OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Leandre Bou

La Casa Leandre Bou és un edifici situat al xamfrà entre els carrers d'Enric Granados i de València de Barcelona, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Va ser projectat el 1902 per l'arquitecte Antoni Serrallach per al constructor Leandre Bou i Ferrer (L'Hospitalet de Llobregat, 1868-Mendoza, 1942), i reformat el 1925 per Josep Domènech i Mansana amb la remunta d'una mansarda per a Sofia Mansana i Tarrès, vídua de l'advocat Joaquim Gustà i Astrell.

## Descripció

Edifici d'habitatges entre mitgeres de planta baixa i 6 pisos, l'últim dels quals es corona amb una mansarda.
A la façana les quatre obertures marquen els eixos horitzontals, mentre que a banda i banda destaquen les grans tribunes semicirculars que recorren tota la façana fins al pis superior on es presenten reculades. Les finestres de les tribunes són vidriades amb una llinda trilobulada i decoracions florals a la llosa sota la primera tribuna. A continuació de les tribunes trobem dos eixos més d'obertures.
La porta d'accés està situada al centre de la façana emmarcada pel balcó amb balustrada del primer pis. A sobre de la porta d'accés hi ha una altra obertura a la planta principal dividida per una columna que sustenta el balcó corregut del segon pis. Les obertures presenten diferents tipus de decoració a nivell de la llinda i dels trencaaigües. Pel que fa a l'interior, destaca la decoració del vestíbul i de l'escala, les rajoles de l'arrambador i els vitralls situats a la llinda de la porta la porteria, a les glorietes i a diverses finestres practicables.

## Referències

* 1 2 3 4 «Leandre Bou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Leandro Bou. València 226 xamfrà Universidad (actual Enric Granados) 20. Construir una casa de soterranis, baixos, entresòls i quatre pisos en un solar. Construir un clavegueró». Q127 Eixample 8432/1902. AMCB, 14-02-1902.
* ↑ «Casa Leandre Bou». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Sofia Mansana. Valencia 226 cantonada Enric Granados 20. Ampliar pis». Q137 Eixample 30759/1925. AMCB, 01-02-1925.
* ↑ La Publicidad (edición de la noche), 12-12-1903, p. 1.

## Enllaços externs

* «Casa Leandre Bou». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «CASA LEANDRE BOU. (València / Enric Granados). Façana original abans de la remunta. (1903-1920's)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 11-12-2022.
# Canent

Segons la mitologia romana, Canent va ser una nimfa del Laci que personificava el cant.
Va seduir el rei dels laurents, Picus, amb el qual es va casar, i tots dos s'estimaven molt. Però un dia en una cacera, la maga Circe va veure Picus i se'n va enamorar. El va transformar en senglar per allunyar-lo del seguici, amb la intenció de tornar-lo de seguida a la seva forma natural. Però Picus, separat de la seva esposa, es va desesperar, i quan Circe li va declarar el seu amor, ell la va rebutjar. Amb tota la seva còlera, Circe el va transformar en ocell, un pigot. Mentrestant, Canent, desesperada, el va cercar per arreu durant set dies i set nits, fins que arribà a la vora del Tíber i, allà cantà per darrer cop i es va dissoldre en l'aire.
Canent i Picus van ser pares de Faune.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 86. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 42. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Charles Wehle

Charles Wehle, o Karl Wehle (Praga, 11 de març de 1825 - París, 3 de juny de 1883), fou un pianista i compositor txec.
Fill d'un comerciant acomodat, al principi segui la carrera paterna, però després es dedica completament a la música, que ja havia estudiat, i es perfeccionà amb Ignaz Moscheles i Theodor Kullak. A part dels viatges que feu a Amèrica i a Àsia, residí quasi sempre a París. Publicà gran nombre de composicions per a piano, quasi totes del gènere brillant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 5-6 ISBN 84-239-4570-7
# Enric II de Lorena

Enric II de Lorena -en francès Henri II de Lorraine- (Nancy, Ducat de Lorena, 8 de novembre de 1563 - ibidem, 31 de juliol de 1624) fou Duc de Bar i de Lorena de la Casa de Lorena. Tenia el títol de marquès de Pont-à-Mousson, i a partir de 1608, en morir el seu pare, sense cap experiència política va assumir el ducat de Lorena i el de Bar tot i que el seu pare havia previst que se'n fes càrrec el seu germà, el bisbe de Metz també anomenat Carles. Va ser un fer defensor de la Contrareforma i va dictar diverses ordres per fer fora els protestants del ducat de Lorena. Va participar en les diverses guerres de religió, al costat dels catòlics. En canvi, va procurar mantenir-se neutral en la Guerra dels Trenta Anys. Amant de la pintura va adquirir el quadre l'Anunciació de Caravaggio, que avui encara es troba a la seva ciutat natal de Nancy. Així mateix, va fer diversos encàrrecs al pintor lorenés Georges de La Tour. Donat que no va tenir descendència masculina, Enric II intentà que heretés el ducat la seva filla Nicolaua de Lorena, tot i que en principi estava establert que el dret successori només podia exercir-se per la via masculina, cosa que afavoria el seu germà Francesc, comte de Vaudémont. Finalment s'acordà el casament de Nicolaua amb el fill de Francesc, Carles. Amb tot, va ser succeït pel seu germà qui al cap de pocs dies abdicà en favor del seu fill Carles.

## Família

Era fill del duc Carles III (1543-1608) i de Clàudia de França (1547-1575). El 30 de gener de 1599 es va casar amb Caterina de Borbó (1559-1604), filla d'Antoni de Borbó (1518-1562) i de la reina Joana III de Navarra (1528-1572), de família calvinista que va topar amb les seves creences com a catòlic. Vidu el 1604 i sense haver tingut fills, es tornà a casar el 26 d'abril de 1606 amb Margarida Gonzaga de Màntua (1591-1632), filla del duc Vicenç Gonzaga (1562-1612) i d'Elionor de Mèdici (1567-1611). D'aquest segon matrimoni en nasqueren quatre filles:
* Una filla nascuda i morta el 1607.
* Nicolaua de Lorena (1608–1657), duquessa de Lorena, casada amb Carles IV de Lorena (1604-1675).
* Una filla nascuda i morta el 1611.
* Clàudia de Lorena (1612-1648), casada amb el duc Nicolau II de Lorena (1609-1670).
L'11 de novembre de 1641, va contraure matrimoni amb Honorine de Glimes Grimberghe davant el vicari general castrense de l'exèrcit espanyol. En aquest acte s'observaren totes les solemnitats canòniques, però no les legals, el que aprofità el duc de Guisa per desfer-se de la comtessa, quan restà cansat d'ella, al·legant que el matrimoni no havia sigut legal. El duc de Guisa passà a Roma per fer anul·lar el matrimoni pel papa, el que no aconseguí, per haver declarat el papa que el matrimoni s'havia contret amb totes les solemnitats canòniques.

## Bibliografia

* Henry Bogdan: La Lorraine de ducs, sept siècles d'histoire. Ed. Perrin. París - 2005 ISBN 2-262-02113-9
* Georges Poull: La maison ducale de Lorraine. 1991
* Detlev Schwennicke: Europäische Stammtafeln. Band 2 (1984) Tafel 206
* Ernest Alfred Vizetelly:The Favourites of Henry of Navarre. Chatto & Windus, Londres 1910
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 310 ISBN 84-239-4526-X
# Charles William Pearce

Charles William Pearce (Salisbury, 5 de desembre de 1856 - 2 de desembre de 1928) fou un musicòleg i compositor anglès. S'educà en la seva ciutat natal i a Londres. Organista de l'església de Sant Martí de Salisbury (1871); de la de Sant Lluc, de Middlesex (1871); de la de Sant Climent, d'Eastcheap, des de 1885; doctor en música (1884), professor del Trinity College of Music (1882), examinador per a graus musicals en la Universitat de Cambridge (1888-91), en la de Londres (1901-04), en la Victòria, de Manchester (1905-07), en la Durham (1911-13), degà de la facultat de música de la Universitat de Londres (1908-12), etc. Va publicar: Trinity College Text Books of Musical Knowledge, Modern Academic Conterpoint, Student's Conterpoint, Composer's Conterpoint, etc. Va compondre música d'església, cantates, antífones, música per a orgue, cançons, etc.

## Referències

* ↑ «Charles William Pearce (5 des 1856 — 2 des 1928)». [Consulta: 11 setembre 2011].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1123 ISBN 84-239-4542-1
# Orde de José Martí

L'Orde de José Martí és una condecoració cubana, la més alta de país i el tercer honor més alt (darrere dels títols d'Heroi de la República i d'Heroi del Treball). Rep el seu nom del pròcer nacional José Martí, que apareix a la placa. S'atorga a ciutadans cubans o estrangers pels seus serveis a la causa de la pau o èxits destacats en l'educació, la cultura, les ciències, els esports o el treball creatiu.
Va ser instituïda el 2 de desembre de 1972 i reformada, com totes les condecoracions cubanes, el 1979. El disseny va ser realitzat per l'escultor José Delarra.

## Persones condecorades

| País | Nom | Any |
| Xile | Salvador Allende | 1972 |
| Romania | Nicolae Ceauşescu | 1973 |
| Alemanya Oriental | Erich Honecker | 1974 |
| Unió Soviètica | Leonid Brezhnev | 1974 |
| Iraq | Saddam Hussein | 1978 |
| Polònia | Wojciech Jaruzelski | 1983 |
| Corea del Nord | Kim Il-sung | 1986 |
| Espanya | Felipe González | 1986 |
| Zimbàbue | Robert Mugabe | 1986 |
| Burkina Faso | Thomas Sankara | 1986 |
| Namíbia | Sam Nujoma | 1991 |
| Sud-àfrica | Nelson Mandela | 1991 |
| Veneçuela | Hugo Chávez | 1999 |
| Belarús | Aleksandr Lukaixenko | 2000 |
| Xina | Hu Jintao | 2004 |
| Guinea Bissau | João Bernardo Vieira | 2007 |
| Argentina | Fanny Edelman | 2011 |
| Vietnam | Nguyễn Phú Trọng | 2012 |
| Rússia | Vladímir Putin | 2014 |
| Sèrbia | Tomislav Nikolić | 2015 |
| Bolívia | Evo Morales | 2016 |
| Veneçuela | Nicolás Maduro | 2016 |

## Referències

* ↑ Socialist Republic of Cuba: Order of José Marti
* ↑ Arista-Salado, Maikel. Condecoraciones cubanas: teoría e historia. Editorial Trafford. Octubre, 2010, página 352.
* ↑ José Delarra: “Me considero un escultor que pinto”
# Llengua natural

Una llengua natural és una varietat lingüística o forma de llenguatge humà amb finalitats comunicatives que està dotat d'una sintaxi i que obeeix suposadament els principis d'economia i optimitat. Les llengües naturals usualment estan basades en símbols sonors, però també poden existir llengües basades en senyals.
En la sociolingüística s'empra, també, a més del terme llengua natural, la denominació llengua ètnica, en contraposició a llengua planificada, com l'esperanto. La llengua ètnica evoluciona emmarcada per una cultura de parlants nadius (als quals se n'hi han afegit de nouvinguts) que utilitzen aquesta llengua amb una finalitat comunicativa. D'aquesta forma, es distingeix entre idiomes com el xinès mandarí, el català i l'anglès, les quals són llengües ètniques; i l'esperanto o el volapük, a les quals se'ls denomina llengües planificades o construïdes. Una llengua planificada també pot adquirir una cultura, com és el cas de l'esperanto. Així, doncs, tant les llengües naturals o ètniques com les planificades poden complir igualment amb els requisits de posseir sintaxi i principis d'economia que les facin aptes per a la comunicació humana.

## Referències

* ↑ Edwards, John; McPherson, Lynn. Views of constructed languages, with special reference to esperanto: An experimental study (en anglès). University Press of America, 1997, p. 93. ISBN 0761808477.
# Santa Eulàlia de Pardines

Santa Eulàlia de Pardines és una església amb elements neoclàssics i barrocs de Prats de Lluçanès (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església feta de grans carreus de pedra sense escairar i després arrebossada. Destaca la torre del campanar de secció poligonal i rematada per una balustrada. El creuer està cobert amb una torre octogonal. La portada és d'estil neoclàssic, el centre d'atenció és la porta d'arc de mig punt flanquejada per unes pilastres que sostenen un arquitrau motllurat i un frontó triangular. A sobre hi ha l'escut de Santa Eulàlia, la palma de màrtir i la creu del martiri. Encara a sobre, trobem un òcul envoltat d'una motllura d'una garlanda. La façana es remata amb un frontó triangular. En aquesta façana hi trobem inscrita la data de 1794 i a la façana lateral, a la part del darrere de la casa dels ermitans, hi veiem a la data de 1766, juntament amb una inscripció "fet per Josep Eures".

## Història

Santa Eulàlia està situada dins de l'antic terme d'Oristà i tingué des de molt aviat funcions parroquials. La primera referència la trobem al 915 en relació a les terres del castell d'Oristà. L'any 1053 es documenta com a parròquia, mentre que el 1074 es feu una deixa per a l'obra del temple. Del temple primitiu no queda res i del 1790 al 1792 es construí el temple actual.
Des del segle xv tingué com a filials les parròquies de Sant Vicenç de Prats i de Sant Andreu de Llanars, que s'independitzaren el 1787. Al seu interior hi ha pintures de Ramon Noé i Antoni Cortada.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Eulàlia de Pardines». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].
# Chasmodes longimaxilla

Chasmodes longimaxilla és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes present al nord del Golf de Mèxic, des de Pensacola (Florida) fins al sud de Texas. És un peix marí de clima tropical. Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total. És ovípar.

## Referències

* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A., 1836. Histoire naturelle des poissons. Tome onzième. Livre treizième. De la famille des Mugiloïdes. Livre quatorzième. De la famille des Gobioïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 11. i-xx + 1-506 + 2 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Williams, J.T., 2002. Blenniidae. Combtooth blennies. p. 1768-1772. A: K.E. Carpenter (ed.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Atlantic. Vol. 3: Bony fishes part 2 (Opistognathidae to Molidae), sea turtles and marine mammals.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. 941 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. ISBN 0-940228-47-5.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Nelson, Joseph S.: Fishes of the World, John Wiley & Sons. ISBN 0-471-25031-7. Any 2006.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Cyphocharax derhami

Cyphocharax derhami és una espècie de peix de la família dels curimàtids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Marañón i Ucayali al Perú.

## Referències

* ↑ Fowler H. W. 1906. Further knowledge of some heterognathus fishes. Part I. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 58. 293-351.
* ↑ Vari, R. P. & F. Chang. 2006. Cyphocharax derhami, a new species (Ostariophysi: Characiformes: Curimatidae) from northeastern Peru. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 17 (núm. 1): 93-96.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R. P. 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Vari, R. P. 1988: The Curimatidae, a lowland neotropical fish family (Pisces: Characiformes); distribution, endemism, and phylogenetic biogeography. Proceedings of a workshop on Neotropical distribution patterns. 343-377.
* Vari, R. P. 1989: A phylogenetic study of the neotropical characiform family Curimatidae (Pisces: Ostariophysi). Smithsonian Contributions to Zoology No. 471: i-iv + 1-71.
* Vari, R. P. 1992: Systematics of the neotropical characiform genus Curimatella Eigenmann and Eigenmann (Pisces, Ostariophysi), with summary comments on the Curimatidae. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 533: i-iii + 1-48.
* Venere, P.C. i P.M. Galetti, 1989. Chromosome evolution and phylogenetic relationships of some neotropical Characiformes of the family Curimatidae. Brasil. J. Genet. 12:17-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mehmet Oktav

Mehmet Oktav (Constantinoble, 1917 - 6 d'abril de 1996) va ser un lluitador turc, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1940 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on guanyà la medalla d'or en la categoria del pes ploma del programa de lluita grecoromana.
Una vegada retirat, el 1953, passà a exercir d'entrenador nacional durant 17 anys.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Mehmet Oktav». [Consulta: 27 maig 2024].
* ↑ «MEHMET OKTAV (Olimpiyat ve Dünya Şampiyonu) | Türk Güreş Vakfı». [Consulta: 27 maig 2024].
# Cantherhines tiki

Cantherhines tiki és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'illa de Pasqua.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* 1 2 3 4 «Cantherhines tiki» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Randall, J. E., 1964: A revision of the filefish genera Amanses and Cantherhines. Copeia 1964 (núm. 2): 331-361.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.