OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canal (muntanya)

Una canal (fr, "couloir" ː "passatge" o "corredor") és un passatge estret amb un fort desnivell en un terreny muntanyós.

## Geologia

Una canal pot ser una fissura o una esquerda vertical en una massís muntanyós. Tot i que sovint estan envoltades per roques i parets de penya-segats escarpades, les canals també poden estar menys ben definides i sovint poden ser simplement una línia de talús trencats o tarteres que ascendeixen pel vessant de la muntanya i vorejades per arbres, roques o altres característiques naturals. Les canals són especialment visibles als mesos d'hivern, quan son plenes de neu o gel. Aquestes característiques físiques fan que l'ús de les canals sigui popular tant per a l'alpinisme com per a l'esquí extrem.

## Esports d'hivern

Les canals solen ser considerades com a recorreguts fora de pista, i com a tals sovint no estan marcades als mapes de les pistes d'esquí (amb algunes excepcions, com el Grand Couloir a Courchevel, que té classificacions històricament variables però que ara es classificada com una pista negra a la classificació de dificultat).
Alguns exemples coneguts de canalsː
* El Massís del Mont Blanc posseeix nombroses canals famoses i visitats amb freqüència com el Couloir Gervasutti, el Couloir Breche Nonne, el Couloir Chevalier, el Couloir dels Cosmiques
* Als Estats-Units, canals conegudes son el Couloir de Corbet del Jackson Hole Mountain Resort (Wyoming), el "Nancy's Couloir" del Sugar Bowl Ski Resort (Califòrnia), la cursa "Big Couloir" (amb un pendent de 50 graus durant més de 300 metres de desnivell) i Little Couloir (un recorregut menys conegut ubicat al costat del Big Couloir, que té un pendent encara més pronunciat entre 55 i 60 graus, amb entrada d'uns 59 graus) al Big Sky Resort de Montana.
* A Blackcomb Mountain, Whistler-Blackcomb (Columbia Britànica), hi ha l'anomenat "Couloir Extreme" que s'hi pot accedir mitjançant un telecadira.
* El couloir de Norton a la cara nord de l'Everest, que fou baixat per primer cop amb planxa de surf pel francès Marco Siffredi el 2001

## Referències

* ↑ Whittow, John (1984). Dictionary of Physical Geography. London: Penguin, p. 121. ISBN 0-14-051094-X.
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 1r març 2025].
# Maria Rosa Llabrés Ripoll

Maria Rosa Llabrés Ripoll (Palma, 1952) és una traductora de literatura clàssica grega al català.
Llicenciada per la Universitat de Barcelona en Psicologia el 1974, en Filologia Clàssica el 1976, i catedràtica de Grec de Batxillerat, va treballar com a docent fins al 2008. En jubilar-se decidí dedicar-se a l'escriptura i a la traducció literària de diferents llengües: català, castellà, anglès, i sobretot, grec clàssic-català.

## Obres

Com a traductora grec clàssic-català podem destacar:
* Poemes lírics de la Grècia antiga (Eds. De la Magrana, Barcelona, 1999, ISBN 9788482641423)
* Cants de Safo (Eds. De la Magrana, Barcelona, 2006)
* Himnes homèrics (Eds. Del Salobre, Pollença, 2009. ISBN 978-84-937045-6-8)
* Contra el fet de menjar carn de Plutarc (Lleonard Muntaner ed., Palma, 2010)
* El iambre grec. El Gall Editor. ISBN 978-84-942855-8-5
* Ifigenia a Àulida d’Eurípides (Adesiara Edicions, Martorell, 2013).
* Eurípides- Tragèdies III (Hipòlit- Andròmaca) (Fund. Bernat Metge, Barcelona, 2015). Tragèdies V (Electra- Hèracles) (Fund. Bernat Metge, Barcelona, 2018). Orestes en Tragèdies VIII (Fund. Bernat Metge, Barcelona, 2021).
* Judici a una meuca (Contra Neera) d’Apol∙lodor (Adesiara Edicions, Martorell, 2016)
* .Les bacants d’Eurípides (Adesiara Edicions, Martorell, 2021).
També és autora de tres llibres de poemes: La interrogació Vermella (Llibres de Capaltard, Palma, 2003. ISBN 978-84-95512-09-3), i L'ocell rebel (Edicions Can Sifre, Palma, 2007. ISBN 978-84-87312-99-1). i Runes (Lleonard Muntaner ed., Palma 2015, amb fotografíes de l’autora) Ha publicat l'assaig “Robert Graves i el món clàssic” (Lleonard Muntaner ed., Palma, 2006. ISBN 978-84-96242-80-7), que obtingué el Premi Ciutat de Palma Camilo José Cela de Crítica Literària (2007).

## Referències

* ↑ Dones poetes a mallorca. Palma: Biblioteca Municipal Joan Alcover.
* ↑ Calonge i Gustà, Vicenç «La lluna de dits de rosa». S'Esclop, novembre-desembre 2006, pàg. 16 i 17.
* ↑ BOE núm. 312 «CUERPO: 0511 CATEDRÁTICOS DE ENSEÑANZA SECUNDARIA». Boletín Oficial del Estado, 29-12-2007, pàg. 53899.
* ↑ «Manifest per la visibilitat dels traductors». Associació d'escriptors en llengua catalana, 06-03-2017. Arxivat de l'original el 2017-03-26. [Consulta: 26 març 2017].
* ↑ Poemes Lirics de la Grecia Antiga. Maria Rosa Llabres Ripoll. RBA Arxivat 2017-03-25 a Wayback Machine. Consulta 25 de març del 2017
* 1 2 3 4 Títulos para "Llabres Ripoll Maria Rosa" Todos tus libros Consulta 25 de març del 2017
* ↑ Maria Rosa Llabrés presenta ‘El iambe grec. A l'origen de la sàtira’ a Quart Creixent. Arabalears. Cultura Consulta 25 e març del 2017
# Phenacogrammus stigmatura

Phenacogrammus stigmatura és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: el Camerun.

## Referències

* ↑ Fowler, H. W., 1936. Zoological results of the George Vanderbilt African Expedition of 1934. Part III,--The fresh water fishes. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 88: 243-335.
* ↑ Eigenmann, C. H. & F. Ogle. 1907. An annotated list of characin fishes in the United States National Museum and the Museum of Indiana University, with descriptions of new species. Proceedings of the United States National Museum v. 33 (núm. 1556): 1-36.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D., 1984. Characidae. p. 140-183. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Paugy, D., 1990. Characidae. p. 195-236. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest. Tom I. Coll. Faune Tropicale n° XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Giovanni Domenico Perotti

Giovanni Domenico Perotti (Vercelli, Piemont, 20 d'octubre de 1760 - 24 de març de 1824) fou un mestre de capella i compositor italià.
Abans de ser el primer professor del seu germà Giovanni Agostino, fou deixeble de Fiorini i Martini, succeint al primer com a mestre de capella de la catedral de Vercelli, càrrec que desenvolupà durant molts anys.
Va escriure moltes composicions religioses i diverses òperes, entre elles Zemira é Gondarte (1788), i Agesilao, aquesta última estrenada a Roma el (1789).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 10043-005 (ISBN 84-239-4543-X)
# Ordinacions del Collegi ò Seminari Episcopal de Nostra Senyora de Montalegre de la ciutat de Barcelona

El manuscrit Ordinacions del Collegi ò Seminari Episcopal de Nostra Senyora de Montalegre de la ciutat de Barcelona és un document redactat a la ciutat de Barcelona pel llavors bisbe de la ciutat Lluís de Sanç i Manegat el mes de gener de l'any 1614. Es tracta del primer reglament del Seminari Conciliar de Barcelona, i que tancava el cercle (primer el 1593 amb la creació del propi Seminari), donant així compliment al cànon XVIII de la sessió XXIII del Concili de Trento del 15 de juliol de 1563. Es tracta del primer reglament aprovat per a un Seminari Conciliar a Catalunya.
El manuscrit té 90 fulls i mesura 23 cm i en la pàgina del títol n'indica la data de creació: «en lo mes de janer del any MDCXIIII 1614». Els fulls 2, 4 i l'últim són en blanc. Al full 1 hi ha el dibuix d'un marc d'escut ornat en tinta vermella. Els fulls 6 i 7 són un pròleg i del 7 al 10, una taula. Del full 10 al 69, «Capítol de les Ordinacions del present Seminari» i del 69 al 87, «Capitols dels officis y carrechs dels que tenen de regir y administrar en lo present Seminari». Els últims fulls del manuscrit contenen llicències i patents (fulls 87-89) i la validació notarial (fulls 89-90).
El text és en català, llevat de l'apartat de les llicències i de la validació notarial, que estan escrits en llatí. Subirà i Blasi el va transcriure i el va afegir al corpus documental de la seva obra El Seminari de Barcelona (1593-1917), i considera aquestes constitucions «van quedar sòlidament estructurades les línies bàsiques per al futur d'aquesta institució».

## Exemplars

Aquest manuscrit es conserva, fora de prèstec, a la Biblioteca Pública Episcopal de Barcelona, amb la signatura Ms. 300.

## Referències

* ↑ Martín Hernández, Francisco. Los seminarios españoles: historia y pedagogía. (en castellà). Volum I : 1563-1700. Salamanca: Ediciones Sígueme, 1964, p. 36.
* 1 2 3 Subirà i Blasi, Enric. El Seminari de Barcelona (1593-1917). Primera edició. Barcelona: Publicaciones de la Abadía de Monserrat, 1993, p. 31 (Scripta et documenta, 49).
* ↑ Bada i Elías, Joan «L'ensenyament superior a Catalunya en el segle XVII». AUSA, vol. XVIII, núm. 143, 1999, pàg. 503.
* ↑ Roviró i Alemany, Ignasi «Les Reglas per los Collegials del Collegi de St. Joaquim en la ciutat de Vich fundat per lo Rm. Señor don Gaspar Gil, bisbe de Vich, de 1635». Arxiu de Textos Catalans Antics, núm. 16, 1997, pàg. 416.
* 1 2 «Ordinacions del Collegi ò Seminari Episcopal de Nostra Senyora de Montalegre de la ciutat de Barcelona - Fitxa». Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona. [Consulta: 12 juny 2024].
* ↑ Subirà i Blasi, Enric. El Seminari de Barcelona (1593-1917). Primera edició. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1993, p. 339-389 (Scripta et Documenta ; 49). ISBN 8478264701.

## Bibliografia

* Fábrega Grau, Àngel «Inventario de los manuscritos de la Biblioteca Arzobispal del Seminario Conciliar de Barcelona». Analecta Sacra Tarraconensia, Vol. 37, 1964, pàg. 298. ISSN: 0304-4300.
# Escut de Fortià

L'escut oficial de Fortià té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. faixat d'or i de gules; 2n. d'argent, 2 faixes de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 23 de gener de 1989 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1102.
La primera partició mostra les armes dels comtes (faixat d'or i de gules), mentre que a la segona hi ha les armes dels senyors de castell local, els Fortià (dues faixes de sable sobre camper d'argent).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Fortià.» (pdf). DOGC núm. 1102. Generalitat de Cataluny, 03-02-1989. [Consulta: 28 juny 2010].
# Maria Teresa de Montcada i Benavides

Maria Teresa de Montcada i Benavides (Madrid, 12 d'agost de 1707 - Madrid, 14 de maig de 1756) va ser una noble de la casa de Montcada.

## Biografia

Filla de Guillem Ramon de Montcada, marquès d'Aitona, i d'Ana María Benavides, filla dels comtes de Santiesteban. Va ser la primera de les dues filles que van tenir els seus pares, pel que va esdevenir hereva dels títols i del patrimoni familiar a la mort del seu pare el 1727.
El 19 de novembre de 1722 es va casar a l'església de Sant Sebastià de Madrid amb el marquès de Cogolludo i, per tant, hereu de la Casa de Medinaceli, Luis Antonio Fernández de Córdoba, amb qui es va establir a la vila castellana, i on, des de 1729, va traslladar l'arxiu de la seva casa nobiliària des de Barcelona. L'enllaç que va suposar la incorporació de la casa d'Aitona a la de Medinaceli, de manera definitiva quan l'hereu, Pedro de Alcántara, va fer efectiva les herències.
Morta el 1756, va ser enterrada al monestir de Santes Creus.

## Descendència

Del seu matrimoni amb el duc de Medinaceli, va tenir els següents fills:
* Pedro de Alcántara (1730-1747), X duc de Medinaceli.
* María del Rosario (1732-1773), consort del duc d'Arcos.
* Ana María de la O (1738-1783), consort del duc de Santiesteban del Puerto.
* María Dolores (1746-1770), consort del comte de Moctezuma.

## Títols nobiliàris

Hereva dels títols i patrimoni del seu pare, de 1727 a 1756 va ostentar els següents títols:
* VIII Duquessa de Camiña
* VII Marquesa d'Aytona
* XII Marquesa de Villa Real
* Marquesa de Puebla de Castro
* XII Comtessa d'Alcoutim
* XV Comtessa d'Osona
* X Comtessa de Valenza y Valladares
* XXXIX Vescomtessa de Bas
* XXXVII Vescomtessa de Cabrera

## Vegeu també

* Casa Gralla

## Referències

* 1 2 3 4 5 «María Teresa de Moncada y Benavides». Fundació Casa Ducal de Medinaceli.
* 1 2 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes... (en castellà). vol. 2. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1790, p. 380-382.
* 1 2 3 4 Sánchez González, Antonio «Baronías de los Moncada en los reinos de la Corona de Aragón : fondos documentales inéditos para su estudio». Aragón en la Edad Media, núm. 20, 2008, pàg. 744, 748.
# Phenacorhamdia macarenensis

Phenacorhamdia macarenensis és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Dahl G. 1961. Nematognathous fishes collected during the Macarena Expedition 1959. Dedicated to the memory of the Colombian ichthyologist, Dr. Ricardo Lozano. Decd May 23rd, 1959. Part II: Pimelodidae, Callophysidae. Novedades Colombianas v. 1 (núm. 6). 483-514.
* ↑ «Phenacorhamdia macarenensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Harika Dronavalli

Harika Dronavalli (telugu: ద్రోణవల్లి హారిక) (Guntur, 12 de gener de 1991) és una jugadora d'escacs índia que té el títol de Gran Mestre. Ha guanyat tres medalles de bronze al Campionat del Món d'escacs femení, els anys 2012, 2015 i 2017. Harika va ser guardonada amb el premi Arjuna de l'any 2007–08 pel govern de l'Índia.
L'any 2016, va guanyar el Gran Prix Femení de la FIDE a Chengdu, Xina, i va ascendir de l'11a posició al núm. 5 en el rànquing femení mundial de la FIDE. L'any 2019 va ser guardonada amb el Padma Shri per les seves contribucions al camp de l'esport.

## Biografia

Harika és filla de Ramesh i Swarna Dronavalli i va néixer el 12 de gener de 1991 a Guntur on va assistir a l'escola Sri Venkateswara Bala Kuteer. El seu pare treballa com a enginyer executiu adjunt en una subdivisió de Panchayat Raj a Mangalagiri. Va començar a jugar als escacs de molt jove i va guanyar una medalla al campionat nacional sub-9. Va seguir amb una medalla de plata al campionat mundial d'escacs juvenil per a noies sub-10. Posteriorment es va convertir en estudiant de l'entrenador NVS Ramaraju que va perfeccionar el seu joc. Es va convertir en la segona dona índia a convertir-se en Gran Mestre, després de Koneru Humpy. Vladimir Kramnik, Judit Polgar i Viswanathan Anand són les seves inspiracions en escacs.

## Referències

* ↑ [Consulta: 25 agost 2017].
* ↑ «Here is the complete list of Padma awardees 2019- The New Indian Express». Arxivat de l'original el 26 gener 2019. [Consulta: 27 gener 2019].
* ↑ Subrahmanyam, V. V. «Calculated moves». The Hindu, 03-08-2011 [Consulta: 31 maig 2019].
* ↑ «Harika's parents on cloud nine». The Hindu, 06-08-2008 [Consulta: 3 maig 2018].
* ↑ PowerPlayChess. «Olympiad Tromsø 2014 - A quick chat with Harika Dronavalli», 14-08-2014. Arxivat de l'original el 2022-12-06. [Consulta: 7 maig 2023].

## Enllaços externs

* Harika Dronavalli Arxivat 2016-08-26 a Wayback Machine. a Chess Database
# Giovanni Ferretti

Giovanni Ferretti (Venècia o Ancona, vers 1540 - [...?], després de 1609), Fou un compositor italià del renaixement, conegut en general per la seva música secular.
Fou important en el desenvolupament del tipus més lleuger de corrent madrigalista en la dècada de 1570 relacionada amb la villanella, i fou influent en llocs tant llunyans com Anglaterra.
Entre 1567 i 1591 publicà en la seva vila nadiua cinc llibres de Canzoni allà napolitaba, a 5 veus, dos llibres a 6 i una col·lecció de Madrigals a 5. En les Antologies de l'època figuren moltes composicions de Ferretti.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 939. (ISBN 84-239-4523-5)
# L'Escut Igualadí

L'Escut Igualadí era un setmanari catalanista publicat a Igualada entre 1882 i 1883.

## Descripció

Portava el subtítol “Periodich setmanal, catalanista y defensor dels interessos igualadins”. També a la capçalera hi havia el lema “Clá y catalá” i l'escut de la ciutat. El primer número es va publicar el 24 d'agost de 1882, per la Festa Major, i el darrer el 53, portava la data de 8 de juliol de 1883. Sortia cada dijous i tenia quatre pàgines, i a partir del núm. 44, en va passar a tenir 8. El format va anar variant: primer 32 x 22 cm, a dues columnes; des del núm. 13, 44 x 32 cm i a tres columnes; i des del núm. 44, 22 x 16 cm i a ratlla tirada. L'adreça de la redacció i l'administració de la publicació va ser successivament a: carrer de Santa Caterina, 4; Rambla Nova, 11 baixos (des del núm. 4); carrer de Sant Cristòfor, 13 (des del núm. 19) i rambla de Sant Ferran, 50 (des del núm. 44). Al principi, l'imprimia Marian Abadal i des del núm. 8, Vicenç Padrós.

## Continguts

És el primer periòdic totalment escrit en català que es publica a Igualada. En el primer número diu: “El fi a que nosaltres ens dirigim es la renaixensa de Catalunya. Per arribarhi seguirem dos camins á la vegada lo catalanisme y lo proteccionisme qu'encara que l'un es resultat del alre els seguirém tots dos per anar mes depressa y segur [...] sera esforsat defensor dels interessos de Igualada, donchs volguen la renaixensa de Catalunya, també volém la d'aquesta ciutat. Rés de polítich tindrá nostre periódich, sols se dirigirá á la conservació de la llengua, de las costums y de las glorias de la terra catalana”.
Les notícies locals eren generalment comentaris sobre activitats culturals. Van publicar un número extraordinari dedicat “als valents igualadins que'n lo dia 6 de juny de 1808 lluytaren per primera vegada contra l'aguila francesca en la batalla del Bruch”.
Els articles anaven signats sovint amb pseudònims com Delfí Rosella y Olm i Salvi Paholí, sota els quals escrivia Joan Serra i Constansó, Llamp Magench i també hi ha col·laboracions de J. Colom i Joaquim Comabella.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 69-70.
* ↑ «Editorial». L'Escut Igualadí, 1982, núm. 1, pàg. 1.
* ↑ «Editorial». L'Escut Igualadí, 1983, núm. 38, pàg. 1.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa «Pseudònims igualadins». Revista d'Igualada, 2007, núm. 26, pàg. 42-69.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció incompleta)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Escut de Fígols

L'escut oficial de Fígols té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. de sable; 2n. d'argent; ressaltant sobre el tot un sextifoli de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 30 de desembre de 1993 i publicat al DOGC el 14 de gener de l'any següent amb el número 1846.
El sextifoli és un símbol tradicional de l'escut del poble, i és alhora un element parlant al·lusiu al nom de la localitat, ja que representa una fulla de figuera. Els esmalts, argent i sable, recorden la doble naturalesa dels sòls del municipi, amb calç i lignit (les mines de carbó de Fígols han estat fins ara un important recurs econòmic per al poble).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 de desembre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Fígols.» (pdf). DOGC núm. 1846. Generalitat de Catalunya, 14-01-1994. [Consulta: 25 juny 2010].
# Phenacorhamdia somnians

Phenacorhamdia somnians és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Dahl G. 1961. Nematognathous fishes collected during the Macarena Expedition 1959. Dedicated to the memory of the Colombian ichthyologist, Dr. Ricardo Lozano. Decd May 23rd, 1959. Part II: Pimelodidae, Callophysidae. Novedades Colombianas v. 1 (núm. 6). 483-514.
* ↑ «Phenacorhamdia somnians». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)