OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cheirodon ortegai

Cheirodon ortegai és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ucayali (Perú).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Arratia, G. 1987: Sexual dimorphism in the caudal skeleton of Cheirodon (Characidae, Teleostei). Cybium v. 11 (núm. 4): 375-387.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# ModelSim

ModelSim és un entorn multi-llenguatge de Siemens (desenvolupat anteriorment per Mentor Graphics) per a la simulació de llenguatges de descripció de maquinari com VHDL, Verilog i SystemC, i inclou un depurador C integrat. ModelSim es pot utilitzar de manera independent, o conjuntament amb Intel Quartus Prime, PSIM, Xilinx ISE o Xilinx Vivado. La simulació es realitza mitjançant la interfície gràfica d'usuari (GUI) o automàticament mitjançant scripts.

## Edicions

Els productes de simulació de Mentor HDL s'ofereixen en diverses edicions, com ara ModelSim PE i Questa Sim.
Questa Sim ofereix capacitats de depuració avançades i d'alt rendiment, mentre que ModelSim PE és el simulador de nivell d'entrada per a aficionats i estudiants. Questa Sim s'utilitza en grans dissenys de portes de diversos milions i és compatible amb Microsoft Windows i Linux, en arquitectures de 32 i 64 bits.
ModelSim també es pot utilitzar amb MATLAB/Simulink, utilitzant Link per ModelSim. Link for ModelSim és una interfície de co-simulació bidireccional ràpida entre Simulink i ModelSim. Per a aquests dissenys, MATLAB proporciona un conjunt d'eines de simulació numèrica, mentre que ModelSim proporciona eines per verificar la implementació del maquinari i les característiques de temporització del disseny.

## Suport de llenguatges

ModelSim utilitza un nucli unificat per a la simulació de tots els idiomes compatibles, i el mètode de depuració del codi C incrustat és el mateix que VHDL o Verilog.
Els productes ModelSim i Questa Sim permeten la simulació, la verificació i la depuració dels idiomes següents:
* VHDL
* Verilog
* Verilog 2001
* SystemVerilog
* PSL
* Sistema C

## Referències

* ↑ «ModelSim» (en anglès).
* ↑ «PSIM ModCoupler: VHDL & Verilog with Modelsim» (en anglès americà). Powersim, Inc. [Consulta: 1r juny 2021].
* ↑ Russell. «Tutorial - Using Modelsim for Simulation, For Beginners» (en anglès americà), 09-06-2022. [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «ModelSim» (en anglès britànic). [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «ModelSim Lecture» (en anglès). [Consulta: 6 març 2025].
# Columna Vendôme

La columna Vendôme és un monument parisenc situat a la Plaça Vendôme, al primer districte de la ciutat. Al llarg dels anys ha estat nomenada també Columna d'Austerlitz. Va ser erigida per ordre de Napoleó Bonaparte, per a celebrar la seva victòria en la batalla d'Austerlitz. S'hi pot arribar des de les estacions de metro de Madeleine, Tuileries i Opéra.

## Descripció

Té una alçada de 44 metres i 3,60 de diàmetre mitjà. Està coronada per una estàtua de Napoleó Bonaparte vestit de general romà, esculpida per Auguste Dumont, i que el seu nebot, Napoleó III, va manar erigir. Està folrada d'una xapa colada amb el bronze dels canons arrabassats pels francesos a l'enemic en la batalla d'Austerlitz, decorada amb baixos relleus que representen escenes de guerra. Diversos artistes van participar en el seu disseny i decoració. Entre els més destacats figuren:
* Jean-Joseph Foucou, autor de sis baixos relleus.
* Louis Boizot.
* Bosio.
* Bartolini.
* Claude Ramey.
* Charles-Louis Corbet.
* Henri-Joseph Rutxhiel.
* Jacob Edmond Dumont.
Una escala interior permet accedir a la part superior on existeix un petit mirador. En la seva base hi ha una placa en la qual es pot llegir en llatí: NEAPOLIO IMP AVG MONVMENTVM BELLI GERMANICI ANNO MDCCCV TRIMESTRI SPATIO DVCTV SVO PROFLIGATI EX AERE CAPTO GLORIAE EXERCITVS MAXIMI DICAVIT.
Va reemplaçar una efigie de la República que al seu torn havia reemplaçat una estàtua de Lluís XIV. El seu disseny s'inspira en la Columna de Trajà, amb l'excepció que aquest monument, situat a Roma, està enterament realitzat en marbre.
A París existeixen altres monuments similars com la Columna de Juliol, a la Plaça de la Bastilla.

## Història

En els successos de la Comuna de 1870 després de la Guerra Franco-prussiana, la columna va ser derrocada, degut al fet que era considerada com un monument a la barbàrie, al militarisme, així com una negació del dret internacional. El pintor Gustave Courbet, responsabilitzat dels fets, va ser empresonat i condemnat a pagar les despeses de la seva reparació, el que va aconseguir arruïnar-lo. Poc després de la comuna, la columna va ser restaurada i així es conserva fins avui.

## Referències

* ↑ Tardieu, Ambroise. La Colonne de la Grande Armée d'Austerlitz, ou de la victoire, monument triumphal erigé en bronze, sur la place Vendôme de Paris (en francès). Tardieu, 1922.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2ª part, pàg. 2465 (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ Tillier, Bertrand. La Commune de Paris, révolution sans images? (en francès). Editions Champ Vallon, 2004, p. 44. ISBN 2876733900.
# Iuli Dmítrievitx Énguel

Iuli Dmítrievitx (Ioel) Énguel, rus: Юлий Дмитриевич (Йоэль) Энгель, hebreu: יואל אנגל‎ Joel Énguel, (Berdiansk, actual Ucraïna, llavors Imperi Rus, 1868 - Tel-Aviv, llavors Mandat Britànic de Palestina, actual Israel, 1927) fou un musicòleg i compositor jueu d'origen ucraïnès. És considerat el "pare" de la música jueva.
Després d'acabar la carrera de dret a Khàrkiv estudià la de música des de 1893 fins a 1897 a Moscou amb Tanéiev i Ippolítov-Ivànov. Ben aviat es distingí com a crític musical, col·laborant en les principals revistes musicals russes. A partir de 1911 va publicar nombroses obres d'anàlisi i crítica d'òperes i obres simfòniques.
El 1911 publicà uns interessants Assaigs musicals. Especialitzat en l'estudi del cant i la dansa popular russos i en la música hebraica, va editar nombroses col·leccions de melodies d'un i altra caràcter per a cant i piano, dos o més veus i per a masses corals. Des del 1901 va pertànyer a la Societat Antropològica i Etnogràfica de Moscou.
Després de la Revolució d'Octubre de 1917 va treballar en el Departament de Música del Comissariat del Poble de la RSFSR.
El 1922 Énguel va deixar Rússia i es va traslladar a Berlín, on va viure durant dos anys. A Berlín, va fundar una branca de la Societat per a la música popular jueva, l'editorial "Yuval" i va oferir diversos concerts i conferències.
El 1924 va arribar al llavors Mandat Britànic de Palestina, i es va establir a Tel-Aviv, on va ensenyar al Conservatori Ron Xulamit i va escriure crítiques musicals per als diaris Haaretz i Davar. Va compondre música incidental per a la companyia teatral Ohel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 1020 (ISBN 84-239-4574-X)

## Enllaços externs

* PDF file of the Unicode version "50 Yudishe kinder-lider far kinder-heymen, shuln, un familye" in the German National Library free downloadable (via "Archivobjekt öffnen")
* Sheet music of "50 Yudishe kinder-lider far kinder-heymen, shuln, un familye" in MuseScore format
# Iulianna Avdéieva

Iulianna Andréievna Avdéieva, rus: Юлианна Андреевна Авдеева (nascuda el 3 de juliol de 1985 a Moscou) és una pianista russa.
Va començar a rebre classes de piano a l'edat de cinc anys, va estudiar a la Escola Especial de Música Gnessin a Moscou, i es va graduar a l'Escola Superior d'Art a Zuric. Després de la seva graduació, es va convertir en assistent del seu mestre, Konstantín Sxerbakov. Des de 2008 Avdéieva ha estudiat a l'Acadèmia Internacional de Piano Llac de Como. Ha rebut un reconeixement internacional excepcional com a guanyadora del primer premi del 16è Concurs Internacional de Piano Frédéric Chopin (Varsòvia, 2010). És la quarta dona que ha guanyat aquest títol, després de Halina Czerny-Stefańska, Bella Davidovich (ex aequo el 1949) i Martha Argerich (1965).

## Premis

* 2006 – 61è Concurs Internacional de Música de Ginebra (Ginebra) - 2n premi.
* 2007 – 7è Concurs Internacional de Piano Ignacy Jan Paderewski (Bydgoszcz) – 2n premi.
* 2010 – 16è Concurs Internacional de Piano Frédéric Chopin (Varsòvia) – 1r premi i millor interpretació d'una sonata

## Discografia

* 2014: Franz Schubert: Drei Klavierstücke (Tres peces per a piano), D. 946; Serguei Prokófiev: Sonata per a piano n.º 7 en si bemoll major Op. 83; Frédéric Chopin: 24 Préludes Op. 28 (Mirare 252, 2 CDs; distribució: Harmonia Mundi)
* 2016: Wolfgang Amadeus Mozart: Sonata per a piano núm, 6 en re major, KV 284; Frédéric Chopin: Fantasia en fa menor, Op. 49; Franz Liszt: Après une lecture du Dante - Fantasia quasi sonata; Aida di Giuseppe Verdi - Danza sacra e duetto finale, S. 436 (Mirare, 1 CD; distribució: Harmonia Mundi)

## Referències

* 1 2 «Yulianna Avdeeva» (en polonès i anglès). The Fryderyk Chopin Institute. Arxivat de l'original el 2019-06-25. [Consulta: maig 2020].
* ↑ «Results of the competition». Arxivat de l'original el 2010-12-09. [Consulta: 6 maig 2017].
# Nihat Erim

Nihat Erim (1912-1980) va ser polític, acadèmic i jurista turc. Nascut el 1912, fou Primer ministre de Turquia de 1971 a 1972. Graduat en Dret l'any de 1936, va fer doctorat en París, conclòs el 1939.
Va ser el 13è primer ministre de Turquia durant gairebé 14 mesos després del Cop d'estat a Turquia de 1971. Va ser assassinat pel Partit/Front Revolucionari d'Alliberament Popular a Istanbul el 1980.

## Referències

* ↑ «Eski Başbakan Nihat Erim'i öldüren güç!». Arxivat de l'original el 2016-02-02. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ Newton, Michael. Famous Assassinations in World History: An Encyclopedia [2 volumes] (en anglès). ABC-CLIO, 2014-04-17, p. 138. ISBN 9781610692861.
# Ivan Laskovski

Ivan Fiódorovitx Laskovski, rus: Иван Фёдорович Ласковский, fou un compositor rus del Romanticisme (1799-1855).
Estava mancat d'una verdadera educació musical, malgrat tot va escriure unes 70 obres per a piano, inspirades en l'estil de Glinka de Chopin i de Mendelssohn, entre les quals es consideren d'un mèrit superior: Berceuse, Kinderlier i Le conte de la vieille.
Durant cert temps restà agregat al ministeri de la Guerra de Sant Petersburg.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 925 (ISBN 84 239-4529-4)
# Ix (Cerdanya)

Ix (['iʃ], oficialment en francès Hix) és un poble de la comuna de la Guingueta d'Ix, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord. Fins al 1815 fou el cap d'aquest municipi.
Està situat a poca distància del poble actual de la Guingueta d'Ix. La carretera N - 116 (Perpinyà - la Guingueta d'Ix) parteix el poble pel bell mig.
Ix s'agrupa al voltant de l'església de Sant Martí d'Ix, situada al nord-est del nucli, que és bastant agrupat, tot i que no forma un recinte clos. Actualment, és principalment conegut pel festival de música clàssica que s'hi celebra durant l'estiu.

## Etimologia

Joan Coromines explica Ix en el seu Onomasticon Cataloniæ com un dels nombrosos topònims d'origen iberobasc presents a la zona pirinenca. Procedeix del terme èuscar etxe (``casa``).

## Història

L'església parroquial de Sant Martí d'Ix està documentada des de l'any 1063, però ja des del 1061 es tenia constància de l'existència d'un palau dels comtes de Cerdanya en els terrenys d'Ix. De fet, els comtes hi fixaren la seva residència d'estiu i en nombroses ocasions hi traslladaren la seu del comtat. A l'edat mitjana tardana cedí protagonisme en favor de Llívia i Puigcerdà. Després del Tractat dels Pirineus, es convertí en una localitat fronterera i això propicià la proliferació de guinguetes (tavernes o hostalets) al costat de la frontera, que creixeren gràcies al comerç transfronterer i al contraban fins a formar un barri que fou el germen d'un poble nou. El 1815 aquest barri de les Guinguetes d'Ix ja devia ser més gran que la població original; fou aleshores quan Lluís Antoni de França donà el nom de Madame a aquest nucli, que passà a ser cap de la comuna.

## Referències

* ↑ Ix en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «74 - La Guingueta d'Ix». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Ix». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, IV D - J). ISBN 84-7256-825-3.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Guingueta d'Ix». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ventosa i Serra, Enric. Les esglésies romàniques de la Cerdanya. Sant Vicenç de Castellet (Barcelona): Farell, 2004, p. 78. ISBN 84-95695-39-1.

## Vegeu també

* Frontal d'altar d'Ix
* Sant Martí d'Ix
# Izmaragd

Izmaragd (en rus: Измарагд, en grec: σμαραγδος (Smaragdos), igual a «Maragda»), és un codi moral rus del segle xiv.
Segons la versió, l'obra conté de 90 a 250 articles, en la seva majoria traduïts del grec i adaptats a la cultura i al context rus. Els temes són molt variats, com ara les virtuts cristianes, pecats, dones bones i dolentes, l'educació dels nens i l'organització d'una llar. El Izmaragd va estar molt estès i es va utilitzar fins al final del segle xvii, fins i tot en el segle XX també en alguna comunitat dels vells creients. Aquest treball va contribuir significativament com a influència del Domostroi del segle xvi.

## Referències

* Владимиров П. Из истории древнерусской письменности: (Переводные творения отцов церкви. Вопросы и ответы. Измарагды) // ЧИОНЛ. Киев, 1895, кн. 9, отд. 4, pp. 28-44,(en rus)
* Клибанов, Александр Ильи' Реформационные движения в России в XIV — первой половине XVI в. М., 1960, pp. 385—388, (en rus)
* Адрианова-Перетц В. П. К вопросу о круге чтения древнерусского писателя // ТОДРЛ. Л., 1974, т. 28, pp. 3-29, (en rus)
* Творогов О. В.] «Измарагд» особого состава из собрания Ундольского // Проблемы культурного наследия. М., 1985, pp. 151—154, (en rus)
* Пудалов Б. М.' Литературная история 1-й («древнейшей») редакции Иизмарагда // Древняя Русь. Вопросы медиевистики. 2000, № 1, pp. 76-94, (en rus)
# Jaciment de Vilaclara

El jaciment de Vilaclara es troba al terme Castellfollit del Boix (Bages), prop de la masia de Can Prat.

## Descripció

Es tracta d'un vilatge del segle vii, compost de tres habitatges, amb un trull col·lectiu, amb sitges i un forn. Es pot considerar un vilar, forma de poblament situada a mig camí entre les vil·les (nuclis de població que es documenten per exemple en època carolíngia i que ben segur que tenen uns precedents més antics) i els masos que es desenvoluparen en el canvi de mil·lenni.
Es considera el primer assentament de la família Prat, antigament coneguts com a Prat de Vilaclara, d'aquí els noms del jaciment: l'oficial de Vilaclara i el popular de Can Prat Vell. S'hi han identificat diferents etapes d’ocupació: la etapa ibèrica (segles iv-v aC), la romana fins al segle i aC, i la darrera del segle vii dC.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi. Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Barcelona: Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284, abril del 2000, p. 262. ISBN 84-297-4706-0.
* ↑ «Jaciment de Vilaclara». Can Prat. Castellfollit del Boix. família Prat.
# Jacob Niclas Ahlström

Jacob Niclas Ahlström (Visby, Gotland, 5 de juny de 1805 – Estocolm, 14 de maig de 1857) fou un mestre de capella i compositor suec.
A partir dels seus estudis a la Universitat d'Uppsala en 1824, Ahlström van abandonar a causa de la falta de diners i es va unir a una companyia de teatre de gira. De 1832 a 1842, es va exercir com a organista de la catedral i professor de música a Västerås i després es va convertir en mestre de capella de la cort i organista a Estocolm fins a la seva mort. En 1845, es va celebrar un concert a Berlín, durant la qual va interpretar cançons populars sueques i danses.
Entre la seva producció cal mencionar col·leccions de lieder i les òperes Abu Hassan i Alfredo de Crotze.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 3, pàg. 695 (ISBN 84-239-4503-0)
# Jacob Pagendarm

Jacob Pagendarm (Hervorden, 1646 - 1706) fou un músic i compositor alemany.
Estudià a Hildesheim i Magdeburg, i en les Universitats de Helmstadt i Wittenberg; el 1670 aconseguí la plaça de cantor a Osnabrück, passant amb la mateixa feina a Lübeck el 1679, el qual el conservà fins a la seva mort.
Composicions: Cantiones sacraes, quae coetus Lubecensis acolast, sub horarum intervalis canere consuevit (Lübeck, sense data)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum, núm. 40. pàg. 1486 (ISBN 84-239-4540-5)
# Jacques Arcadelt

Jacques Arcadelt (Països Baixos, 1514 - París, 1557) fou un compositor de música francoflamenc.
El 1539 era mestre del cor d'infants de la capella del Vaticà i cantor d'aquesta: es formà sobretot sota la influència de Josquin Desprez i l'escola belga. En el seu temps era anomenat regius musicus a Roma; després entrà al servei del cardenal Charles de Lorena a París 1557, i fou nomenat regius musicus el mateix any.
Arcadelt és famós per haver estat un dels primers i més genials compositors de madrigals, - sobretot de Petrarca -, que es distingeixen per llur estil de puresa, elegància i fàcil (de 1539 a 1544 escrigué cinc llibres per a quatre i un a tres veus); també se li deu un llibre amb diverses misses a tres i fins a set veus, se li atribueixen les obres: Recopilació de cançons franceses instrumentades i L'excel·lència de les cançons musicals.
Al Museu Britànic s'hi conserva una còpia dels quatre primers llibres dels madrigals.

## Bibliografia

* Volum núm. 6, pàg. 234, Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4506-5)
# Jacques Buus

Jacques Buus també conegut com a Jakob Buus i Jachet de Buus (vers el 1500 – agost de 1565) fou un compositor i organista francoflamenc del Renaixement.
El 1541 fou elegit organista de la basílica de Sant Marc a Venècia, entre nombrosos competidors de gran vàlua, ocupant aquesta càrrec fins al 550, en què passà a Viena com a mestre de capella de Ferran I. La personalitat d'aquest artista, té especial importància en la història de la Música. Durant la primera meitat del segle XVI la música instrumental consistia principalment en arranjaments o adaptacions d'obres vocals, sistema contra el que reaccionà Buus donant a les seves composicions per a orgue un caràcter marcada-ment instrumental.
Els Ricercari d'aquest autor, citats amb elogi per Cerone en El Melopeo (1613), eren afortunats intents de perfecció artística, que, en anar més tard evolucionant, donaren origen a formes gradualment superiors, com la canzona, la fantasia i, per acabar, la sonata. Entre les obres que es conserven d'aquest músic, cal citar dos quaderns de Canzoni francesi a sei e cinquè voci, editats a Venècia el 1543 i 1550; un altre llibre de Moteti a quatro voci (1549), alguns motets a 6 veus que inclou la col·lecció Thesauri Musici, de Nuremberg (1564), i d'altres que guarda la Biblioteca pública de Múnic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 2376 ISBN 84-239-4582-0
# Jacques Hartog

Jacques Hartog (Zaltbommel, 23 d'octubre de 1837 - Amsterdam, 3 d'octubre de 1917) fou un compositor i musicòleg holandès.
Estudià a Colònia, on fou deixeble de Hiller, i el 1886 assolí la plaça de professor d'història de la Música del Conservatori d'Amsterdam, que desenvolupà fins al 1913. També va ser professor de la Universitat d'aquella capital i director de la Tonkünslerveiren.
Va publicar les obres següents:
* Grootmeesters der Toonkunst; Beethoven (1904);
* Mozart en zijne werken (1904);
* Joseph Haydn (1905);
* Mendelssohn (1909;
* R. Schumann (1910);
* J. S. Bach (1911);
* Richard Wagner (1913).
També va compondre diverses obres per a orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 772 (ISBN 84 239-4527-8)