OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eduard Rottmanner

Eduard Rottmanner (Múnic, 2 de setembre de 1809 - Espira, 4 de maig de 1843) fou un organista i compositor alemany.
Va ser deixeble d'en Ertt i en Loehle, entrant molt jove com a tenor en la Capella de la cort, després fou organista de la Congregació dels burgesos i, finalment, el 1839 se'l nomenà organista de la catedral d'Espira, càrrec que desenvolupava al morir a l'edat de 34 anys. Les seves obres principals són: dues Misses a 4 veus amb acompanyament d'orgue; una Missa a 6 veus; dos càntics de vigílies, de grans proporcions; un Rèquiem; dos Stabat Mater; un Salve Regina: un Magnificat; un Avemaria a 4 veus amb instruments d'arc, orgue i dos cors, himnes, motets i cants nacionals de la Grècia moderna.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 508 (ISBN 84 239-4552-9)
# Eduardo Fuentes

Eduardo Fuentes (nascut a Sevilla a les primeries del segle XX) fou un compositor espanyol.
Dedicat a l'estudi de la música, no tardà a donar a conèixer les mostres del seu enginy amb les partitures de diverses obres teatrals.
En el Teatre Novedades de Madrid, estrenà el febrer de 1922 una sarsuela amb llibre d'Antonio Soler, titulada Los diablos azules, l'èxit de la qual vingué augmentar la sèrie de triomfs conquerits en la seva carrera per aquest mestre.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 1497 (ISBN 84-239-4524-3)
# Eduardo García Berges

Eduardo García Berges (Saragossa, 2 de setembre de 1852 - Madrid, 18 de març de 1923) fou un tenor de sarsuela espanyol.
Després d'estudiar la segona ensenyança ingressà en l'Escola d'Arquitectura el 1870, on restà fen els seus estudis fins al 1874, en què es dedicà per la carrera que cultivà. Debutà a l'Havana en el teatre Albizu, amb gran èxit, retornant el 1875 a la Península amb una gran reputació artística i recorrent totes les principals capitals espanyoles, Barcelona, València, Sevilla, Cadis, Màlaga, Granada, Saragossa i Valladolid.
Debutà en el Teatro Apolo de Madrid, en la temporada 1880-81, amb El dominó azul, cridant l'atenció del públic, que reconegué en García Berges al primer tenor de la sarsuela seriosa que llavors existia. Després estrenà, La tempestat, San Franco de Sena, El milagro de la Virgen, La bruja, El rey que rabió i d'altres moltes obres.
Estava condecorat amb les creus de Carles III, Isabel la Catòlica i Nostre Sentor Jesucrist de Portugal.

## Biografia

Va ser un tenor de gran veu i categoria. El 1876 va viatjar a Cuba per representar al teatre Albisu l'obra La volta al món de Barbieri. Després de tornar i triomfar a Andalusia amb obres de repertori com Campanone va cantar en el teatre de la Zarzuela i el teatre Apolo de Madrid alternant-se en tots dos en la dècada de 1880.
El 1909 va rebre un homenatge del públic i de tots els seus companys al teatre de la Zarzuela. Feia anys que estava allunyat de l'escena, passant penúries i treballant en un lloc que li havien ofert a l'Ajuntament de Madrid. Bergés va cantar alguns números del seu repertori, amb el mateix èxit que sempre i va rebre aplaudiments entusiastes i afectuosos. L'empresa i els seus companys li van lliurar l'import íntegre de la taquilla com a petit ajut econòmic. L'acte va ser emotiu i els companys van pujar a l'escenari per acompanyar-lo mentre rebia els aplaudiments.
Sembla que va morir en la indigència.

## Referències

* 1 2 Yusta, Miguel Ángel «Los grandes intérpretes de la lírica en Zaragoza» (en castellà). Heraldo de Aragón, 16-08-2008 [Consulta: 14 març 2022].
* ↑ Casares Rodicio, Emilio. «"García Bergés, Eduardo"». A: Diccionario de la Zarzuela. España e Hispanoamérica. Madrid: Instituto Complutense de Ciencias Musicales, 2006, p. 825-826. ISBN 84-89457-30-1.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 774 (ISBN 84-239-4525-1)
# Edvin Kallstenius

Edvin Kallstenius (Filipstad, Suècia, 29 d'agost de 1881 - Stocksund, 22 de novembre de 1967) fou un compositor i bibliotecari suec considerat com un dels compositors nacionals més distingits, assenyalant-se especialment en la música de cambra i simfònica. Va fer els estudis al Conservatori de Leipzig. Entre les seves obres principals hi figuren, dos quartets per a instruments d'arc, oboè i clarinet; una sonata per a violoncel i piano i una altra per a violí; un preludi simfònic per a una tragèdia per a orquestra; lieder, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3305 ISBN 84-239-4582-0
# Edward MacDowell

Edward MacDowell (Nova York, NY, 18 de desembre de 1860 - 23 de gener de 1908) fou un compositor estatunidenc.
Descendent d'una família de quàquers escocesos, que en veure les disposicions de Henry per la música, el va fer estudiar successivament amb Juan Buitrago, Pablo Desvernine i Maria Teresa Carreño. Més tard passà a Europa per a perfeccionar els estudis, al Conservatori Hoch de Frankfurt, on fou deixeble de Joachim Raff, que l'estimà molt.
Des de 1881 fins al 1882 ensenyà piano en el Conservatori de Darmstadt, i, al retornat al seu país, fou nomenat professor de música en el Columbia_University, de Nova York on tingué entre altres alumnes en Gilbert. Les universitats de Princeton i de Pensilvània li atorgaren el títol de doctor honoris causa. En els tres últims anys de la seva vida fou víctima d'una alienació mental i morí en un manicomi.
Entre les seves produccions es compten diversos poemes simfònics, com:
* Els sarraïns,
* Lancelot i Elaina,
* La bella Alda,
* Hamlet i Ofelia,
* Sonata tràgica, per a piano,
* Heroica, sonata per a piano,
* Suite d'orchestre,
* Suite indienne,
* Woodland sketches, per a piano,
* Sea-pieces, per a piano,
* Fireside-tales, per a piano,
* New-England-Idyls, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1161 (ISBN 84-239-4531-6)
# Edward Miller

Edward Miller (Norwich, Norfolk, Regne Unit, 1731 - Doncaster, 1807) fou un compositor anglès.
Fou deixeble de Charles Burney (1726-1814), i als vint anys aconseguí el càrrec d'organista de Doncaster, que exercí durant quaranta anys. El 1786 la Universitat de Cambridge li donà el títol de doctor en música.

## Obres musicals

* Solos for the german flute (Londres, 1773)
* Sis sonates, per a clave (Londres, 1773)
* 12 cançons angleses, (Londres, 1773)
* Selection of psalms, (Londres, 1774)
* Alguns salms de Wats i Wesley per a ús dels metodistes (Londres, 1801)

## Escrits

* Institutes of Music for young begginers on the harpsichord, (Londres, 1771)
* Letters in behalf of professors of music residing in the country, (Londres, 1784)
* Elements of the Thoroughbass and composition, (Londres, 1787)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 303 (ISBN 84-239-4535-9)
# Edward Thiele

Edward Thiele (Dessau, Saxònia-Anhalt, 1812 - 1895) fou un compositor, violinista i mestre de capella alemany.
Als sis anys va rebre les primeres lliçons de piano d'un músic de la localitat, i quan en tenia catorze ingressà en la institució de Schneider, on estudià violí, piano, orgue i composició. Més tard viatjà per Alemanya, visitant Dresden i Viena. Després de dos anys, que emprà en aquesta excursió, tornà a Dessau, on aconseguí la plaça de segon director de la música del teatre. Durant deu anys desenvolupà aquest càrrec i l'abandonà per haver estat cridat per Julius Miller per dirigir l'orquestra de la seva companyia d'òpera amb què visità Halle, Altenburg i Magdeburg.
Poc temps després fou destinat al servei de la cort en qualitat de director de música, organista de l'església principal i professor de música del Seminari. El 1855 de nou fou cridat a Dessau com a successor de Friedrich Schneider i el 1860 aconseguí el títol de mestre de capella del príncep.
Es distingí com a compositor en generes diversos. Una Missa de la seva composició fou executada a Leipzig el 1840 i a més publicà, multitud de sonates per a piano sol, un duo per a piano i violí, tres col·leccions de Lieder per a veu sola amb piano, una col·lecció de cants a veu sola amb acompanyament de piano i violoncel una col·lecció de Lieder a dos veus, amb piano; cants per a cor a diverses veus i a una veu, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 61, 603 (ISBN 84-239-4561-8)
# Edwin Litchfield Turnbull

Edwin Litchfield Turnbull (Baltimore, Maryland, 14 de novembre de 1872 - 1927) fou un compositor estatunidenc. Estudià en la seva ciutat natal i després a Londres, Florència i Múnic; el 1890 organitzà una orquestra i des de 1895 en dirigí d'altres. Entre les seves composicions figuren hi figuren melodies, himnes per a veus mixtes, cors per a veus d'home i obres orquestrals i instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65. pàg. 71 ISBN 84-239-4565-0

## Enllaços externs

* https://archive.org/details/jstor-25588090
# Edwin Ray Guthrie

Edwin Ray Guthrie (1886-1959) va ésser un psicòleg estatunidenc.
Defensà el principi associatiu de la contigüitat o condicionament simultani com a llei fonamental de l'aprenentatge. A partir de Guthrie prenen gran volada els models estadístics d'aquest aprenentatge.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 44.

## Enllaços externs

* Biografia i bibliografia d'Edwin Ray Guthrie. Arxivat 2007-03-13 a Wayback Machine. (anglès)
* Edwin Ray Guthrie a l'Encyclopedia of Psychology. (anglès)
* Edwin Ray Guthrie a l'Encyclopedia of World Biography. (anglès)
# Egialea

Egialea (en grec antic Αἰγιάλεια), segons la mitologia grega, va ser una filla d'Adrast, rei d'Argos i d'Amfitea.
Es va casar amb Diomedes, rei d'Argos, però aviat el seu marit la va deixar per lluitar, primer contra Tebes i després contra Troia. Durant molt de temps ella li va ser fidel, però després l'enganyà amb diversos herois, el darrer dels quals va ser Cometes, fill d'Estènel.
Com a explicació del seu comportament, de vegades es diu que Afrodita, ferida per Diomedes en una lluita davant de Troia, es va voler venjar inspirant en Egialea unes passions que ella no podia dominar. Altres fonts atribueixen el seu canvi d'actitud a calúmnies explicades per Naupli, pare de Palamedes, a qui els grecs havien lapidat per les insídies d'Odisseu. Per venjar-se dels cabdills grecs, Naupli va anar de ciutat en ciutat explicant a les dones dels herois que els seus marits les enganyaven i que volien portar de Troia concubines per a substituir les seves esposes.
Quan Diomedes va tornar de Troia va haver d'evitar les emboscades que li havien preparat Egialea i Cometes i va fugir a Hespèria, vora les columnes d'Hèrcules, o cap a Itàlia, on va ser acollit per Daune.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 152. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 72. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Einars Repše

Einars Repše, nascut a Jelgava, URSS, el 9 de desembre de 1961, és un polític letó i membre del Partit de la Nova Era (JL) i actual ministre de Finances de Letònia. Entre el 7 de novembre de 2002 i el 9 de març de 2004 va ocupar el càrrec de primer ministre.

## Vida personal

Va completar la seva educació secundària a Riga el 1979, a l'Institut Estatal de Riga núm. 1 i es va convertir en estudiant de la Facultat de Física i Matemàtiques de la Universitat de Letònia. Es va llicenciar amb un títol en física el 1986.
En acabar els estudis va ser contractat per l'Acadèmia de Ciències de Letònia, on va treballar a l'oficina de disseny d'equips científics durant quatre anys.
El 1991, Einars Repše va ser nomenat President del Banc de Letònia. Càrrec que va ocupar durant deu anys.
Està casat i és pare de quatre fills.

## Activitat política

El 1988, va participar d'una manera molt activa en el moviment de recuperació de la independència de Letònia. El juliol de 1989, va ajudar a fundar el Moviment per la Independència Nacional de Letònia (LNNK) i també el del Front Popular de Letònia.
Va ser elegit membre del Soviet Suprem de Letònia el 1990, aleshores president del Subcomitè de Finances i Banca de la Comissió Parlamentària d'Assumptes Econòmics.
Havent abandonat la política el 1993, va fer el seu retorn el 2001, quan va fundar el Partit de la Nova Era (Jaunais laiks), un partit que va agrupar sectors de la dreta i que va permetre que assumís la presidència l'any següent.
El partit va guanyar les eleccions parlamentàries del 5 d'octubre de 2002, amb 26 escons de 100 del Saeima i Einars Repše, membre electe, va ser nomenat Primer Ministre el 7 de novembre al capdavant d'una coalició de JL, Unió de Verds i Agricultors (ZZS), el Partit Letònia Primer (LPP) i Per la Pàtria i la Llibertat/LNNK (TB / LNNK).
El 29 gener 2004, la LPP es retirà del govern, acabant amb la coalició el 9 de març. El Partit de la Nova Era (JL) quedà exclòs de la nova coalició encapçalada per Indulis Emsis (ZZS), llavors Einars Repše passà a formar part de l'oposició. Però, va tornar al govern el 2 de desembre de 2004, després del nomenament d'Aigars Kalvītis al capdavant de l'executiu. Va ser nomenat llavors ministre de Defensa.
D'altra banda, el JL decideix retirar-se de la coalició el 23 desembre de 2005 perdent així el seu lloc en el govern.
Reelegit el Saeima el 7 octubre de 2006, es va convertir en membre de la Comissió de Finances, Pressupost i el control del govern.
Abandonà la presidència del Partit de la Nova Era (JL) el 2007 per a formar part del Consell durant un any. Des de 2008, s'ocupa dels assumptes de l'oficina.
El 12 de març de 2009, Valdis Dombrovskis diputat al Parlament Europeu i membre de la JL, es va convertir en primer ministre, i Einars Repše va ser nomenat Ministre de Finances.
# El Belluguet

El Belluguet va ser una publicació infantil quinzenal en català editada a Igualada els anys 1934 i 1935.

## Descripció i continguts

Portava el subtítol «Suplement Catequístic».
Sortia imprès juntament amb el Diari d'Igualada. L'editava el Casal Catequístic i la redacció i l'administració era al carrer Nou, núm. 46. S'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia quatre pàgines, a dues columnes, amb un format de 22 x 16 cm. El primer número va sortir l'1 de desembre de 1934 i l'últim, el 20, el 24 d'octubre de 1935.
A l'article de presentació manifestaven que el butlletí havia de ser un espai: «on el nen o jovenet amb gust i voluntat, estudia, escriu o llegeix amb fruit la Doctrina Cristiana amb l'oportuna aplicació d'exemples, anècdotes i història, que per una banda faciliten la intel·ligència de les explicacions i per altra graven d'una faisó més fixa les idees. Amb això ja queda indicat el motiu, fi i objecte de la present revista».
Els responsables de les diverses seccions eren: Lluís Bernades, Joan Castellà Valls, Ramon Amenós, Josep Planas i Teresa Castellà Valls. «La il·lustració anirà a càrrec de Ramon Amenós i Ignasi Castelltort Jaume». Els nois catequistes també hi col·laboraven amb contes narracions i acudits.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 468.
* 1 2 Serra, Josep «Mots de presentació». El Belluguet, 1, 01-12-1934.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# El Centinela Badalonés

El Centinela Badalonés va ser un setmanari català de curta vida publicat en castellà i català de temàtica exclusivament religiosa publicat a Badalona entre 1892/93 i 1895, sorgit d'un Full Dominical i fundat per Pere Garriga i Folch, membre de l'entitat local Juventud Católica.
Va ser el primer setmanari de temàtica religiosa catòlica, que segons J. M. Cuyàs la seva primera etapa es va iniciar l'any 1893. Tanmateix, segons E. García Pons, va aparèixer el segon semestre de 1892 en forma de Full Dominical i després va esdevenir una publicació regular amb nom propi pel creixement que va experimentar. El Centinela, així, va ser fundat per Pere Garriga i Folch, fundador i membre de l'entitat badalonina Juventud Católica. En tot cas, els exemplars conservats de la publicació són del Any III, i, per tant, en no haver-se conservat exemplars de les primeres etapes, només es pot especular sobre la data. Aquest fet va provocar una confusió, molts van creure que era el successor dels dos setmanaris anomenats El Centinela de..., ambdós dirigits per J. M. Orbaneja.
Del setmanari, que va estar il·lustrat, van aparèixer un total de 53 números, almenys dels que es té constància, escrits majoritàriament en castellà. El seu subtítol anunciava que la publicació havia estat aprovada pel bisbe de Barcelona, i des del número 7, pel pontífex Lleó XIII, ambdós concedien 40 d'indulgència a aquells que fossin lectors o sentissin llegir el setmanari. No tenia publicitat, i la seva capçalera estava ben decorada amb un dibuix de Badalona, l'escut de la vila i el lema en llatí «Pro aris et focis». En el seu darrer número van anunciar notables millores de futur per a la publicació, però sembla que el projecte no va prosperar, perquè no va tornar a aparèixer.
Va ser de temàtica exclusivament religiosa catòlica. Les seves seccions eren les següents: «Sección Religiosa», «Sección Recreativa» i la «Crónica», cada una d'elles de temàtica religiosa però amb diferents enfocaments, però sempre centrat en l'àmbit local de Badalona. En el cas de la secció recreativa, aquesta era de caràcter literari i estava reservada a les poesies en català; s'hi poden trobar les signatures de notables autors com Mn. Jacint Verdaguer, Mn. Jaume Collell, Antònia Gili i Güell, Pau Bertran i Bros, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 Cuyàs i Tolosa, 1970, p. 9.
* 1 2 3 García Pons, 1979, p. 53.
* 1 2 3 4 García Pons, 1979, p. 54.

## Bibliografia

* Cuyàs i Tolosa, Josep Maria «Dr. Don Pedro Garriga Folch. La "Juventud Católica", "El Centinela Badalonés"» (en castellà). Amistad. Boletín del Museo Municipal, núm. 16, juny 1970. Arxivat de l'original el 2016-06-30 [Consulta: 27 maig 2016].
* García Pons, Enrique. Historia de la prensa badalonesa (1868-1939). Badalona: Oficina Municipal de Premsa, Departament de Cultura, Ajuntament de Badalona, 1979.
# Coronis (filla de Coroneu)

D'acord amb la mitologia grega, Coronis (en grec antic Κορωνίς) va ser una princesa focea, filla de Coroneu.
Les tradicions sobre ella la relacionen amb les cornelles. Per escapar de l'assetjament de Posidó, que l'estimava, va demanar ajut als déus. Atena la va transformar en cornella.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 116. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 55. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
Viccionari
# Yoshikatsu Yoshida

Yoshikatsu Yoshida (japonès: 吉田 義勝) (Asahikawa, 30 d'octubre de 1941) és un lluitador japonès, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en els Campionat del Món de 1965.

## Referències

* ↑ «半世紀、忘れぬ熱気 64年東京五輪「金」の吉田さん» (en japonès), 10-10-2014. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «おかゆから学んだリーダーとは／レスリング・吉田義勝» (en japonès). [Consulta: 5 març 2025].
* 1 2 «Olympedia – Yoshikatsu Yoshida». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 5 març 2025].
# Clément Loret

Clément Loret (Dendermonde, Bèlgica, 1833 – Colombes, 1909) va ser un compositor i organista belga.

## Biografia

Descendent d'una família en què hi figuraren músics i orgueners notables, perquè tant el seu avi Jean-Joseph com el seu pare Hyppolite Loret es distingiren com a orgueners. Des de molt jove aprengué la música amb tant de profit que als vuit anys ja suplia algunes vegades el seu pare executant, en l'església d'on aquest era organista, algunes composicions de fàcil execució.
Acabà els estudis musicals en el Conservatori de Brussel·les, on Jacques-Nicolas Lemmens li donà lliçons d'orgue, i va tenir també per mestres Jules Denefve (història de la música) i François Josep Fetis (contrapunt); el 1853 obtingué el Primer Premi d'Orgue del conservatori. Es traslladà a París el 1855, i en aquesta ciutat travà amistat amb el constructor d'harmòniums Victor Mustel, el qual l'aconsellà que es quedés en la capital francesa, pronosticant-li un èxit segur. Loret seguí els consells, i successivament fou organista en el Panteó de París, a la vila de Suresnes, i a les esglésies parisenques de Notre-Dame-des-Victoires i Saint-Louis-d'Antin (1858-1866); en aquesta darrera església suplí Louis de Niedermeyer.
El 1857 entrà com a professor en l'Institut religiós de música fundat pel citat Niedermeyer, i s'hi dedicà especialment a l'ensenyança de l'orgue; tingué per alumnes la majoria dels organistes francesos de l'època, com Charles-Augustin Collin, Henri Letocart Maupeou i Eugène Gigout. L'any 1900 n'era el director. Loret també va ser compositor de música, especialment per a orgue, instrument per al qual escriví un mètode.
El seu fill Victor Loret va ser un egiptòleg d'anomenada.

## Obres

* Alleluia (1900), Partitura
* Cantabile, Op. 41 (1898), Partitura
* Exercices d'orgues
* Jean qui pleure & Jean qui rit (1855), per a veu i piano amb lletra d'Antoine Clesse
* L'Office divin
* Pièces d'orgues pour messes et vépres
* Première sonate pour orgue, Op. 25 (1889)
* Scherzo-Fanfare, Op. 45 pour orgue
* 12 fragments per a harmònium
* 24 estudis
* 12 fragments per a harmònium i piano
* 10 melodies

## Gravacions

* Disc compacte Clément Loret: Oeuvres pour orgue I & II, interpretades per Jean-Luc Salique (Carcassona: Coriolan, 1998)

## Referències i notes

* Tom núm. 31, pàg. 243 de l'Enciclopèdia Espasa
* ↑ Segons algunes fonts, morí a París, 1923, però Colombes, 1909, és l'entrada de la majoria de bases consultades
* ↑ El seu avi Jean-Joseph Loret i els fills d'aquest François-Bernard i Hyppolite Loret foren constructors d'orgues
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1191 (ISBN 84-239-4533-2)
* ↑ «Victor Clément Georges Phillipe Loret «Victor Loret»». Arxivat de l'original el 2015-04-03. [Consulta: 27 juliol 2009].

## Enllaços externs

* Notes biogràfiques i fotografia (anglès)
# Coelorinchus velifer

Coelorinchus velifer és una espècie de peix marí de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes. És un peix d'aigües profundes que viu entre 247-446 m de fondària, endèmic de les Filipines. Va ser descrit pels ictiòlegs C.H. Gilbert i C.L. Hubbs el 1920.

## Referències

* 1 2 Capuli, Estelita Emily; Jansalin, Jeremiah Glenn. «Coelorinchus velifer Gilbert & Hubbs, 1920». FishBase.
* ↑ Herre, Albert W. Check list of Philippine fishes (en anglès). Washington, D.C.: United States Government Printing Office, 1953 (Research report U.S. – Fish and Wildlife Service, núm. 20.).
* ↑ Gilbert, C.H.; Hubbs, C.L. «Contributions to the biology of the Philippine Archipelago and adjacent regions. The macrouroid fishes of the Philippine Islands and the East Indies» (en anglès). Bulletin of the United States National Museum. G.P.O. & United States National Museum [Washington], volum 1 (part 7), núm. 100, 1920, pàg. 369-588.

## Bibliografia

* Cohen, D.M.; Inada, T.; Iwamoto; Scialabba, N. Gadiform fishes of the world (order Gadiformes) : an annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date, 1990, p. 442. ISBN 92-5-102890-7.
* Iwamoto, T. «Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature». A: FAO Species Identification Guide For Fishery Purposes - The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, 1999, p. 1986-1992.