OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# E. Hans S. Hermann

E. Hans S. Hermann (Leipzig, 1870 - [...?]) fou un compositor alemany.
Al principi es donà conèixer com a contrabaix, i formà part de diverses orquestres de Berlín, però a partir de 1893 es dedicà exclusivament a la composició, i de 1901 a 1907 fou professor del Klindworth-Schawenka de Berlín.
De les seves composicions les que li donaren més notorietat foren es seus lieder i balades. Fou autor, a més, de les òperes Das Urteil des Midas; Der rote Pimpernell, d'una simfonia i de diverses obres de música di camera.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1195. (ISBN 84-239-4527-8)
# Ecsenius midas

Ecsenius midas és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Alimentació

Menja zooplàncton.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu fins als 2-40 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Golf d'Aqaba i la costa sud-est d'Àfrica fins a les Illes Marqueses.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R., 1923. Fishes from Australia and Lord Howe Island. Núm. 2. Rec. Aust. Mus. v. 14 (núm. 2). 113-125.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 «Ecsenius midas» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Randall, J.E., G.R. Allen i R.C. Steene, 1990. Fishes of the Great Barrier Reef and Coral Sea. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 506 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.
* ↑ Allen, G.R. i R.C. Steene, 1988. Fishes of Christmas Island Indian Ocean. Christmas Island Natural History Association, Christmas Island, Indian Ocean, 6798, Austràlia. 197 p.
* ↑ Lieske, E. i R. Myers, 1994. Collins Pocket Guide. Coral reef fishes. Indo-Pacific & Caribbean including the Red Sea. Harper Collins Publishers, 400 p.
* ↑ Khalaf, M.A., 2005. Fish fauna of the Jordanian Coast, Gulf of Aqaba, Red Sea. Journal of King AbdulAziz University-Marine Sciences. Vol. 15.
* ↑ Pereira, M.A.M., 2000. Preliminary checklist of reef-associated fishes of Mozambique. Maputo, Ministtry for the Coordination of Environmental Affairs (MICOA). 21 pp.
* ↑ Garpe, K.C. i M.C. Öhman, 2003. Coral and fish distribution patterns in Mafia Island Marine Park, Tanzania: fish-habitat interactions. Hydrobiologia 498: 191-211.
# Colometa (personatge)

Colometa o Natàlia és el personatge central de l'obra La plaça del Diamant escrita per Mercè Rodoreda i publicada l'any 1962, novel·la de la qual és considerada un clàssic de la literatura catalana de la postguerra. Aquesta obra de caràcter psicològic inicialment s'anomenava Colometa, com el nom de la protagonista, però va acabar canviant el seu títol.
L'any 2004 la novel·la es va portar al teatre, on Montserrat Carulla, Rosa Renom i Mercè Pons es van encarregar d'interpretar les diferents etapes de la vida de la Colometa. També es va produir una adaptació teatral de l'obra a càrrec de Josep M. Benet i Jornet a principis de l'any 2007 i representada al Teatre Nacional de Catalunya fins a l'any 2008. L'actriu que interpretava a Natàlia o Colometa fou Sílvia Bel. Pel que fa a l'adaptació cinematogràfica de la novel·la, es va portar a terme l'any 1982 pel director Francesc Betriu. L'actriu Sílvia Munt va interpretar la Colometa en aquesta versió fílmica.

## Referències

* ↑ Suplement "Plaers d'Avui" del diari Avui núm. 85 del 28 d'octubre del 2007
* ↑ Fulletó informatiu entregat a les instal·lacions del TNC entrant a la Sala Gran en l'inici de l'obra de Mercè Rodoreda.
* ↑ ROMAGUERA I RAMIÓ, Joaquim. Diccionari del cinema a Catalunya (2005). Barcelona: Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-1379-8
# Casimir Baecker

Casimir Baecker (Berlín, Alemanya, 2 de març de 1790 - París, Saint-Cloud, 14 de març de 1864) fou un músic arpista alemany.
El 1799 fou adoptat i portat a França per Stephanie Feliciti Ducrest comtessa de Genlis la qual li va ensenyar a tocar l'arpa d'acord amb el seu sistema que incloïa l'ús dels dits petits, 1808 va debutar en concerts a París, però tot i guanyant un brillant èxit que aviat es va esvair en la vida privada, per la seva relació amb Joséphine Duchesnois amb la que va fugir a Alemanya, i amb la que presumptament va tenir un fill (Henri-Achille) el 1810, Alemanya Casimir va ser arpista del rei de Prússia, el 1813 va tornar a París, després del seu matrimoni es va establir en Mantes-la-Jolie, se li va concedir la seva segona sol·licitud d'un canvi de nom de Genlis, 16 de març de 1822 a París que va ser batejat com Frederic Henri Louis Charles Lamorale Casimir Casa Baecker, i s'establí a la rue du Faubourg-Saint-Honoré nº. 45 es van obrir cursos d'arpa en el mètode de la senyora de Genlis, i es va dedicar a l'ensenyança musical fins a la seva jubilació.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 149 (ISBN 84-239-4507-3)
# Escut de Pals

L'escut oficial de Pals té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat ondat: 1r d'atzur i 2n d'or; ressaltant sobre la partició, tres pals abscissos i afuats (el central més llarg) de gules. Per timbre, una corona mural de vila.
Fou aprovat per l'Institut d'Estudis Catalans el 25 de maig del 2012 i publicat al DOGC número 6.166 el 9 de juliol del mateix any. El Ple de l'Ajuntament l'havia aprovat prèviament el 15 de març del 2012.
Els pals són un senyal parlant propi del municipi per etimologia popular, ja que realment el nom de la vila prové del llatí palus, 'aiguamoll'.

## Bandera

La bandera oficial de Pals té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor horitzontal ondada de cinc crestes, blau clar i groc, amb tres pals abscissos i afuats vermells: el primer, de gruix 6/135 a dalt i d'alçària 57/90, posat a 18/90 de la vora superior i a 22/135 de la de l'asta; el segon, del mateix gruix i d'alçària 80/90, posat a 5/90 de la vora superior i a 11/135 del primer, i el tercer igual que el primer, posat a 18/90 de la vora superior i a 11/135 del segon. | » |
Va ser aprovada el 15 de febrer de 2013 i publicada al DOGC el 28 de febrer del mateix any amb el número 6325. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Notes i referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1331/2012, de 26 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Pals.» ( PDF). DOGC núm. 6166. Generalitat de Catalunya, 09-07-2012. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/350/2013, de 15 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Pals.» (pdf). DOGC núm. 6325. Generalitat de Catalunya, 28-02-2013. Arxivat de l'original el 31 d’agost 2021. [Consulta: 28 febrer 2013].
# Casa Francesc Alabau

La casa Francesc Alabau és un edifici situat a la Rambla i el carrer d'en Roca de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1783, el fabricant d'indianes Francesc Alabau i Forns va demanar permís per a construir un edifici de planta baixa, entresol i quatre pisos, amb façanes a la Rambla i al carrer d'en Roca. El 1806, el seu fill Joaquim Alabau i Burgada va demanar permís per a aixecar les obertures de l'entresol, segons el projecte del mestre de cases Josep Mestres i Gramatxes.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa, entresol i quatre pisos, amb una façana molt ampla. La planta baixa i l'entresol estan molt canviats a causa del seu ús comercial, però es conserva el portal central d'arc escarser. Els tres pisos i les golfes compten amb balcons de mida decreixent en alçada, de llosana de pedra i barana de ferro sense decoració, igual que la resta del mur, recobert amb un estic llis. L'únic ornament que hi té lloc es troba al centre de la primera planta, on s'obre una fornícula molt ornamentada amb gust barroc que conté una imatge de volum rodó de la Mare de Déu del Roser.
Hi ha notícia de l'existència a la casa d'unes pintures de Pere Pau Muntanya (1790), que malauradament no s'han conservat.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Alabau

## Referències

* 1 2 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Edifici d'habitatges a la Rambla 114». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Francisco Alabau. Fabricant d'Indianes. Rambla i Roca. Casa. Planta baixa, entresòl i quatre pisos. Enderrocar i reedificar». C.XIV Obreria C-31/1783-2. AHCB, 04-01-1783.
* 1 2 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ «Joaquim Alabau. Comerciant. Roca i Rambla. Aixecar les obertures de l'entresòl». C.XIV Obreria C-100/1806-069. AHCB, 12-05-1806.
* ↑ «Fornícula amb la Mare de Déu del Roser». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ Subirana i Triadó, 2008, p. 539.

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 279. ISBN 978-84-9156-216-0.
* Subirana, Rosa Maria; Triadó, Joan-Ramon «Art, història i ideologia. Programes de les cases i palaus barcelonins al segle XVIII». Pedralbes: revista d’història moderna, 28, 2008, pàg. 503-550.

## Enllaços externs

* «Fornícula amb la Mare de Déu del Roser». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Guaranteed Rate Field

Guaranteed Rate Field (abans anomenat Comiskey Park) és un estadi de beisbol localitzat a Chicago, Illinois, Estats Units. És la seu dels Chicago White Sox de les Grans Lligues de Beisbol. Va ser inaugurat per a la temporada 1991, després que els White Sox juguessin 81 anys a l'antic Comiskey Park. Va ser construït a l'estacionament del vell Comiskey, mentre que aquest últim va ser demolit per fer aquí l'estacionament del nou estadi.
El nou estadi va tenir un cost de 167 milions de dòlars i en els seus inicis també va ser anomenat Comiskey Park, però a partir del 2003, la companyia de telecomunicacions U.S. Cellular va comprar els drets per al nom de l'estadi per 68 milions durant 20 anys. Va ser seu del Joc de les Estrelles aquest mateix any. Alguns membres de la premsa i dels seguidors continuen anomenant l'estadi com New Comiskey Park. Fins al dia de la seva demolició, l'antic Comiskey va ser l'estadi més vell de les Grans Lligues.

## Curiositats

* Encara que la majoria dels seients blaus van ser reemplaçats per seients verds, hi ha dos que es mantenen. Un es troba en el jardí esquerre i és on va caure el gran eslam de Paul Konerko; l'altre està en el dret-central i és on va caure el home run de Scott Podsednik per acabar el joc 2, tots dos en la Sèrie Mundial 2005.
* El setembre de 2004, els Florida Marlins van usar aquest estadi com a locals durant dos jocs contra els Montreal Expos mentre l'Huracà Ivan passava per Florida.
* Ha aparegut en les pel·lícules Little Big League, Rookie of the Year, Major League II, Only the lonely i Les noces del meu millor amic.
* Els jocs nocturns en aquest estadi van canviar d'horari de les 7:05 a les 7:11 com a part d'una campanya publicitària que li va costar $500.000 dòlars a l'empresa 7-Elevin. El contracte va tenir efecte des de 2007 fins a 2009.

## Enllaços externs

* Stadium site on whitesox.com Arxivat 2011-05-06 a Wayback Machine.
* ISFAuthority.com
# Lajos Csordás

Lajos Csordás (Budafok, 26 d'octubre de 1932 - Budapest, 5 d'abril de 1968) fou un futbolista hongarès de la dècada de 1950 i entrenador de futbol. Amb la selecció hongaresa guanyà la medalla d'or als Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 a Hèlsinki. A més fou finalista a la Copa del Món de futbol de 1954. A nivell de club va jugar a Vasas SC durant més d'una dècada, i a Csepel SC.

## Referències

* ↑ «Lajos Csordás». Olympedia. [Consulta: 5 novembre 2021].
* ↑ Lajos Csordás a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Profile at www.sports-reference.com
# Edentoliparis terraenovae

Edentoliparis terraenovae és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids i l'única del gènere Edentoliparis.

## Descripció

* Fa 7,1 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batipelàgic que viu entre 0-550 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic i Xile.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Andriàixev A. P., 1990. Observations on the taxonomic status of the Antarctic species Paraliparis edentatus (Liparididae) and description of a new genus. Voprosy Ikhtiol. v. 30 (núm. 2). 179-184.
* ↑ Regan, C. T., 1916. Larval and postlarval fishes. British Antarctic ("Terra Nova") Expedition (1910-1913). Zoology v. 1 (núm. 4): 125-156, Pls. 1-10.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Stein, D.L. i A.P. Andriàixev, 1990. Liparididae. p. 231-255. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1982. A review of the genus Paraliparis (Liparidae) from the East Antarctic. J. Ichthyol. 22(4):1-12.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.
* ↑ Duhamel, G., 1992. Description d'espèces nouvelles de Careproctus et Paraliparis et données nouvelles sur ces genres et le genre Edentoliparis de l'océan Austral (Cyclopteridae, Liparinae). Cybium 16(3):183-207.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Orientació acadèmica

L'orientació acadèmica i professional és un procés que es desenvolupa durant tota l'educació secundària amb especial atenció en els moments en què l'alumnat ha d'escollir matèries optatives i en aquells moments en els quals l'elecció entre diferents opcions pot condicionar en gran manera el futur acadèmic i professional dels estudiants.A Catalunya les activitats d'orientació s'emmarquen dins el Pla d'Acció Tutorial. I cada centre ha de concretar els objectius i activitats que es duen a terme en relació a l'orientació acadèmica i professional dels alumnes.

## Referències

* ↑ Van Esbroeck, R.; Athanansou, J. «1. Introduction». A: Athanasou, J. & R. Van Esbroeck. International Handbook of Career Guidance. Springer, 2008, p. 1–19. ISBN 978-1-4020-6229-2.
* ↑ Schiersmann, C., Ertelt, B.-J., Katsarov, J., Mulvey, R., Reid, H, & Weber, P. (eds.). NICE Handbook for the Academic Training of Career Guidance and Counselling Professionals. Heidelberg: Heidelberg University, Institute of Educational Science, 2012, p. 7. ISBN 978-3-944230-03-0.
* ↑ M. Huteau, « Les méthodes d'éducation à l'orientation et leur évaluation », OSP, 1999, 28, n° 2, p. 225-251.
* ↑ Pla d'Acció Tutorial, xtec.cat
# Salt d'aigua Bigăr

El salt d'aigua Bigăr (en romanès Izvorul Bigăr) és una zona protegida (reserva natural de la UICN categoria IV) situada al territori administratiu de Bozovici, al comtat de Caraș-Severin, al sud-oest de Romania.

## Ubicació

El salt d'aigua Bigăr es troba al límit sud-oest del país, al sud de les muntanyes Anina (un grup de muntanyes incloses a les muntanyes del Banat), al comtat de Caraș-Severin, a la part alta del riu Anina, al Parc Nacional Cheile Nerei -Beușnița.

## Descripció

Izvorul Bigăr, amb una superfície de 175,60 ha va ser declarada zona natural protegida per la Llei número 5 del 6 de març de 2000 (publicada al paper oficial romanès número 152 el 12 d'abril de 2000).
La bigăr és una de les cascades més inusuals del món i una de les més boniques de Romania. Segons The World Geography, hi ha una sèrie de fets que la situen com a número u a la llista de vuit cascades úniques a tot el món a causa de la forma en què l'aigua s'estén i cau en petits trossos d'aigua, i també pel fet que es troba exactament al 45è paral·lel nord, al punt mig entre l'equador i el pol nord.
* Vista des de dalt
* Vista de costat

## Vegeu també

* Set meravelles de Romania

## Referències

* ↑ protectedplanet.net - Izvorul Bigar, protected area; consultat al 27 d'agost del 2013
* ↑ apmcs.anpm.ro - Environmental Protection Agenty Caraş-Severin; consultat a l'Agost del 2013
* ↑ The World Geography, "8 Unique Waterfalls Around the World "
# Col·legi Pius XII

Col·legi Pius XII és una escola privada concertada situada al carrer Arquitecte Bennàssar, núm. 33 de Palma (Mallorca), que ofereix ensenyament primari, secundari obligatori amb ensenyament en català. Fou fundada en 1962 pels frares carmelites. Ha editat la revista El Lleó de Pius XII. En ella hi ha estudiat personatges com Mateu Morro Marcé. El 1993 guanyà un dels Premis 31 de desembre.

## Referències

* ↑ Història Arxivat 2016-10-12 a Wayback Machine. al web del Col·legi
* ↑ La resistència antifranquista. Miquel López Crespí i l'antifranquisme (I)

## Enllaços externs

* Web oficial
# Combe

Segons la mitologia grega, Combe (en grec antic: Κόμβη) va ser una nimfa, filla del déu-riu Asop. Més endavant se la va confondre amb la nimfa Calcis, epònima de la ciutat de Calcis a Eubea.
Les tradicions diuen que va tenir molts fills, però no es posen d'acord pel que fa al nombre. N'hi ha que parlen de que en va tenir fins a cent. El més corrent és atribuir-n'hi set, els set coribants d'Eubea, que es deien Primneu, Mimant, Àcmon, Damneu, Ocitous, Ideu i Melisseu. Estava casada amb el déu Socos o Saocos, un déu violent fins al punt que Combe va fugir amb els fills i estigué vagant per Creta, on es refugià a Cnosos, després per Frígia, on van tenir cura de Dionís, i finalment per l'Àtica on va demanar empara a Cècrops, que els acollí. Quan Socos va morir, tornà a Eubea amb els seus fills, on, en un relat no gaire clar, potser quan els seus fills volien matar-la, es transformà en colom.
Una altra tradició diu que els fills que va tenir amb Socos eren els curets, que amb les seves danses van impedir que des de l'Olimp se sentissin els plors de Zeus infant.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 113. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 54. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Comtat (edat mitjana)

Un comtat era un territori governat per un comte a l'edat mitjana. Era la principal demarcació administrativa i de govern a l'Imperi Carolingi. Inicialment va rebre el nom de pagus o pau i de territorium. El comtat era dividit en vegueries comtals, que podien coincidir amb el terme d'un castell termenat o amb el d'una vall.
A la Gòtia, posteriorment Catalunya Vella, en l'època carolíngia es repartia entre els comtats de Rosselló, Conflent, Peralada, Empúries, Besalú, Girona, Osona, Manresa, Berga, Cerdanya, Urgell, Barcelona, Pallars i Ribagorça. A la baixa edat mitjana es crearen alguns nous comtats arran d'una concessió reial, com, per exemple, el de Cardona o el de Prades.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000 ISBN 84-297-4706-0, plana 81.
Viccionari
# Comtat de Lauffen

Els comtat de Lauffen fou una jurisdicció feudal del Sacre Imperi Romanogermànic, regit per comtes d'origen franc de la família dels Poppònides que van agafar el nom de la seu principal Lauffen am Neckar avui dia a la vora de Heilbronn a Baden-Württemberg.

## Història

Es considera com avantpassat de la nissaga a un comte Poppo que posseïa un feu imperial a Haßmersheim. El 1011 Enric II va cedir aquest feu al bisbe de Worms, Burcard, junt amb el Wingarteibagau i el Lobdengau. Se suposa que Poppo tenia el feu a Haßmersheimer que li fou confirmat pel bisbe i s'anomenava com a comte del Lobdengau i Wingarteibagau. El poppònides haurien regit la zona fins a la seva extinció. A aquesta nissaga pertanyia també la vigilància del Neckar en la seva àrea. També Kocher, Maulach, Remstal, Elsenz, Enz i Kraichgau els pertanyien al segle XI.
El primer que va agafar el títol de comte de Lauffen fou un Poppo, que el 1037 donava una carta de fundació. Al voltant de 1045 s'esmenta el naixement de Bruno de Lauffen que fou arquebisne de Trèveris a partir del 1102 (fins a 1124) i va rebre el monestir de Odenheim. Un Conrad de Lauffen es menciona el 1127 com a fill d'un Poppo ("comitis Bopponis de Luofo"). Aquest (Poppo) tenia dos germans, Enric i Bruno (que era l'arquebisbe de Trèveris).
Els castells de Lauffen, Hornberg, Dilsberg i Eberbach pertanyien als comtes de Lauffen o bé foren fundats als menys en part per ells i servien principalment pel control del Neckar. Tenien vista sobre el Neckar que havien de vigilar; és possible que el castell de Dauchstein fos també part dels seus dominis.
Al voltant de 1212 amb un Poppo de Lauffen es va extingir la nissaga. Una de les seves dues filles, Mectilda, es va casar amb Conrad de Dürn, i l'altra amb Gerard de Schauenburg. Entre aquests es va dividir la propietat familiar. Sobre la propietat no familiar es produïren disputes que es van resoldre a favor dels Hohenstaufen.

## Bibliografia

* Fr. Krieger: Die Burg Hornberg am Neckar. Heidelberg 1869.

## Notes i referències

* ↑ Monumenta Germaniae Historica núm. 226 i 227
# Comunitat de comunes del País de Guer

La Comunitat de comunes del País de Guer (en bretó Kumuniezh kumunioù Bro Gwern-Porc'hoed) era una comunitat de municipis francesa, situada al departament d'Ar Mor-Bihan a la regió Bretanya, al País de Ploërmel - Cœur de Bretagne. Tenia una superfície de 155,03 kilòmetres quadrats i una població de 9.864 habitants (2009).
Va ser creada el 1994 i agrupava sis municipis: Augan, Guer, Monteneuf, Porcaro, Réminiac i Saint-Malo-de-Beignon. El 2014 s'hi va afegir el municipi de Beignon i se'n va canviar el nom en Comunitat Guer (Guer Communauté). El 1r de gener de 2017 va fusionar amb la Kumuniezh kumunioù bro Gazilieg i la Kumuniezh kumunioù Traoñ an Oud ha Lanvaoz per formar la mancomunitat Eus an Oud da Vreselien Kumuniezh (Mancomunitat de l'Oust a Brocéliande).

## Vegeu també

* Intercomunalitats de Morbihan

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Recueil des actes administratifs núm. 56-2016-065.

## Enllaços externs

* Comunitat de comunes del País de Guer Arxivat 2020-10-31 a Wayback Machine.
* (francès) (bretó) Geografia de Bretanya : portal geogràfic, cartogràfic i estadístic