OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut i bandera de Cerdà

L'escut i la bandera de Cerdà són els símbols representatius del municipi de Cerdà, al País Valencià, comarca de la Costera.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Cerdà té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona mig partit i truncat. Al primer quarter, en camp d'argent, un montfloré d'atzur acostat de dos galls també d'atzur, crestats de gules, becats i armats d'or, posats en els braços de la flor de lis. Al tot, bordura escacada d'or i de sable (...). Al segon quarter, en camp d'argent, una tau de gules (...). Al tercer quarter, en camp d'argent, unes ones d'atzur, sobremuntades d'uns monts heràldics del seu color (...). Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera de Cerdà

La bandera oficial de Cerdà té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blanc, a l'asta un montfloré d'atzur acostat de dos galls, també d'atzur, crestats de gules, picats i armats d'or. Al batent, la Tau de sant Antoni de gules. Al tot de la tela, bordura escacada d'or i sable | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 28 de juny de 1999, del conseller de Presidència, publicada al DOGV núm. 3.549, de 29 de juliol de 1999.
A la primera partició hi figuren les armes dels Cerdà, senyors del poble, al qual han donat el nom. Al costat, la creu de tau és el símbol de sant Antoni, patró de la localitat i titular de la parròquia. A sota, una representació al·lusiva a la comarca de la Costera, on està situada Cerdà, amb el riu Cànyoles.
La bandera va ser aprovada per resolució de 4 de març de 2008, del vicepresident primer i conseller de Presidència, i publicada en el DOCV núm. 5.735, de 4 d'abril de 2008.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Costera
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 62 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 Generalitat Valenciana «Resolució de 4 de març de 2008, del vicepresident primer, conseller de Presidència, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Cerdà (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.735, 04-04-2008, pàg. 55.321 [Consulta: 12 febrer 2015].
* ↑ Generalitat Valenciana «Resolució de 28 de juny de 1999, del Con­seller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Cerdà (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.549, 29-07-1999, pàg. 13.719 [Consulta: 10 febrer 2016].
# Escut i bandera de Crevillent

L'escut i la bandera de Crevillent són els símbols representatius de Crevillent, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Vinalopó.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Crevillent té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Al primer quarter, en camper d'or, quatre pals de gules. Al segon quarter, en camper d'atzur, dos castells d'or sobremuntats d'un sol del mateix metall. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Crevillent té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. d'atzur, l'escut municipal al centre. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Decret 948/1962 de 26 d'abril. En 1999 va ser modificat per Resolució de 3 de desembre de 1999, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.669, de 19 de gener de 2000
Aquesta modificació va consistir només en indicar la forma (boca) de l'escut (quadrilong de punta rodona) i canviar la corona de marqués per la corona reial oberta, d'acord amb la normativa heràldica valenciana.
Els castells i el sol són les primitives armories atribuïdes a Crevillent pel cronista Josep Montesinos. La corona de marqués de l'escut de 1962 era en record de l'antiga pertinença a Elx.
La bandera fou aprovada per Resolució de 7 d'octubre de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.872 de 28 d'octubre de 2004.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 112 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 7 d'octubre de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Crevillent (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.872, 28-10-2004, pàg. 27.128 [Consulta: 26 juliol 2017].
* 1 2 «Decreto 948/1962 de 26 de abril por el que se autoriza al Ayuntamiento de Crevillente, de la provincia de Alicante, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 108, 05-05-1962, pàg. 5.992 [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ «Resolució de 3 de desembre de 1999, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Crevillente (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.669, 19-01-2000, pàg. 927 [Consulta: 26 juliol 2017].
# Escut i bandera de Llocnou de Sant Jeroni

L'escut i la bandera de Llocnou de Sant Jeroni són els símbols representatius de Llocnou de Sant Jeroni, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Llocnou de Sant Jeroni té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. En el primer quarter, en camp d'or, dos pals de gules, abraçat d'atzur sembrat de flors de lis d'or i brisat amb lambel de gules. En el segon quarter, en camp d'atzur, un lleó rampant d'or, sobremuntat d'un capel cardenalici de gules. En el timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Llocnou de Sant Jeroni té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig, l'escut municipal al centre, sense timbrar. L'escut ocuparà 3/5 parts de l'alçada del llenç. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 6 de setembre de 1994, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.366, de 14 d'octubre de 1994.
A la primera partició, s'hi representen les armes d'Alfons d'Aragó i Foix, primer duc de Gandia i fundador del Monestir de Sant Jeroni de Cotalba. Aquest monestir és el fundador de Llocnou de Sant Jeroni el 8 de desembre de 1609, del qual porta el nom. El Rafalet de Bonamira, població mudèjar antecessora de Llocnou, havia estat donada pels ducs al Monestir de Sant Jeroni de Cotalba. A la segona partició, apareix l'emblema heràldic de l'orde dels Jeronis. Tant les armes ducals com les de l'orde de Sant Jeroni, combinades en aquest escut, fan referència conjuntament al monestir de Sant Jeroni, fundador del poble. L'escut està basat, doncs, en una heràldica que, per separat (escut ducal i escut de l'orde), era usada al monestir.
La bandera s'aprovà per Resolució de 5 de juliol de 2017, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOGV núm. 8.101, de 8 d'agost de 2017.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 114 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 245 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 6 de setembre de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de Llocnou de Sant Jeroni (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.366, 14-10-1994, pàg. 12.021 [Consulta: 2 febrer 2016].
* ↑ «Resolució de 5 de juliol de 2017, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Llocnou de Sant Jeroni» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8.101, 08-08-2017, pàg. 28.621 [Consulta: 29 agost 2017].
# Escut i bandera de Toga

L'escut i la bandera de Toga són els símbols representatius de Toga, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Toga té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, en camp de sinople, un pont d'or, maçonat de sable. Al segon quarter, en camp d'argent, tres ones d'atzur. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera de Toga

La bandera oficial de Toga té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Sobre fons de plata tres ones de blau al terç inferior. Al centre, pont d'or o groc, maçonat de negre. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 19 de desembre de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 4.182, de 4 de febrer de 2002.
L'escut reflecteix la situació topogràfica del poble, a banda i banda del riu Millars.
La bandera s'aprovà per Resolució de 26 de gener de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 5.203, de 21 de febrer de 2006.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Millars
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 222 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 26 de gener de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Toga (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.203, 21-02-2006, pàg. 6.861 [Consulta: 22 juny 2016].
* ↑ «Resolució de 19 de desembre de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Toga (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.182, 04-02-2002, pàg. 2.862-2.863 [Consulta: 22 juny 2016].
# Escut i bandera de la Serratella

L'Escut de la Serratella, l'Alt Maestrat, País Valencià, normalitzat segons el Decret 116/1994 del Consell:
| « | «Escut quadrilong de punta redona. Truncat. En el primer quarter, en camp d'atzur, tres muntanyes d'or, sobremuntades d'una creu de Montesa. En el segon quarter, en camp de gules, espasa flamígera i balança de sable. Al timbre, corona reial oberta.» | » |
Fou aprovat per Resolució de 22 d'abril de 2005, DOGV núm. 5.007 de 17.05.2005)

## Bandera

La bandera de la Serratella és un símbol vexil·lològic de la Serratella municipi de la comarca de la Plana Alta. És una bandera de proporcions 2:3. Està dividida en quatre parts: a les parts esquerra superior i dreta inferior, la creu de Montesa (que recorda la pertinença de la localitat al Maestrat històric) sobre fons blanc; a la part dreta superior, tres muntanyes del seu color sobre fons blau; i a la part esquerra inferior, espasa flamígera i balança sobre fons roig, les quals representen a Sant Miquel, patró de la població.
L'assemblea veïnal de la localitat va decidir la tria d'aquesta bandera a l'octubre de l'any 2010. Es va oficialitzar l'any següent, mitjançant resolució de 23 d'agost de 2011, de la consellera d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 6.608, del 14 de setembre de 2011.

## Referències

* ↑ Decret 116/1994 del Consell
* ↑ Resolució de 22 d'abril de 2005, DOGV núm. 5.007 de 17.05.2005
* ↑ Sarratella ya cuenta con bandera propia
* ↑ Sarratella ya dispone de una bandera oficial

## Enllaços externs

* "La Serratella ja té bandera", pàgina web municipal de la Serratella Arxivat 2013-12-20 a Wayback Machine.
# Escut xilè

L'escut xilè (en espanyol escudo chileno) va ser la moneda de curs legal de Xile entre el 1960, en què va substituir el peso xilè, i el 1975, en què es va decidir tornar a un nou peso. El seu símbol era E°. Va formar part de les mesures de sanejament de l'economia i de control inflacionari empreses pel govern de Jorge Alessandri.
Segons la Llei núm. 13.305 de 1959, l'escut va entrar en circulació el primer de gener de 1960 en substitució de l'antic peso, a raó de 1.000 pesos per escut. La moneda se subdividia en centésimos i mitjos centèsims; no obstant això, el 1973, pel Decret Llei núm. 231, s'eliminen les fraccions de l'escut.
Pel Decret Llei núm. 1.123 del 4 d'agost de 1975 es torna al peso. L'equivalència va ser de 1.000 escuts per peso.

## Referències

* ↑ «Escut xilè». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cal Solanes

Cal Solanes és una casa antiga al número 39 Carrer de l'Amargura, nucli primigeni del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès. Té una mica de jardí davant de la façana principal, cosa que allunya una mica la casa del Carrer Major. Cal Solanes fou, en temps pretèrits, Escola i Casa de la Vila de Castellcir.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Cal Solanes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bisina

Bisina fou l'esposa del rei Visí de Turíngia i després de Khilderic I, rei dels francs salis.
Khilderic I era perseguit pels seus súbdits, que s'havien irritat per les seves lleugereses, es refugià prop de Visí, on conegué Bisina, la qual deixà el seu marit per unir-se amb ell. Conta la llegenda que la nit de noces, per indicació de Bisina, Khilderic sortí tres vegades al pati del palau, i veié la primera vegada un lleó, un unicorn i un lleopard; la segona un llop i un os, i la tercera diversos gossos i altres animals que s'escometien furiosament. Bisina explica les visions dient:
| « | <De nosaltres naixerà un fill valerós com el lleó, els seus fills tindran el valor de l'unicorn i del lleopard, i els descendents d'aquests seran audaços i cobdiciosos com l'os i el llop, mentre que els últims regnaran com gossos i animals inferiors atacant-se mútuament, i llavors els pobles ja no obeiran els seus caps>. | » |
El fill valerós al qual s'al·ludeix en aquesta llegenda fou Clodoveu I, el rei franc vencedor dels romans i els alemanys.

## Referències

* ↑ Theis, Laurent. Clovis : de l'histoire au mythe (en francès). Editions Complexe, 1996, p. 60. ISBN 978-2-87027-619-8.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa: Volum núm. 1073, pàg. 1 (ISBN 84-239-4507-3).

## Vegeu també

* Dones a la dinastia merovíngia
# Hamlet (Txaikovski)

El Hamlet de Shakespeare va servir d'inspiració per a dues obres de Piotr Ilitx Txaikovski: L'obertura-fantasia Hamlet, Op. 67 i la Música Incidental, Op. 67a.

## Obertura-fantasia, Op. 67

Txaicovski va escriure l'Obertura-fantasia Hamlet entre el juny i el 19 d'octubre de 1888, al mateix temps que la seva Cinquena simfonia.
La idea d'una obertura de Hamlet havia passat primer pel cap de Txaikovski el 1876. En aquell moment, havia concebut tres parts:
* Elsinore i Hamlet, fins a l'aparició del fantasme del seu pare.
* Polonius (scherzando) i Ofelia (adagio).
* Hamlet després de l'aparició del fantasma. La seva mort i Fortinbras.
Tanmateix, durant el 1888 va fer canvis en aquestes anotacions. L'actor Lucien Guitry va demanar-li d'escriure música incidental i Txaikovski ho va acceptar. L'actuació planejada va ser cancel·lada, però Txaikovski va decidir acabar la peça que havia iniciat, però en forma d'obertura.
L'obertura-fantasia Hamlet està dedicada a Edvard Grieg, que Txaikovski va conèixer a Leipzig l'any 1888, juntament amb Johannes Brahms. Es va estrenar el 24 de novembre de 1888 a Sant Petersburg. No va tenir una acollida gaire bona per part del públic, tot i que va ser millor que la seva Cinquena simfonia, estrenada una setmana abans.
Viccionari
# Georg Riemenschneider

Georg Riemenschneider (Stralsund - Pomerània, 1 d'abril de 1848 - Breslau avui Wrocław (Polònia), 15 de setembre de 1913), fou un compositor i director d'orquestra alemany
Fou deixeble de Haupt i de Kiel, l'any 1875 fou cridat a Lübeck com a director d'orquestra, funcions que també desenvolupà a Gdańsk i en altres poblacions, dirigint per acabar, la Breslauer Concertkapelle.
Va compondre diversos poemes simfònics i les òperes Die Eisjunfrau i Mondeszauber, aquesta última representada a Danzig.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 520 (ISBN 84-239-4551-0)
# Georg Valentin Röder

Georg Valentin Röder (Rannungen, 1780 - Alttöting, 30 de desembre de 1848) fou un compositor alemany.
Fou un fecund compositor de música religiosa (misses, salms, Te Deum), un oratori, La messiada; una cantata, Coecilia; també va escriure, de 1808 a 1816, música d'escena per a moltes obres representades en el teatre de Würzburg, on era director d'orquestra; una simfonia; publicà en una revista fragments d'una Estètica de la Música; una òpera de la seva composició, Der Verräter (Alte liebe rostel nicht) fou representada a Würzburg el 1816 i una altra Die Schweden in Prag estrenada a Múnic el 1842. També va exercir com a professor de música a Múnic, on entre d'altres alumnes tingué a Carl Oberthür.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 51, pag. 1326 (ISBN 84-239-4551-0)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 39, pàg. 281. (ISBN 84-239-4539-1)
# Georg Vierling

Georg Vierling (Frankenthal, Renània-Palatinat, 5 de setembre de 1820 - Wiesbaden, Frankfurt del Main, 1 de juny de 1901) fou un compositor alemany.
El seu pare era músic i Georg s'educà sota la direcció d'en Christian Heinrich Rinck a Darmstadt i d'Adolf-Bernhard Marx a Berlín, i acabats els estudis assolí una plaça d'organista a Frankfurt. El 1852 fou mestre de capella a Magúncia; però ja l'any següent tornà Berlín i allà el 1857 fundà una societat de cant (Bach-Verein) que arribà a una gran fama la direcció de la qual abandonà el 1860 per a poder dedicar-se per sencer a la composició.
El 1859 fou nomenat director real d'orquestra i més tard també professor i membre de l'Acadèmia. Entre les seves nombroses obres cal citar: les grans composicions corals Hero und Leander; Der Raub der Sabinerinnen; Alaichs Tod, i Konstantin; el Salm C, per veus soles; el Salm CXXXVII, per a tenor, cor i orquestra; Zechkantate i Zur Weinlese, per a cor i orquestra; lieder; duets; cors per a veus de dona, d'homes i mixtes; una simfonia; diverses obertures; un Capritx, per a piano i orquestra; dos quartets, per a instruments d'arc, i diverses composicions per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 68, pàg. 1084 (ISBN 84-239-4568-5)
# Georg Viktor Weber

Georg Viktor Weber (Ober-Erlenbach, 25 de febrer de 1838 - 1911) fou un compositor alemany.
Feu els estudis musicals a Ratisbona sota la direcció de Hans Schrems i el 1863 s'ordenà sacerdot. Tres anys més tard fou nomenat mestre de capella de la Catedral de Magúncia, en aquest càrrec desplegà múltiples activitats i feu executar quasi exclusivament música a cappella dels grans autors dels segles XV i XVI.
A banda de nombroses misses, motets i salms, publicà:
* Manuale cantus ecclesiastici juxta ritum S. Rom, ecclesiae: (1878)
* Orgelbuch sum Mainzer Diöcesan Gesangbuch: (1880; 3.ª ed., 1869)
* Ueber Orgeldispositionen: (1890)
* Die Verbesserung der Medicae: (1901)
A més, col·laborà, en el Caecilien-Kalender d'en Haberl.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 69, pàg. 1176 (ISBN 84-239-4569-3)
# Georges Bousquet

Georges Bousquet (Perpinyà, 12 de març de 1818 - Saint-Cloud, Alts del Sena, 15 de juny de 1854) fou un director d'orquestra, crític musical i compositor francès.
Aconseguí el 3r. Prix de Rome (1847) i al seu retorn fou director de l'orquestra del teatre de l'Òpera Nacional i del Teatre Italià, formant part a més de la Comissió d'Estudis del Conservatori.
A més, va compondre les òperes L'hôtesse de Lyon (1814), Le Mousquetaire (1845) i Tabarin (1852), que aconseguiren un bon èxit, i va escriure com a crític musical notables articles en el Commerce, L'Illustration i la Gazette musicale de Paris.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 435. (ISBN 84-239-4509-X)
# Georges d'Armagnac

Georges d'Armagnac (Avinyó, 1501 - idm. 10 de juliol de 1585) fou un diplomàtic i home d'església francès del segle xvi.
Era fill de Pierre d'Armagnac; protegit pel cardenal Louis d'Amboise, tingué per mestre a Pierre Gilles d'Albi. Mercès al suport de Joan IV d'Alençon, figurà en la cort de Francesc I; el 1528 fou ambaixador a Venècia, l'any següent se li donà el bisbat de Rodez; el 1544 fou elegit cardenal, i prengué part en la elecció del papa Juli II i posteriorment se'l nomenà tinent general del rei a Tolosa, ciutat de la qual també en fou arquebisbe.
Protegí les ciències i les lletres i va escriure Statuta synodalia ecclesiae Ruthenensis (Lió, 1556) i unes cartes publicades el 1874 amb el títol de Lettres inèdites du cardinal d'Armagnac.

## Càrrecs eclesiàstics

Fou successivament bisbe de Rodez, arquebisbe de Tours, arquebisbe de Tolosa de Llenguadoc, després d'Avinyó. Fou elevat a cardenal el 19 de desembre de 1544 pel papa Pau II.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 273. (ISBN 84-239-4506-5)
# Georgette Leblanc

Georgette Leblanc (Rouen, 8 de febrer de 1869 - Lo Canet, 26 d'octubre de 1941) fou una actriu lírica francesa.
Era germana del famós escriptor Maurice Leblanc (1864-1941). A París va estudiar música sota Jules Massenet. Va fer el seu debut professional de l'òpera a la Opéra-Comique el 23 de novembre 1893 com Françoise a L'Attaque du moulin, d'Alfred Bruneau. Poc després va tornar a l'Òpera per cantar el paper protagonista a de la Carmen de G. Bizet. El 1894 va ingressar a la llista del Théâtre de la Monnaie de Brussel·les, on va cantar nombroses peces per a les pròximes tres temporades, incloent: Anita a La Navarraise i els rols del títol en Thaïs i Carmen de Massenet una vegada més.
El 1895, Leblanc es va reunir amb l'escriptor Maurice Maeterlinck a Brussel·les amb qui va començar una relació romàntica de 23 anys. Aquest mateix any, la parella es va traslladar al districte de Passy a París, vivint junts tenint en contra les dues famílies catòliques. Leblanc s'havia casat amb un home espanyol alguns anys abans, i l' Església Catòlica Romana es va negar a donar-li el divorci del seu infeliç matrimoni. La casa de la parella es va convertir en un centre de la comunitat artística amb persones com Octave Mirbeau, Jean Lorrain o Paul Fort, que sovint es van divertir a la seva casa. La parella també era propietària d'una casa a Normandía on anaven pels estius. Descriurà aquesta època de la seva vida en l'obra Souvenirs: 1895-1918, publicada el 1931.
Després de la seva ruptura amb l'escriptor, compra el far de Tancarville on viurà amb la seva parella, Margaret Anderson, escriptora i editora. Escrigué també la seva autobiografia, llibres de viatges i llibres d'infants. També donà a conèixer a Europa la història de superació personal de Helen Keller.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1245/46. (ISBN 84-239-4529-4)