OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cristina Fillat i Fonts

Cristina Fillat i Fonts (Moià, 1962) és una científica i biomèdica catalana, especialitzada en l'estudi del càncer de pàncrees i en el desenvolupament d'estratègies de teràpia gènica pel tractament de malalties.
Llicenciada en Farmàcia per la Universitat de Barcelona el 1985 i doctorada en bioquímica per la Universitat Autònoma de Barcelona, va investigar sobre teràpia gènica durant dos anys (1993-94) a la Mount Sinai School of Medicine de Nova York. Les seves tasques d'investigadora continuaren a Barcelona, primerament a l'Institut de Recerca Oncològica, tot seguit al Centre de Regulació Genòmica i finalment, a l'Institut d'Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer (IDIBAPS), on lidera el grup de teràpia gènica i càncer. Paral·lelament, des del 2006, és investigadora del centre CIBER de malalties minoritàries.
La seva recerca s'han centrat especialment en el càncer de pàncrees i la teràpia gènica. El resultat de les seves investigacions van ser publicats a la revista Nature Communications on es donava a conèixer que s'havia creat un virus, modificat genèticament, perquè ataqués i eliminés les cèl·lules tumorals, deixant indemnes les cèl·lules sanes, aprofitant el patró d'expressió d'unes proteïnes conegudes com a CPEBs.

## Publicacions

* Fillat, Cristina. Paper de la fructosa i de l'AMP en el control del metabolisme hepàtic de la glucosa UAB, 1990 (ISBN 84-7488-940-5)
* Garcia Rodríguez, Laura; Fillat, Cristina. Modulació de la comunicació intercel·lular com a estratègia per a incrementar l'eficàcia de teràpies antitumorals en models de càncer de pàncrees. Barcelona Universitat Pompeu Fabra, 2009
* Abate-Daga, Daniel; Fillat, Cristina. Estudio de factores que condicionan la sensibilidad al tratamiento con TK-GCV : Diseño de estrategias combinadas para potenciar la citotoxicidad de TK-GCV : Silenciamiento de genes antiapoptóticos y virus oncolíticos armados con TK. Barcelona Universitat Pompeu Fabra, 2009
* Villanueva, E.; Navarro, P.; Rovira-Rigau, M.; Sibilio, A.; Méndez, R.; Fillat, C. "Translational reprogramming in tumour cells can generate oncoselectivity in viral therapies". Nature Communications, 8: 1–9, (2017). https://www.nature.com/articles/ncomms14833

## Referències

* ↑ Vilardell, Elvira «Cristina Fillat». La Tosca, núm. 771, 9-2017, pàg. 32-34.
* ↑ «Cristina Fillat». [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «IDIBAPS». [Consulta: 13 setembre 2018].
* ↑ «Creado un virus que ataca células cancerosas sin dañar las sanas». La Vanguardia, 16-03-2017. [Consulta: 13 setembre 2018].
* ↑ «Creen un virus que permet atacar només les cèl·lules canceroses». Diari Ara, 15-03-2017. [Consulta: 13 setembre 2018].
# Cristòfol de Domènech

Cristòfor de Domènech i Vilanova (Barcelona, 24 de juliol del 1879 - Barcelona, 9 d'agost del 1927) va ser un assagista i dibuixant català que, entre altres coses, va formar part del grup d'El Rovell de l'Ou.

## Biografia

Era fill de Pere Domènech i Grau (1835-1898), un indià enriquit nascut a l'illa de Santa Cristina (Huelva) d'origen català i de Maria Vilanova Domènech. En tornar al país feu construir a la finca de la Plana Novella, a Olivella, una gran casa modernista que rebé el nom de Palau Novella, obra de l'arquitecte Manuel Comas i Thos. La família de Cristòfor Domènech estava molt ben situada a la Barcelona de final del segle xix, on el seu pare havia fundat el Reial Club Nàutic i era força conegut. La fil·loxera i les males inversions, però, provocaren la ruïna familiar. Això, i la mort sobtada del pare, obligaren el jove Cristòfor, que fins aleshores havia tingut una vida còmoda, a enfrontar-se a la penúria econòmica i a emprendre treballs diversos a fi de mantenir la seva mare i els seus germans. La finca va passar a mans del Patrimoni de l'Estat i es va subhastar el 1896.
Cristòfor de Domènech (el "de" va ser una aportació literària) va col·laborar a la premsa catalana, principalment a La Revista, amb articles i contes d'esperit inquiet i revolucionari, la qual cosa n'impedí sovint la publicació. A més, va dirigir Justícia Social, on va publicar la secció "Carnet d'un heterodox", signant Brand, i des d'on va difondre el pensament socialista. Va publicar Mort i passions de donya Eleonora i altres (Biblioteca Nova Catalunya, 1904), El Xagai (1924), El bon doctor (1924), L'ànima trista (1925), Carnet d'un heterodox (1926) i L'oci d'un filòsof (J. Horta-Barcelona, 1928), il·lustrat per Xavier Nogués.

## Fons

Domènech va deixar moltes obres inèdites (El suïcidi de Déu, La comèdia del Diable, Reialme fantasma, etc.), que es conserven a l'Institut Municipal d'Història de Barcelona. Una part del seu fons, que inclou un recull de premsa i correspondència, es conserva a la Biblioteca de Catalunya, on ingressà a través del llegat del seu amic Leandre de Cervera.

## Referències

* ↑ «Diccionari biogràfic, al web de la Fundació Rafael Campalans». [Consulta: 6 juny 2017].
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 10-08-1927, pàg. 17.
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona.Registre de defuncions. Any 1898. Registre núm.9294. Jutjat Universitat
* ↑ Casanovas, Pompeu «L'humor de Cristòfor de Domènec. Sobre la publicació de Brand, Carnet d'un heterodox (1926)». Arraona, núm. 34, 2014, pàg. 198-213.
* ↑ «Inventari del fons Cristòfol de Domènech i Vilanova, a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona». Arxivat de l'original el 2023-06-06. [Consulta: 6 juny 2017].
# Cronicó

Un cronicó és una obra historiogràfica feta entre el segle xi i el xv, en què els fets esdevinguts en cada data són descrits d'una manera més àmplia que en un annal, però més breu que en un dietari. També poden incloure cronologies, obituaris, etc.
Hom diferencia la família de cronicons del monestir de Ripoll (rivipullenses) i els de Barcelona (barcinonenses). Entre els primers es poden esmentar l'Alterum Rivipullense, l'Alterum Rotense, el Dertusense II, un que fou portat a Sant Víctor de Marsella l'any 1172 i el Rivipullense II. Entre els cronicons barcelonins cal fer esment del de Skoloster, el de Sant Cugat, el Maioricense (o dels Usatges), la Chronica communia, l'Ulianense, etc.
A més, encara podem esmentar el cronicó Rotense, de Roda d'Isàvena, i el Chronicon breue monasterii canigonensis, de Sant Martí de Canigó.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, planes 93-94.
Viccionari
# Hermandades Sindicales de Labradores y Ganaderos

Les Hermandades Sindicales de Labradores y Ganaderos (en català: Germandats Sindicals de Pagesos i Ramaders) eren organitzacions sindicals creades sota l'auspici del règim de Franco per a la protecció i assistència als agricultors i els ramaders mitjançant un conjunt d'organismes de rang local, comarcal, provincial i nacional.
Només a partir de 1962 i fins a 1980 es va crear la Germandat Sindical Nacional. Com a òrgans inferiors hi havia les Cambres Oficials Sindicals Agràries (COSA, entre 1947 i 1977). Les Germandats Sindicals Locals van sorgir a partir de 1944, igual que les Germandats Sindicals Comarcals. És una organització resultat directe del Fur del Treball i de l'obligació de sindicació. Estaven, per tant, enquadrades dins de Central Nacional-Sindicalista.
Les seves funcions eren molt diverses, com relacionar-se amb el Servei Nacional de Productes Agraris (SENPA), contractar les escoles bressol rurals, gestionar les bàscules de pesos, preparar les cartilles de l'agricultor, celebrar la contractació d'assegurances col·lectives contra fenòmens meteorològics com la pedra o incendis, etc.
La complexitat de la seva estructura depenia de la quantitat de pagesos socis de cada Germandat. Cal destacar la figura del cap de la Germandat, la Junta Sindical (assemblea de representants), o el secretari.
Les Germandats Sindicals Locals solien estar vinculades a les cooperatives del camp existents a cada localitat.
Les germandats sindicals solien organitzar a cada localitat la festa de Sant Isidre, patró dels agricultors.
Les germandats sindicals van desaparèixer com a tals el 1977 amb la seva transformació en Cambres Agràries.

## Referències

* 1 2 3 «Germandat sindical de llauradors i ramaders (1951-1964)». Arxiu Municipal de Constantí. [Consulta: 8 juny 2023].

## Bibliografia.

* GIL GARCÍA, Pilar. Les Germandats Sindicals de Pagesos i Ramaders (1944-1977). Història, documents i fonts. Col·lecció Almud, núm. 2. Edicions Universitat de Castella-la Manxa, 2005.
* Arxiu de la Germandat Sindical de Pagesos i Ramaders/ Cambra Agrària Local d'Arcenillas, (Zamora).
* Arxiu de la Germandat Sindical Llauradors i Ramaders de Pontejos, (Zamora).
* Arxiu de la Germandat Sindical Comarcal de Moraleja del Vino, (Zamora).
# José Diaz de Quijano

José Diaz de Quijano (Santander, [...?] - Madrid, 16 de març de 1903) fou un escriptor i músic espanyol.
Estudià la carrera de dret i fou director de la Revista de Navegación y Comercio de Madrid, des de 1891 a 1893.
És autor de la lletra i música de les sarsueles Faustito i Baños de impresion, i de la música de la revista Casa de huespedes, havent escrit en col·laboració amb Juan Pérez Zúñiga, Las goteras, La lucha por la existència, Los tios i El quinto cielo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 894 (ISBN 84-239-4518-9)
# Berthold Spiridione

Berthold Spiridione (Bad Neustadt an der Saale, 16 de juliol de 1615 - Bamberg, 21 de novembre de 1685), conegut també com a Johann Nenning, fou un carmelita alemany conegut com a compositor, que visqué en el monestir de Sant Teodor de Bamberg a la segona meitat del segle xvii. La seva obra principal és: Neue und bisdato umbekanti Unterweisung, wie man in Kurzer Zeit nicht allein zu wolkemmenen Orgel und Instrumententschlagen, son der auch zu der Kunt des Composition ganzlich gelangen macht, en cinc parts (Bamberg, 1670-85).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 856 ISBN 84 239-4556-1

## Enllaços externs

* Breu menció biogràfica (alemany)
# Jeroni Alemany i Flor

Pere Jeroni Alemany i Flor (Palma, 1715-1777) va ser un jurista i escriptor mallorquí.
Era fill del cronista Jeroni Alemany i Moragues i de Caterina Flor i Amer, es va casar amb Anna Vidal i Pisà. Es va graduar a la Universitat Literària el 18 de setembre de 1736 i va fer de passant amb doctor Pere Mas i Ramis. Després de ser examinat per la Reial Audiència va prestar jurament com a advocat el 6 de maig de 1738 i el 1741 va ser jutge d'apel·lacions del Consolat de Mar, i cònsol el 1747. Va exercir també com a historiador, va ser membre de la Reial Acadèmia de la Història i acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. Va escriure algunes obres manuscrites, però de poca importància, com era Serie cronológica de los magníficos jurados de la ciudad y reino de Mallorca, Disertación histórica de los primeros pobladores de las Islas Baleares i Discursos sobre varios puntos de Mallorca.

## Referències

* 1 2 Planas Rosselló, Antonio «Los juristas mallorquines del siglo XVIII». Memòries de la Reial Acadèmia Mallorquina d'Estudis Genealògics, Heràldics i Històrics, núm. 12, 2002, pàg. 51. ISSN: 1885-8600.
* 1 2 Fernández Legido, Roberto. «Pere Jeroni Alemany i Flor». Possessions de Palma. [Consulta: 10 gener 2016].
* ↑ Molas, Pere (dir); Duran, Eulàlia (dir); Massot, Josep (dir); Tomàs, Margalida (red.); Campabadal, Mireia (red.). «Acadèmics corresponents a Espanya». A: Diccionari biogràfic de l'Acadèmia de Bones Lletres. Barcelona: Reial Acadèmia de Bones Lletres / Fundació Noguera, 2012, pàg. 475. ISBN 97884938885.
# Land of Hope and Glory

Land of Hope and Glory (en català Terra d'Esperança i Glòria) és una cançó patriòtica anglesa que va ser composta amb motiu de la coronació del rei Eduard VII, i que va ser interpretada per primera vegada per Clara Butt l'any 1902. La seva música va ser presa de la Marxa núm. 1 de la simfonia Pompa i Circumstància del compositor anglès Edward Elgar.
Land of Hope and Glory, també és coneguda com a Pomp and Circumstance, s'interpreta com un himne en els Jocs de la Commonwealth per a representar a Anglaterra. A més, és l'himne del Partit Conservador del Regne Unit.

## Lletra

    Dear Land of Hope, thy hope is crowned.
    God make thee mightier yet !
    On Sov'ran brows, beloved, renowned,
    Once more thy crown is set.
    Thine equal laws, by Freedom gained,
    Have ruled thee well and long ;
    By Freedom gained, by Truth maintained,
    Thine Empire shall be strong.
    Land of Hope and Glory, Mother of the Free,
    How shall we extol thee, who are born of thee ?
    Wider still and wider shall thy bounds be set ;
    God, who made thee mighty, make thee mightier yet,
    God, who made thee mighty, make thee mightier yet.
    Thy fame is ancient as the days,
    As Ocean large and wide ;
    A pride that dares, and heeds not praise,
    A stern and silent pride ;
    Not that false joy that dreams content
    With what our sires have won ;
    The blood a hero sire hath spent
    Still nerves a hero son.
Habitualment només s'entona el 2n vers.
# Congriscus maldivensis

Congriscus maldivensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 35,2 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 354 i 820 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a prop de les illes Filipines, les illes Maldives, Madagascar, Austràlia, Nova Caledònia, Vanuatu, Fiji i Wallis i Futuna.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Weitkamp, D.E. i R.D. Sullivan, 1939. Fishes. The John Murray Expedition 1933-1934. Sci. Reports, John Murray Exped., 25 Nov., v. 7 (núm. 1): 1-116.
* ↑ Karmóvskaia, E.S., 2004. Benthopelagic bathyal conger eels of families Congridae and Nettastomatidae from the Western Tropical Pacific, with descriptions of ten new species. J. Ichthyol. 44(1): S1-S32.
* ↑ Adam, M.S., N.R. Merrett i R.C. Anderson, 1998. Additions to the fish fauna of the Maldive Islands. Part 1: An annotated checklist of the deep demersal fishes of the Maldive Islands. Ichthyol. Bull. J. L. B. Smith Inst. Ichthyol., maig, Núm. 67: 1-19.
* ↑ Karrer, C., 1982. Anguilliformes du canal de Mozambique (Pisces, Teleostei). Collection Faunae Tropicale núm. XXIII. París, 115 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Conjunt d'habitatges al carrer Gurb, 71-73 (Vic)

El Conjunt d'habitatges al carrer Gurb, 71-73 és una obra de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edificis civils. Cases entre mitgeres que consten de planta baixa i dos pisos. Són de planta rectangular i cobertes a dues vessants, els ràfecs, independents, estan resolts a manera de cornisa.
El conjunt és fruit de la unió de dues cases, per això no es pot parlar d'eixos de composició unitaris.
A la planta hi ha dos amplis portals d'arc escarser i un de petit, l'escala de veïns, al centre. Els brancals i llindes de les obertures principals són de pedra, així com les llosanes dels balcons.
La façana corresponent amb el núm. 73 és estucada i les baranes són de balcó de forja. La núm. 75 és arrebossada, amb baranes de ferro simples. Els baixos estan convertits en garatge.

## Història

L'antic camí de Gurb sorgí com la prolongació del carrer de les Neus vers el segle xii i on s'anaren transformant les masies i edificacions en cases entre mitgeres que seguien el traçat natural del camí. Al segle xv es construí l'església gòtica dels Carmelitans prop de l'actual carrer Arquebisbe Alemany, enderrocada el 1655 en convertir-se la ciutat en plaça fortificada contra els francesos durant la guerra dels Segadors. Als segles XVII-XVIII es construí l'actual convent i l'església dels Carmelitans calçats. Al segle xviii la ciutat experimenta un fort creixement i aquests carrers itinerants es renoven formant part de l'Eixample Morató. Al segle xix, amb la urbanització de l'Horta d'en Xandri entre el carrer Gurb i de Manlleu també es renova. Actualment el carrer viu una etapa d'estancament i convindria revitalitzar-lo
La casa núm. 73 potser va ser reformada pel constructor Joan Vilà el 1924. És evident que formaven edificis independents, l'origen dels quals segurament es remunta al segle xviii i van ser reformats a finals del segle xix o principis del xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Conjunt d'habitatges al carrer Gurb, 71-73». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Conjunt de cases al carrer Major (Capellades)

El Conjunt de cases al carrer Major és una obra de Capellades (Anoia) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El carrer Major és l'eix principal del nucli urbà que des de la plaça de l'Església (Plaça Verdaguer), travessa el casc antic de nord a sud, amb traçat trencat. Està limitat per cases entre mitgeres d'arquitectura popular, amb habitatges en les plantes pis i comerç als baixos, mantenint el caràcter de nucli antic. La majoria d'obertures de la planta baixa han estat modificades per adaptar-se a nous usos. Sobre l'arc de la planta baixa de la casa núm. 27, hi ha una pedra gravada amb la data “1858”.

## Història

El carrer Major es venia configurant i urbanitzant des del segle xvii. El nucli medieval se situava fins a la zona propera al carrer del Call (la zona anomenada Capdevila). Fora d'aquest àmbit, es van anar construint diferents edificacions al llarg del segles XVI, XVII i, molt especialment XVIII, amb el que pràcticament va quedar completada la urbanització de tot el carrer fins a la zona de l'actual plaça Àngel Guimerà. A més, a banda i banda del carrer van anar apareixent nous vials que varen convertir aquest carrer en un eix de la xarxa urbana de Capellades. A mitjans del segle xix, l'estructura de l'actual carrer Major estava completada, com es demostra al plànol realitzat el 1851 per l'agrimensor Rómulo Zaragoza amb finalitats relacionades amb la contribució territorial. Amb els progressius canvis socials econòmics que es van donar al segle xix, el carrer Major va anar adquirint una configuració molt similar a l'actual: centre comercial de la vila.

## Referències

* 1 2 «Conjunt de cases al carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Conjunt de cases de la Riera d'en Folch

El conjunt de cases de la Riera d'en Folch és un grup de quatre habitatges de Badalona (Barcelonès) realitzats amb estil noucentista i amb la mateixa factura per l'arquitecte Josep Maria Ribas i Casas el 1923. Ocupen una part de l'illa que fa cantonada amb l'avinguda de Martí Pujol –tram abans conegut com a riera d'en Folch– i els carrers de Ribas i Perdigó i d'Arnús. Estan protegits com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Originalment era un conjunt de sis habitatges unifamiliars «a l'anglesa» que anaven a banda i banda del carrer de Ribas i Perdigó amb façana a l'avinguda de Martí Pujol. Quan es va fer el catàleg de patrimoni de la ciutat el 1980, una de les cases ja havia estat desfigurada amb elements moderns, com una tribuna i una porta de garatge, i finalment aquesta i una altra van desaparèixer. Les que van ser protegides van ser quatre i actualment són de propietat privada.
El seu estil és plenament noucentista. A nivell d'estructura arquitectònica, tenen planta baixa i pis. La seva façana és senzilla, orientada a la riera, està esgrafiada amb gerros de flors. Inicialment disposaven de pati o jardí tant al davant com al darrere. A causa de la urbanització de la riera d'en Folch els patis davanters van ser eliminats i van deixar pas a la vorera i a zona d'aparcament.

## Història

Els promotors d'aquest conjunt van ser el metge Manuel Ribas i Perdigó i la seva esposa Carme Casas i Güell, propietaris dels terrenys, que a més eren els pares de l'arquitecte Josep Maria Ribas. Les cases van ser construïdes el 1923 durant la dictadura de Primo de Rivera. A més, el matrimoni va cedir una part dels terrenys a l'Ajuntament de Badalona per construir-hi els vials. Per aquesta raó, l'antic carrer de la Granota va passar a anomenar-se de Ribas i Perdigó.

## Referències

* 1 2 3 Padrós, Joan Antoni; Lladó. «Conjunt de cases de la riera d'en Folch». Inventari de protecció del patrimoni cultural. Ajuntament de Badalona, 1980. Arxivat de l'original el 2018-04-09. [Consulta: 21 abril 2012].
* 1 2 3 «Conjunt de cases de la riera d'en Folch». Pat.mapa - Arquitectura. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 abril 2018].
* 1 2 Massot Beltran, Josep Maria «L'arquitectura de la ciutat». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 7, 1996, pàg. 59.
* ↑ «Manuel Ribas i Perdigó». Galeria de Metges Catalans. Col·legi de Metges de Barcelona. [Consulta: 8 abril 2018].
# Conquesta de Siurana

La Conquesta de Siurana fou una de les batalles de la Reconquesta.

## Antecedents

El 17 de febrer de 1146, Berenguer Arnau va rebre el castell i la vila de Siurana. Aquesta donació permet suposar un primer intent - fracassat - de conquesta de les muntanyes de Prades. Siurana restava en un indret pràcticament inexpugnable per les armes i mitjans de l'època i probablement Ramon Berenguer IV va preferir conquerir altres llocs amb més importància política i econòmica. Tarragona va ser conquerida l'any 1116, però fins al 1146 no es veu un veritable procés ocupacional del territori. Tortosa va ser conquerida el 1148, i Lleida el 1149. El 1151 els cristians ja estaven a tocar dels mateixos límits del valiat de Siurana després de conquerir tota la zona de les Garrigues.
L'Emirat de Xibràna, governat llavors pel valí Almira Almemoniz, restava doncs, reclòs i rodejat pels quatre costats, com el darrer territori musulmà de l'actual Catalunya.

## Ocupació de l'Emirat de Xibrana

L'ocupació dels territoris de l'Emirat de Xibrana va començar l'any 1153. Per la banda de la Conca de Barberà, els Cervera van arribar fins a Albarca per Capafonts i la Febró; Albert de Castellvell va envair el Priorat des del Coll de la Teixeta mentre que Ramon de Ganagot ho va fer pel Coll d'Alforja. El setge el va dirigir Bertran de Castellet. La data exacta de la conquesta del castell no és segura: alguns la fixen el 29 d'abril, dia en què el comte Ramon Berenguer IV va atorgar una carta de població a Bertran de Castellet; d'altres l'han situat el 23 de novembre del mateix any; i d'altres el 12 de juliol de 1154. En tot cas, és segur que en el mes de setembre de 1154 Siurana ja portava un cert temps en mans de Bertran de Castellet, per la qual cosa la data final cal situar-la entre 1153 i 1154.

## Conseqüències

El setge del castell va donar lloc a llegendes inspirades en els grans esforços (ben reals) que els millors guerrers catalans van haver d'afrontar per conquerir Siurana, fortificada i situada en un indret del tot inexpugnable pels guerrers i mitjans de l'època. La llegenda de la Reina Mora testimonia plenament el caire èpic de la conquesta de l'últim reducte musulmà de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Gort, Ezequiel «De quan Siurana era Xibràna». La Carxana, núm. 4, 1998.
* ↑ Font i Rius, Josep Maria. Cartas de población y franquicia de Cataluña. (en castelà). volum III. Barcelona: CSIC, 1983.