ «Ordre de 3 de febrer de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual s'aprova la modificació de l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament de Xeresa (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 547, 16-03-1987, pàg. 1.277-1.278 [Consulta: 6 febrer 2016].
# Haworthia mirabilis var. sublineata

Haworthia mirabilis var. sublineata és una varietat de Haworthia mirabilis del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia mirabilis var. sublineata, és una suculenta on les seves fulles són força llargues i primes. Té un color verd clar i les fulles són atenuades. És una espècie que fa fillols fàcilment.

## Distribució i hàbitat

Aquesta varietat creix a la província sud-africana del Cap Occidental, concretament només és coneguda al sud de Bredasdorp. Hi havia una altra localitat al nord de la ciutat, però va ser destruïda fa anys.

## Taxonomia

Haworthia mirabilis var. sublineata va ser descrita per (Poelln.) M.B.Bayer i publicat a Haworthia Revisited: 113, a l'any 1999.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
mirabilis: epítet llatí que significa "meravellós".
var. sublineata: epítet llatí que significa "gairebé folrat".

### Sinonímia

* Haworthia triebneriana var. sublineata Poelln., Repert. Spec. Nov. Regni Veg. 44: 135 (1938). (Basiònim/Sinònim substituït)
* Haworthia mirabilis f. sublineata (Poelln.) Pilbeam, Haworthia & Astroloba: 97 (1983).
* Haworthia sublineata (Poelln.) Breuer, Gen. Haworthia 1: 8 (2010).

## Referències

* 1 2 3 Jilemicky, Jakub. «Haworthia mirabilis var. sublineata» (en anglès). www.haworthia-gasteria.com. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Haworthia mirabilis var. sublineata» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP) Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-27. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets. micranthiformis - mitissimus», 2019. [Consulta: 5 maig 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia mirabilis var. badia» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP) Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-27. [Consulta: 27 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Haworthia mirabilis var. sublineata
# Alfred Gibson

George Alfred Gibson (Nottingham (Nottinghamshire), 7 d'octubre, 1849 - Idem. 21 de maig, 1924), va ser un violinista, violista i professor de música anglès.

## Biografia

Fill d'un violinista, va rebre les seves primeres lliçons a la seva ciutat natal, primer del seu pare, després d'Henry Farmer; De petit, tocava la bateria en un conjunt instrumental de la ciutat. Des dels 11 anys va actuar a Nottingham com a solista, als 12 es va provar com a primer violí en un quartet de corda, i encara d'adolescent va fer una gira per Anglaterra com a acompanyant d'una companyia d'òpera itinerant. Als 18 anys es va traslladar a Londres, trobant feina com a violinista a l'orquestra del "Prince of Wales Theatre". El 1870 es va unir a l'Orquestra de l'Òpera Italiana sota la direcció de Luigi Arditi, i va participar en l'estrena britànica de l'òpera The Flying Dutchman de Richard Wagner. De 1871 a 1883, va tocar a l'orquestra del teatre de Covent Garden.
Des de 1882, va començar la seva carrera com a intèrpret de conjunt, participant en diverses composicions de cambra sota la direcció de Joseph Joachim i Alfredo Piatti. També va participar en la sèrie de concerts semiprivats a llarg termini d'Edward Dannreuther: primer com a segon violí, després com a viola i finalment com a primer violí. L'any 1893 va ocupar el càrrec de concertista de l'orquestra de la cort, que tocava per als augusts després del sopar. Més tard també va actuar amb aquest grup com a director; en particular, va dirigir orquestres durant les coronacions d'Eduard VII (1901) i Jordi V (1910).
La carrera docent de Gibson va començar a la Universitat d'Oxford a mitjans de la dècada de 1880. El 1885, durant la visita de Camille Saint-Saëns a Anglaterra, Gibson va participar en un concert d'Oxford en el seu honor, interpretant amb el compositor la Sonata per a violí i piano núm. 10 de Ludwig van Beethoven. Després va ensenyar a la Guildhall School of Music de 1895 a 1922. Professor de la Reial Acadèmia de Música. El 1899, amb motiu del 50è aniversari de Gibson, 187 dels seus antics i actuals estudiants van encarregar conjuntament un retrat de l'heroi del dia a l'artista Herbert Olivier.
Entre els instruments que va utilitzar Gibson, va destacar el violí Stradivarius de 1713, que més tard va rebre el seu nom; de Gibson va passar a Bronislaw Huberman, a qui va ser robat el 1936 i descobert només el 1985 (entre els seus posteriors propietaris hi havia Norbert Brainin i Joshua Bell).
Estava casat amb Alice Mary Curtis, que també era violinista abans del seu matrimoni. El seu fill John Carrington Gibson va publicar una biografia del seu pare (anglès: A musician's life: Alfred Gibson; 1956).

## Referències

* ↑ Herbert Arnould Olivier. Alfred Gibson Архивная копия от 11 апреля 2022 на Wayback Machine: Портрет в коллекции Королевской академии музыки
* ↑ Carla Shapreau. The thief, his wife and the 'Huberman' Strad. Дата обращения: 19 апреля 2022. Архивировано 7 мая 2022 года.

## Bibliografia

* Alfred Gibson // The Musical Times and Singing Class Circular, Vol. 41, núm. 686 (1 d'abril de 1900), pàg. 225—228.
# Alfred Roland

Alfred Hector Roland (París, 1797 - Grenoble, 13 de març de 1874) fou un compositor francès. Creador del conservatori de música de Banhèras de Bigòrra (Alts Pirineus) i dels Chanteurs montagnards. És autor de nombroses cançons considerades clàssiques en el cant de muntanya pirinenc.
Fugint del colera que assolava París es traslladà als Pirineus, i allà reuní diversos muntanyencs, als que instruí en la música coral. Junt amb aquests companys, en nombre d'uns quaranta, i com a director d'aquests, recorregué gran part d'Europa donant concerts de cants populars, a veus soles.
Publicà algunes d'aquestes obres amb el títol: Premier recueil religieux pastoral et national, des chants montagnards favoris, exécutés à la cour de tous les souverains de l'Europe, par les quarante montagnards français, (París, 1847). D'aquesta obra se'n feren 11 edicions.
Entre les composicions que va escriure expressament per als seus coristes hi figura una Messe des Montagnards pyrénéens. Que va tenir molta acceptació, sent cantada per primera vegada a Roma i després a Jerusalem.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 51, pàg. 1443 (ISBN 84-239-4551-0)
# Alfred Roth

Charles Alfred Roth, (Falun (Comtat de Dalarna, Suècia), 29 de desembre, 1870 - Londres (Regne Unit), 24 d'abril, 1947), va ser un organista i pianista suec.
Roth va estudiar al Conservatori Reial de Música amb Hilda Thegerström 1889-1897 i al Conservatori de París amb Elie Delaborde i Raoul Pugno 1897-1901. Va ser organista a l'Església de Suècia a Londres 1905–1938.
Roth va rebre el Litteris et Artibus el 1920 i va ser elegit associat núm. 171 de la Reial Acadèmia de Música el 30 de març de 1935.
Roth va fer gires per Suècia, Anglaterra, Alemanya i Noruega, amb el violinista Sven Kjellström entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Falun». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Alfred Roth, läs online, läst: 9 oktober 2017
* ↑ Döda 1943-1956 i Vem är det 1957
* ↑ Roth, Alfred i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1916)
* ↑ Nyström, Pia; Kyhlberg-Boström Anna, Elmquist Anne-Marie (1996). Kungl. Musikaliska akademien: matrikel 1771-1995. Kungl. Musikaliska akademiens skriftserie, 0347-5158 ; 84 (2., rev. och utök. uppl.). Stockholm: Musikaliska akademien. Libris 7749167. ISBN 91-85428-99-X (inb.)
* ↑ Roth, Charles Alfred i Vem är det 1943
# Alfred Sittard

Alfred Sittard (Stuttgart, Baden-Württemberg, 4 de novembre de 1878 - Berlín, 31 de març de 1942) fou un organista i compositor alemany.
El seu pare Joseph fou un crític musical del qual Alfred en fou deixeble i també de C. Armbrust, al que succeí com a organista de Sant Pere d'Hamburg el 1896, però l'any següent es traslladà a Colònia per a perfeccionar els seus estudis en aquell conservatori (1897-1901), sent després nomenat director d'orquestra del Teatre Municipal d'Hamburg.
El 1902 aconseguí el premi Mendelssohn; de 1903 a 1911 fou organista de l'església de la Creu de Dresden, i des de 1912 ho fou de Sant Miquel d'Hamburg, havent fundat en aquesta ciutat un cor que va contribuir molt al desenvolupament de la vida musical de la vila. El 1908 va inaugurar l'orgue del Palau de la Música Catalana de Barcelona i uns anys més tard el 6 de juliol de 1929 va estrenar al Palau Nacional de la mateixa ciutat comtal el gran orgue d'aquell Palau.
Va compondre nombroses corals per a orgue; el Salm núm 1, per a cor a 8 veus, i altres cors a cappella sagrats i profans.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 921 ISBN 84-239-4556-1
# Algansea

Algansea és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Algansea aphanea (Barbour & Miller, 1978)
* Algansea avia (Barbour & Miller, 1978)
* Algansea barbata (Álvarez & Cortés, 1964)
* Algansea lacustris (Steindachner, 1895)
* Algansea monticola (Barbour & Contreras-Balderas, 1968)
* Algansea popoche (Jordan & Snyder, 1899)
* Algansea tincella (Valenciennes, 1854)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Barbour, C. D. & R. R. Miller. 1978. A revision of the Mexican cyprinid fish genus Algansea. Misc. Publ. Mus. Zool. Univ. Mich. Núm. 155: 1-72.
* ↑ Álvarez, J. & M. T. Cortés. 1964. Una especie de Algansea capturada en el Alto Lerma (Pisc., Cyprin.). Ciencia (Mex. City) v. 23 (núm. 3): 104-106.
* ↑ Steindachner, F. 1895. Über einige Fischarten Mexiko's und die Seen, in welche sie vorkommen. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 32 (núm. 17): 165-166.
* ↑ Barbour, C. D. & S. Contreras-Balderas. 1968. Algansea monticola, a new cyprinid fish from the Pacific slope of Central Mexico. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 81: 101-108.
* ↑ Jordan, D. S. & J. O. Snyder. 1899. Notes on a collection of fishes from the rivers of Mexico, with description of twenty new species. Bull. U. S. Fish Comm. v. 19 [1899]: 115-147.
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1844. Histoire naturelle des poissons. Tome dix-septième. Suite du livre dix-huitième. Cyprinoïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 17: i-xxiii + 1-497 + 2 pp., Pls. 487-519.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)