OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gil González Dávila (cronista)

Gil González Dávila (Àvila, 1570-1658) va ser un cronista i escriptor castellà, autor de diverses obres historiogràfiques sobre les diòcesis espanyoles.

## Biografia

Fill d’Agustín González i Maria Morales, veïns d’Àvila. Va cursar estudis a Roma, període clau en la seva formació com a cronista. Després torna a Castella i va estudiar un temps a la Universitat de Salamanca, on va ser elegit diputat el 21 d’abril de 1596, un càrrec d’importància que el convertia en part del claustre. Paral·lelament va ser racioner i arxiver de la catedral de Salamanca fins al seu trasllat a Madrid el 1619, moment en què va ser nomenat cronista de Felip III de Castella. Va exercir aquest càrrec i, des de 1643, el de cronista d'Índies de forma simultània, nomenat per Felip IV, que desitjava tenir acabada la crònica eclesiàstica de les Índies Occidentals, que amb la col·laboració de l’oficial de la Secretaria de la Nova Espanya, va veure la llum el 1649.
Al final de la seva vida, a causa de la seva vellesa i malaltia el 1656 queda a càrrec del seu nebot i amb permís de Felip IV es traslladat a la seva ciutat natal, on va morir dos anys després.

## Obres

* Declaración de la antigüedad del toro de piedra de Salamanca (Salamanca, 1596)
* La historia de las antigüedades de Salamanca (Salamanca, 1606)
* Vida y hechos de don Alonso Tostado Madrigal (Salamanca, 1611)
* Historia del origen del Santo Cristo de las Batallas (Salamanca, 1615)
* Lo sucedido en el asiento de la primera piedra del Colegio Real del Espíritu Santo de la Compañía de Jesús (Salamanca, 1617)
* Theatro eclesiástico de las ciudades e iglesias catedrales de España (Salamanca, 1618)
* Theatro eclesiástico de la iglesia de Salamanca (Salamanca, 1618)
* Theatro de las grandezas de la villa de Madrid (Madrid, 1623)
* Compendio histórico de las vidas gloriosas de San Juan de Mata y Félix de Valois de Salamanca (Salamanca, 1630)
* Theatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y cathedrales de los reinos de las dos Castillas, vols. I–IV (Madrid, 1645, 1647, 1650 i 1653)
* Memorial de los servicios prestados por Don Baltasar de Saavedra (Madrid, 1649)
* Theatro eclesiástico de la primitiva Iglesia de las Indias occidentales (Madrid, 1649)

## Referències

* 1 2 3 Parcero Torre, Celia. «Gil González Dávila» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ Mano González, Marta de la «Gil González Dávila y la historia local». Boletín Millares Carlo, núm. 13, 1994.
* ↑ Gaudin, Guillaume. El imperio de papel de Juan Díez de la Calle: pensar y governar el Nuevo Mundo en el siglo XVII (en castellà). Mèxic: Fondo de Cultura Económica, 2019. ISBN 978-607-16-6112-8.
# Escut de Castell de Castells

L'escut oficial de Castell de Castells té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona truncat. Al primer quarter, en camper d'argent, una creu de Calatrava de gules, acompanyada de dues traves de sable. Al segon quarter, en camper de sable, un castell d'or, aclarit de gules i maçonat de sable, erigit en una muntanya de roques del seu color que emergeix damunt d'ones d'argent i d'atzur. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució de 22 de juny de 2009, del vicepresident primer i conseller de Presidència, publicada al DOCV núm. 6.051, de 7 de juliol de 2009.
La primera partició de l'escut fa referència a l'orde de Calatrava, que va tenir una comanda pròpia a Castell de Castells. A sota, les armes parlants que reflecteixen la situació geogràfica del castell de Serrella, damunt un turó al peu del riu de Castells.
# Maria Coma

Maria Coma (Barcelona, 1986) és una compositora, pianista i cantant catalana. Abans de començar el seu projecte en solitari el 2009, va participar en diversos projectes musicals, component bandes sonores, gravant discos i fent concerts.
Ha publicat quatre discs en solitari i un amb el grup u mä. Els seus treballs no es limiten simplement a la música, ha realitzat ella mateixa alguns dels seus videoclips, dissenys per als seus discos i webs.
Maria Coma va ser premiada amb el premi Puig-Porret 2012 pel seu projecte musical que consistia en la creació d'un piano-celesta de l'estil Baschet, la composició d'un concert amb aquest i la gravació d'un disc. Aquest projecte es va dur a terme parcialment amb la dotació del premi i va ser presentat el disc Celesta en la 25a edició del Mercat de Música Viva de Vic.
Segons reconegué Coma en una entrevista entre les seves influències hi ha: PJ Harvey, Beth Gibbons, Joanna Newsom, Feist, Camille, Björk, Hanne Hukkelberg, Sufjan Stevens, Grizzly Bear, A Silver Mt. Zion, Frédéric Chopin, Richard Swift, Chet Baker, Brad Mehldau, Radiohead, entre d'altres.

## Discografia en solitari

| Any | Nom | Dades |
| 2009 | Linòleum | Publicació: Amniòtic Records |
| 2010 | Linòleum en concert | Publicació: Amniòtic Records |
| 2011 | Magnòlia | Publicació: Amniòtic Records |
| 2013 | Celesta | Publicació: Amniòtic Records |
| 2023 | Crystalline (single) | Publicació: Foehn Records |

## Referències

* ↑ «Maria Coma guanya el Premi Puig-Porret». Vilaweb, 13-09-2012 [Consulta: 21 octubre 2013].
* 1 2 AAVV (text: H.M.A) «Dones, cançons i violes. 25 dones de la cançó». Revista Enderrock i ICD, núm. 207, pàg. 18.
# Person

José Luis Properzi, conegut també com a Person (Mar del Plata, Argentina, 23 de febrer de 1967 - 3 de novembre de 2015), va ser un músic de rock argentí. "Person", com era conegut, va ser reconegut per ser el cantant, bateria i capdavanter fundador del grup de rock del Mar de Plata Súper Ratones, agrupació que va fundar el 1985, amb marcades influències del grup The Beach Boys i The Beatles. Va alternar el seu rol de músic professional amb l'ensenyament universitari en ciències audiovisuals.
Descendent de família italiana, va passar la seva infància entre el port i els afores de Mar del Plata. Va cursar els seus estudis com a tècnic en electrònica a l'Escola Tècnica núm. 1 d'aquesta ciutat. Person era seguidor de Racing Club de Avellaneda. A l'edat de disset anys coneix Fernando Blanco, futur baix de la banda. Amb ell decideix muntar un nou grup i, amb el salari del mes de la gelateria on treballava, es compra una bateria usada. Sense cap estudi ni experiència, comença a tocar, compondre i cantar les seves pròpies cançons. Juntament amb Blanco, se'ls uneix un guitarrista esquerrà anomenat Oscar Granieri i formen un trio al que van anomenar Los Ratones. L'any 1986 s'incorpora al conjunt Mario Barassi, el segon guitarrista, per la qual cosa la formació queda constituïda finalment com un quartet i es van establir amb el nom de Súper Ratones l'any 1988. Amb LSR, va gravar nou treballs discogràfics i va girar per tota l'Argentina i va visitar països com Estats Units i va realitzar gires per Alemanya, Portugal i Espanya.
Va ser autor o coautor de grans èxits del grup com «Con cariño, yo», «Me muero por vos», «El último verano», «Como estamos hoy, eh?», «Cornalitos fritos», «¿Qué hay en tus ojos?» i «Esperando al sol» entre d'altres. Ha realitzat diversos treballs per a altres artistes com Luciano Pereyra i fins i tot pel cinema espanyol, participant en la banda sonora de la pel·lícula espanyola Cándida (2006).
El 3 de novembre de 2015 mor, als 48 anys, després de lluitar contra un càncer que venia patint. La banda va escriure en el seu compte de twitter "Súper Ratones lamenta comunicar amb profunda i infinita tristesa la defunció de Person, immens artista".

## Treballs

* Rock de la Playa (1990)
* Segundo tiempo (1991)
* Aire para respirar (1993)
* Reciclable (1995)
* Zapping Club (1996)
* Autopistas y túneles (1998)
* Mancha registrada (2000)
* Urgente (2003)
* Clásicos de Miguel Cantilo (2004, col·laboració)
* Danza del corazón de Litto Nebbia (2005, col·laboració)
* Super Ratones (2008)

## Referències

* ↑ «Murió Jose Luis Properzi el líder de Super Ratones». Arxivat de l'original el 2015-11-05. [Consulta: 4 novembre 2015].
* ↑ «Biografia de José Luis Properzi». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 4 novembre 2015].
* ↑ Clarín.com. «El adiós a un rocker playero» (en castellà), 03-11-2015. [Consulta: 15 setembre 2021].
Viccionari
# Hamilton Mourão

Hamilton Mourão (Porto Alegre, 15 d'agost de 1953) és un general de l'exèrcit brasiler en la reserva. Va ser el 25è Vicepresident de la República entre 2019 i 2022, sota la presidència de Jair Bolsonaro. Afiliat al partit Republicanos, en les eleccions generals de 2022 va ser elegit Senador per l'estat de Rio Grande do Sul.
Va formar-se l'any 1975 en l'Acadèmia Militar d'Agulhas Negras. Els seus últims càrrecs a l'exèrcit van ser la direcció del Comandament Sud (un dels vuit en el que està dividit l'exèrcit del Brasil) i la Secretaria d'Economia i Finances.
El 28 de febrer de 2018 va passar a la reserva remunerada i el 5 d'agost va ser anunciat com a candidat a Vicepresident de la República. La candidatura, encapçalada pel diputat federal Jair Bolsonaro, va resultar la més votada en el segon torn, el 28 d'octubre d'aquell any i Mourão va prendre possessió del càrrec l'1 de gener de 2019. L'any 2022, l'exmilitar va anunciar que no es presentaria amb Bolsonaro a la reelecció i que lluitaria per obtenir un escó de senador, que finalment obtindria.

## Referències

* ↑ «Mourao, el polémico general que será vicepresidente de Bolsonaro» (en espanyol europeu). La Vanguardia, 28-10-2018. Arxivat de l'original el 2022-11-08. [Consulta: 8 novembre 2022].
* 1 2 Porto, Douglas. «Mourão se filia ao Republicanos e confirma pré-candidatura ao Senado pelo RS» (en portuguès brasiler). CNN Brasil, 16-03-2022. [Consulta: 17 març 2022].
* 1 2 «General Hamilton Mourão é eleito senador no Rio Grande do Sul» (en portuguès brasiler). R7, 02-10-2022. [Consulta: 2 octubre 2022].
* 1 2 «Comando Militar do Sul terá novo comandante» (en portuguès). DefesaNet, 25-04-2014. [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ «MINISTÉRIO DA DEFESA. DECRETOS DE 24 DE NOVEMBRO DE 2015» ( PDF). Diário Oficial da União, núm. 225, secció 2, 25-11-2015, pàg. 3. ISSN: 1677-7050.
* ↑ Costa, Mariana. «Mourão diz ser a favor de PEC que barra militares da ativa no governo» (en portuguès brasiler). Metrópoles, 13-07-2021. Arxivat de l'original el 2021-07-16. [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ «Bolsonaro anuncia general Hamilton Mourão como vice» (en portuguès brasiler). G1. Grupo Globo, 05-08-2018. [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ G1.
# Gioachino Traversa

Gioachino Traversa (Bra, 1745 - valor desconegut) fou un violinista italià del segle xviii.
Fou deixeble de Pugnani i mestre de cambra del príncep de Carignan.
Es coneix d'aquest concertista, molt celebrat en el seu temps:
* sis Sonates per a violí;
* sis Quartets dialogats, per a dos violins, viola i violoncel;
* sis Quartets concertants;
* un Concert per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 63, 1568 (ISBN 84-239-4563-4)
# Escut de Castellar del Vallès

L'escut oficial de Castellar del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat i semipartit: 1r. de gules, un castell obert d'or; al 2n. d'or, 4 pals de gules; 3r. quarterat: 1 i 4 d'argent, una creu plena de gules, 2 i 3 d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 14 de gener de 1985 i publicat al DOGC el 15 de febrer del mateix any amb el número 513. La corona es va actualitzar a una de vila al superar la població els 5.000 habitants perquè així ho estableix la legislació.
El castell de Castellar, també anomenat de Clasquerí, és un senyal parlant tradicional referent al nom del poble. Castellar del Vallès era municipi de reialenc i tenia el títol de "carrer de Barcelona", per això presenta les armes de Catalunya (els quatre pals) i les de la ciutat de Barcelona (combinació de la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials).

## Vegeu també

* Bandera de Castellar del Vallès
* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «DECRET 25/1985, de 14 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Castellar del Vallès per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 513. Generalitat de Catalunya, 15-02-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «DECRET 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya.» (html). DOGC núm. 4914. Generalitay de Catalunya, 28-06-2007. [Consulta: 23 desembre 2012].
# Maria Craemer-Schleger

Maria Craemer-Schleger fou un cantant d'òpera alemanya, activa entre els anys 1880 i 1897
S'inicià en la música de principi com a pianista, més havent descobert en Marie, la seva amiga la soprano Wally Schauseil, excel·lents disposicions per l'art del cant, la feu inclinar vers aquesta banda artística. S'hi dedicà i esmerçà i assolí encantar, tant al públic d'Holanda com el d'Alemanya, on es distingí principalment en la Gewandhaus de Leipzig, a Colònia i en la festa comercial de Magúncia, per les seves excel·lents audicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1472. (ISBN 84-239-4515-4)
# Hans Franke (compositor)

Hans Franke (Volkmarsdorf, prop de Leipzig, 17 de setembre de 1882 - Darmstadt (Hessen), 22 de maig de 1971) va ser un compositor i director d'orquestra alemany.

## Biografia

No va assumir nous corrents musicals. Més tard es va convertir en director de concerts i teatre a Augsburg, Gera, Katowice, Dessau, Konstanz, Gdansk i Dresden. També va ser director d'orquestra del Sarrasani Circus i va fundar una orquestra de cinema a mitjans de la dècada de 1920, que va durar fins a mitjans de la dècada de 1930. Les seves composicions plenes d'harmonies simples també van ser ben rebudes en temps del Tercer Reich, de manera que va sobreviure aquesta vegada gairebé sense treva. Moltes de les seves obres es van estrenar a Teplitz-Schönau a Bohèmia. A partir de 1946 Franke va treballar a Bensheim a Hessen, després a partir de 1950 va viure a Darmstadt, on també va morir.
La finca de Hans Franke inclou documents sobre 87 de les seves obres. La col·lecció es va ubicar durant diversos anys a la biblioteca de la Universitat de Música i Arts Escèniques de Frankfurt del Main, després va passar a la possessió de la Fundació Hans Franke (Schweinfurt) i es troba des d'agost de 2010 a l'Arxiu Alemany de Compositors al Centre Europeu de les Arts de Dresden-Hellerau. Les composicions lliurades a la finca porten números d'opus, el recompte dels quals és d'op. 49 per oposar-se. N'hi ha prou amb 869. Les considerables llacunes del cens van ser causades tant per la pèrdua de guerra en els atacs aeris a Dresden com per la posterior numeració d'obres anteriors. Un catàleg d'obres elaborades el 1996 inclou, entre altres coses, íncipits de partitures, dates de creació i interpretació de les obres supervivents. Els trios de piano nº 4 i 5, així com el Quintet per a piano núm. El Concert per a piano i la '6a Simfonia van ser llançats en un CD per "Amphion". Les partitures de les obres de Hans Franke són publicades per l'editor musical Vogt&Fritz, Schweinfurt/Karlsruhe.

## Treballs

* El catàleg raonat de Franke inclou 87 òperes, incloses
* 6 simfonies
* 8 misses
* 6 obertures de concerts
* 1 concert per a piano
* 1 concert d'orgue
* 6 suites orquestrals
Música de cambra
* Trio de piano núm. 4 d-Moll op. 793 (1942)
* Trio de piano núm. 5 D-Dur op. 801 (1947)
* Quartet de corda núm. 4 en mi menor op. 780
* Quintet de piano núm. 3 fis-Moll op. 795 (1942), escrit al celler de protecció de l'aire
Música de cinema Música de circ Obres corals Marxes 2 obres escèniques (Mazeppa, repartides)

## Notes

* ↑ Hans Franke in the VOGT & FRITZ catalog
* ↑ Inventory overview on the archive website
* ↑ Schaller, Gabriele: Hans Franke. Inventory of the works preserved, self-published, 1996.

## Enllaços externs

* http://www.hans-franke.info/ Arxivat 2018-03-23 a Wayback Machine.
* http://www.komponistenarchiv.de/franke-hans a l'Arxiu de Compositors Alemanys.
# Koumansetta

Koumansetta és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Koumansetta hectori (Smith, 1957)
* Koumansetta rainfordi (Whitley, 1940)

## Referències

* ↑ Smith, J. L. B., 1957. The fishes of Aldabra. Part V. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 12) v. 9 (núm. 106) [1956]: 721-729.
* ↑ Whitley, G. P., 1940. Illustrations of some Australian fishes. Aust. Zool. v. 9 (pt 4): 397-428, Pls. 30-31.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Eurigania

Eurigania (en grec antic: Εὐρυγάνεια) o de vegades Eurígane (Εὐρυγάνη) és el nom de l'esposa d'Èdip en algunes versions molt antigues de la llegenda, que no parlen de l'incest amb Jocasta.
Èdip va tenir amb Eurigania i no amb Jocasta els seus quatre fills, Etèocles, Polinices, Antígona i Ismene. Una llegenda semblant diu que Eurigania era filla d'Hiperfant i germana d'Eurianassa. Epicasta seria el nom de la seva mare. En aquesta versió, encara que Èdip es va casar amb Epicasta, no va tenir fills amb ella, sinó amb Eurigania.

## Referències

* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, III, 5, 8
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, IX, 5, 11
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 186. ISBN 9788496061972.
# Escut de Castellví de Rosanes

L'escut oficial de Castellví de Rosanes té el següent blasonament.
    Escut caironat: de gules, un castell d'argent tancat d'atzur, acostat de dues roses d'argent botonades i barbades d'or. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 21 de març de 2001 i publicat al DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 3362.
El poble va ser el centre de la baronia de Castellvell: el castell d'argent sobre camper de gules són les armes parlants dels barons. Les dues roses també són un senyal parlant al·lusiu al nom de Rosanes.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 21 de març de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellví de Rosanes.» (pdf). DOGC núm. 3362. Generalitat de Catalunya, 04-04-2001. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
# Maria Dickons

Maria Dickons (Londres, 1778 - Londres, 4 de maig del 1833) fou el nom artístic d'una cantant anglesa, el verdader nom de la qual era Martha Frances Caroline Poole.
Al sis anys tocava al piano els concerts de Händel amb molta precisió. Algun temps després començà estudiar el cant sota la direcció de Rauzzini, establert en aquell temps a Bath, i debutà als tretze anys en els concerts del Vauxhall, dels que passà poc temps després als del Hannover Square. Contractada per l'empresa del Covent Garden, debutà amb extraordinari èxit, i ben aviat adquirí fama. Contractada pel teatre del Rei, aconseguí gloriosos triomfs, que foren encara més sonats en no estar llavors en el teatre la cèlebre Elizabeth Billington. Cantà Les noces de Fígaro, que fou una de les seves millors creacions, i després va recórrer diverses ciutats angleses, de les quals després s'establí al teatre dels italians de París, i d'allà a Itàlia on, especialment a Venècia, aconseguí grans triomfs. Una terrible malaltia (càncer de mama) la obligà a retirar-se de l'escena i morí a Londres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1a. part. pàg. 951 (ISBN 84-239-4518-9)
# Monotropa

Monotropa és un gènere de plantes angiospermes de la família de les ericàcies (Ericaceae).

## Descripció

Són plantes herbàcies micoheteròtrofes perennes, sense capacitat de fotosíntesi, que estableixen una relació amb fongs per tal d'obtenir els nutrients que necessita. En fong interconnecta els arbres propers amb les plantes de del gènere Monotropa, les hifes del fong transporten substancies produïdes pels arbres fins a les micorrizes que interaccionen amb les arrels de les espècies de Monotropa. La natura d'aquesta relació amb el fong ha estat històricament controvertida, al llarg de la història ha estat considerada simbiosi o parasitació, perquè el fong no n'obté cap benefici. Avui dia es considera que es tracta d'una cas d'hiperparasitisme tot i que alguns autors preferixen una posició neutra.
De les arrels puja una única tija sense branques, sobre la tija hi ha algunes fulles sèssil (sense peduncle) que recorden esquames. Les flors poden ser solitàries o agrupades en inflorescències racemoses, poden tenir de 3 a 6 sèpals o cap i de 3 a 6 pètals.

## Taxonomia

Aquest gènere va ser publicat per primer cop l'any 1753 al primer volum de l'obra Species Plantarum de Carl von Linné (1707-1778).

### Espècies

Dins del gènere Monotropa es reconeixen les 4 espècies següents:
* Monotropa brittonii Small
* Monotropa coccinea Zucc.
* Monotropa hypopitys L. - espàrrec bord
* Monotropa uniflora L.

## Referències

* 1 2 «Monotropa» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 26 octubre 2023].
* 1 2 Brunet, 2022, p. 13.
* ↑ Bidartondo, 2005, p. 337-339.
* 1 2 «ERICACEAE Jussieu» (en anglès). Angiosperm Phylogeny Website, version 14, 01-07-2017. [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ Nixon, Kevin C. Flora of North America (en anglès). vol. 8. via eFloras, Missouri Botanical Garden i Harvard University Herbaria, 1977, p. 371, 373, 392 [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ «Monotropa L.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ Linné, 1753, p. 387.
* ↑ «Monotropa hypopitys». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 27 octubre 2023].

## Bibliografia

* von Linné, Carl. Species plantarum, exhibentes plantas rite cognitas ad genera relatas, cum differentiis specificis, nominibus trivialibus, synonymis selectis, locis natalibus, secundum systema sexuale digestas (en llatí). Estocolm: Laurentius Salvius, 1753.
* Brunet, T. D. P. «Higher level constructive neutral evolution» (en anglès). Biology & Philosophy, vol. 37, núm. 23, 2022, pàg. 1-22. DOI: 10.1007/s10539-022-09858-x.
* Bidartondo, Martin I. «The evolutionary ecology of myco-heterotrophy» (en anglès). New Phytologist, vol. 167, núm. 2, 8-2005, pàg. 321-633. DOI: 10.1111/j.1469-8137.2005.01429.x.
# Peter Erasmus Lange-Müller

Peter Erasmus Lange-Müller (Frederiksberg, 1 de desembre de 1850 - Copenhaguen, 26 de febrer de 1926) fou un compositor danès.

## Biografia

Lange-Müller era fill d'un jutge del Tribunal Suprem danès. El 1871 va començar a estudiar música al Conservatori de Copenhaguen i, a petició del seu pare, també va estudiar temporalment ciències polítiques. Aviat, però, es va tornar a la música i, amb una salut deficient (probablement patia anisometropia)es va dedicar principalment a la composició sense ocupar cap càrrec musical. De vegades va dirigir la Societat de Concerts de Copenhaguen, que va cofundar. El 1892 es va casar amb Ruth Block; del matrimoni van néixer 3 fills.
A la seva obra s'hi veu la influencia de Gade i de Hartmann, però sense mancar d'originalitat.
Després d'estrenar una Suite per a orquestra titulada Alhambra, estrenà l'òpera Tove (1878), una simfonia titulada Epteraaret, la partitura de Fulvia i l'òpera còmica Estudiants espanyols (1883), la qual el donà conèixer a l'estranger.
Fou un dels principals caps de l'escola danesa moderna o potser el primer entre els compositors del seu temps de Dinamarca.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. VI, pàg. 1004 (ISBN 84-239-4576-6)
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 632 (ISBN 84-239-4529-4)

## Notes

* ↑ (danès) Benedicte Egede Glahn: "Lange-Mullers hovedpine - hvad kom den af?" (Magasin fra Det Kongelige Bibliotek; colum 16, núm. 2 (2003); pp. 3-10)
# Gioseffo Caffro

Gioseffo Caffro (Nàpols, c. 1776 - 1808) fou un concertista italià de l'oboè i el corn anglès.
Després de romandre durant un temps a la capella reial del seu país, es traslladà, a París, on, el mateix que als Països Baixos i Alemanya, aconseguí èxits clamorosos, retornant a la seva pàtria el 1808. La seva execució era admirable, vencent dificultats tingudes per insuperable, però el deslluïa molt gust i manca d'inspiració de les obres compostes per ell que tocava habitualment.
En la biblioteca del Conservatori de París s'hi conserven els manuscrits d'alguns dels seus concerts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 405. (ISBN 84-239-4510-3)