OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agostino Codazzi

Agostino Codazzi (Lugo, 12 de juliol de 1772 - Espiritu Santo, Colòmbia, 7 de febrer de 1859) fou un enginyer i explorador italià.
Ingressà com a voluntari en un regiment d'artilleria francès (1812), assistint a les Batalla de Lützen (1813), Bautzen, Leipzig i altres, fins a l'abdicació de Napoleó Bonaparte, després de la qual es retirà del servei per a dedicar-se al comerç a Constantinoble.
Emprengué una llarga sèrie de viatges en els que va recórrer quasi tot Europa, i el 1817 s'embarcà per a Colòmbia amb el propòsit d'oferir els seus serveis a Bolivar, que llavors lluitava per la Independència americana, però el vaixell en què viatjava naufragà en les costes de Florida, on serví durant alguns anys a les ordes d'un cabdill mexicà, fins que va poder arribar a Colòmbia, el qual Estat li reconegué el grau tinent coronel d'artilleria (1826); aixecà els planells de la badia i barra del llac Maracaibo (1828-29), tresà un pla de mobilització militar, i aixecà els forts de San Carlos i Bajo Seco i el mapa hidrogràfic de Goajira.
Des de 1831 fins a 1838 aixecà el mapa topogràfic de Veneçuela i els seus departaments, ja separada de Colòmbia, i acabats aquests treballs ascendí a coronel. Des de 1838 fins a 1839 explorà els deserts de la Guaiana arribant molt a prop de les fonts de riu Orinoco, concedint-li el Congrés de Veneçuela una quantitat per la publicació de les seves obres, que aparegueren a París, entre elles l'important Resumen de geografia de Venezuela (1841, al que acompanyava un interessant mapa i un atles de 19 fulls, que és la base dels estudis geogràfics d'aquella República. Aquesta obra fou editada i renovada el 1875 per l'historiador i polític Miguel G. Tejera
De retorn a Amèrica va contraure matrimoni (1848) i entrà al servei de Nova Granada per aixecar un mapa, que acabà el 1852, i estudiar la possibilitat d'obrir el canal de Panamà. A més, ocupà els càrrecs de director de l'escola de matemàtiques de Caracas, d'instructor general de l'escola pràctica d'artilleria i governador de Barinas. Va combatre per a restablir el derrotat govern de Mosquera fins a assolir el triomf.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 13, pàg. 1216, ISBN 84-239-4513-8
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 1485 (ISBN 84-239-4559-6)
# Agostino Mercuri

Agostino Mercuri (Sant'Angelo in Vado, 2 d'agost de 1839 - Perusa, 2 de febrer de 1892 $^{(Julià)}$) fou un compositor italià.
Estudià al Conservatori de Nàpols i després fou mestre de capella de la catedral de la seva vila natal i de la d'Urbino. A Perusa fundà un conservatori i adquirí la reputació d'un bon director d'orquestra com ho prova a la mort del cèlebre A. Mariani el succeís en el seu càrrec en el teatre Municipal de Bolonya.
A més d'algunes composicions soltes, deixà les òperes Adello (1860), Adelinda (1872), llibret d'Antonio Ghislanzoni, Romolo, Il violino del diavolo (1878), etc.

## Referències

* ↑ https://musicalics.com/es/compositor/Andreoni-Agostino-Mercuri/Adello
* ↑ https://www.loc.gov/item/2010662595/
* ↑ https://imslp.org/wiki/Il_violino_del_diavolo_(Mercuri%2C_Agostino)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 683. (ISBN 84-239-4534-0)
# Agustí Conill i Sala

Agustí Conill Sala (Lloret de Mar, 24 de desembre de 1786 – Lloret de Mar, 23 de febrer de 1837) fou un capità de vaixell català.
Segon les primeres notícies que es tenen sobre ell, fou comandant de la pollacra San Francisco de Paula als 26 anys i va realitzar tres viatges comercials entre Amèrica i la Península, durant el període de 1812 i 1816. Per altra banda, també va dedicar-se al tràfic d'esclaus negres, ja que el març de 1816 rebé l'autorització del governador general de Cuba, Juan Ruiz de Apodaca, de navegar per les costes de Guinea i embarcar-hi un carregament d'esclaus. Per aquest motiu, va decidir-se reformar la pollacra per habilitar-hi espai. Poc temps després, va arribar a les costes d'Àfrica i el vaixell fondejà a l'estuari del riu Boni el gener de 1817, esperant el carregament d'esclaus. Però pocs dies després, el 23 de gener, degut a una maniobra indeguda del pràctic, la San Francisco de Paula va naufragar. Encara que la tripulació va salvar-se i fou recollida pel vaixell negrer Non Plus Ultra, van morir ofegats 301 esclaus negres.
Anys després, el 1821, fou comandant i propietari d'una 1/6 part del bergantí Santa Eulàlia. Aquesta nau fou armada en cors des del seu primer viatge degut, principalment, a la inseguretat del tràfic marítim atlàntic, en ple conflicte de les guerres d'independència hispanoamericanes. Durant aquest període, feu les rutes als ports de l'illa de Cuba i Mèxic, essent assaltat ocasionalment per vaixells pirates o d'insurgents americans. Destacà el combat que va tenir el 14 de maig de 1825, entre els caps de Trafalgar i Espartel, contra el vaixell corsari colombià Vencedor, comandat pel capità J.W. Borothenton. Després d'una intensa lluita, el bergantí fou enfonsat i el capità Conill fou obligat a abandonar la nau per la seva tripulació.. Davant d'aquest fet, el capità colombià digué sobre ell:
| « | Homes com el capità del Santa Eulàlia no mereixen morir d'aquesta manera | » |
| — J.W. Borothenton, 14 de maig de 1825 |||
Temps després, fou capità de la pollacra Africana, que realitzà tres viatges comercials a l'Havana, i posteriorment, l'any 1833, comandà el bergantí-pollacra Rápida, construït pel mestre d'aixa lloretenc Sebastià Pujol i Ribes, fent les mateixes rutes comercials a l'Havana fins al final de la seva carrera marinera.

## Referències

* ↑ Joaniquet, 1997, p. 114.
* 1 2 3 Vilà i Galí, 1989, p. 25-48.
* ↑ Garcia i Carbonell, Marina; Orri, Xavier «La vinculació lloretenca en el tràfic d'esclaus». Sesmond, Vol. 17, núm. 7, 6-2018, pàg. 25-28 [Consulta: 7 novembre 2019].
* ↑ Vilà i Galí, 1992, p. 140-142.
* 1 2 Vilà i Galí, 1989, p. 15-23.
* ↑ Vilà i Galí, 1984, p. 9-10, Vol. 1.

## Bibliografia

* Joaniquet, Àngel. Pirates i corsaris catalans. Barcelona: Noray, 1997. ISBN 8474860997.
* Vilà i Galí, Agustí Ma. La Marina mercant de Lloret de Mar : segles xviii i xix. [Lloret de Mar]: Ajuntament de Lloret de Mar, 1992. ISBN 84-606-0697-X.
* Vilà i Galí, Agustí Ma. Les Nostres veles. Lloret de Mar: Confraria de Sant Elm, 1984.
* Vilà i Galí, Agustí Ma. Navegants i mercaders : una nissaga marinera de Lloret. Girona: Club Marina "Casinet", 1989.
# Agustí Zacarés i Romaguera

Agustí Zacarés i Romaguera és un arqueòleg, escriptor i polític valencià, líder del partit Poble Democràtic.
Es va llicenciar en Geografia i Història en la Universitat de València (UV). Durant la seua etapa universitària, Zacarés va formar part del consell de govern de la UV, des del sindicat Valencia universitaria, on va promoure la mobilitat d'estudiants com a voluntaris en ONG europees. Ha estat vinculat a diverses associacions i entitats culturals valencianistes de tipus blaver, com a membre o col·laborador per mitjà de conferències i cursos. En 2010 rebé del Grup Cultural Il·licità Tonico Sansano el premi Palma Dorada al valencianisme juvenil. En l'Institut d'Estudis Valencians va impartir el programa «El valencianisme de principis de s.XX» dins del curs «Viage per l'historia de Valencia».
Zacarés va ser el president de l'entitat cívica i social Convenció Valencianista 2012, que va ser precursora del partit polític Poble Democràtic, esdevingué responsable en cap del partit i es presentà com a cap de llista en les eleccions a les Corts Valencianes de 2015 per la circumscripció electoral de València. No hi va obtindre representació parlamentària. En 2017 obtingué el XVI Premi Federic Feases de novel·la per la seua obra H4QRS-Hackers, escrita en la normativa lingüística de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana, les conegudes com a Normes del Puig.

## Obra literària

* 2014 - Clams de futur (coautor), Editorial L'Oronella - Foment de les Lletres Valencianes. ISBN 978-84-943192-1-1
* 2018 - H4QRS (Hackers), Editorial L'Oronella - Foment de les Lletres Valencianes. ISBN 978-84-948478-0-6

## Referències

* 1 2 «Rafael Melià Castelló i Agustí Zacarés Romanega, guanyadors dels XXIX Premis Literaris “El Piló” 2017». Burjassot.org, 16-05-2017. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «Las propuestas autonómicas de Poble Democràtic – Podem» (en castellà). Valencia News, 12-05-2015. Arxivat de l'original el 4 de gener 2018. [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ «Candidatura de Poble en les Corts Valencianes». Generalitat Valenciana, 2015. Arxivat de l'original el 4 de gener 2018. [Consulta: 3 gener 2018].
* 1 2 «V Curs d'Historia de Valencia». INEV, 10-04-2010. Arxivat de l'original el 4 de gener 2018. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «La configuració del nou consell de Govern de la UVEG compleix el principi de proporcionalitat». Universitat de València. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «Valencia Universitaria fomenta el voluntariado y la movilidad europea» (en castellà). Consumer.es, 08-11-2009. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «Reconocimientos con tres décadas de historia» (en castellà). Informacion.es, 31-05-2010. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «Convenció impulsa un partido y Unió liderará un ‘Compromís' secesionista» (en castellà). Levante-EMV, 15-06-2013. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «DOCV núm. 7510. 22 abril 2015». Generalitat Valenciana. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2017. [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «Eleccions 2015. Resultats». Regió 7. [Consulta: 29 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Entrevista a Agustí Zacarés. Frederic Ferri, TeVe4. 2015
# Ahmose-ankh

Ahmose-ankh va ser un príncep egipci del començament de la XVIII Dinastia. Era fill del faraó Amosis I i de la reina Ahmose Nefertari. Era el príncep hereu, però va morir abans que el seu pare, per la qual cosa el faraó següent va ser el seu germà petit Amenofis I. La seva germana era Ahmose-Meritamun.
Ahmose-ankh en jeroglífic :
Va néixer abans de l'any 22 del regnat del seu pare (data de l'Estela de donació). No en sabem res, i només està representat en un dels blocs de Karnak (actualment al Museu de Luxor), com a príncep hereu, al costat de la seva mare Ahmose-Nefertari, a l'Estela de la donació, que anunciava el nomenament d'aquesta última com a Esposa de Déu, càrrec que ella va inaugurar.
Segons alguns especialistes, Ahmose-ankh seria el mateix personatge que apareix amb Ahmose-Sapair, un altre príncep del començament de la dinastia, en una estàtua que avui es troba al Museu del Louvre.

## Referències

* ↑ Lalouette, 1986, p. 246.
* 1 2 Dodson i Hilton, 2004, p. 129.
* ↑ Harari, 1959, p. 139-201, pl. I-II.
* ↑ Grimal, 1994, p. 264.
* ↑ Ref. E 15 682

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Grimal, Nicolas. Histoire de l'Égypte ancienne (en francès). París: Fayard, 1994. ISBN 2253065471.
* Harari, Ibrahim «Nature de la stèle de donation de fonction du roi Ahmosis à la reine Ahmès-Néfertari». ASAE, núm. 56, 1959.
* Lalouette, Claire. Thèbes ou la naissance d'un Empire (en francès). París: Fayard, 1986. ISBN 9782213017341.
# Akko (gènere)

Akko és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Boca grossa i quasi vertical.
* La mandíbula superior és lleugerament extensible.
* Les dents canines són molt llargues i àmpliament separades.
* La mandíbula inferior té dues fileres de dents.
* Ulls diminuts (2-3% de la longitud del cap).
* No presenten línia lateral.
* Aletes dorsal i anal unides a l'aleta caudal.
* El cos té escates petites, llises i no superposades, mentre que el cap i la base de l'aleta pectoral no en tenen.

## Taxonomia

* Akko brevis (Günther, 1864)
* Akko dionaea (Birdsong & Robins, 1995)
* Akko rossi (Van Tassell & Baldwin, 2004)

## Referències

* ↑ Birdsong R. S. & Robins C. R., 1995. New genus and species of seven-spined goby (Gobiidae: Gobiosomini) from the offing of the Amazona River, Brazil. Copeia 1995 (núm. 3). 676-683.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Birdsong, R. S. & C. R. Robins. 1995. New genus and species of seven-spined goby (Gobiidae: Gobiosomini) from the offing of the Amazona River, Brazil. Copeia 1995 (núm. 3): 676-683.
* ↑ Acero P., A., W. J. Richards, F. Amaya i M. M. Criales, 2005. First Caribbean record of Akko dionaea (Pisces: Gobiidae), another South American endemic. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 9 (núm. 4): 133-138.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Günther, A., 1864. Report of a collection of fishes made by Messrs. Dow, Godman and Salvin in Guatemala. Part first., Proc. Zool. Soc. London, 1864(1):144-154.
* López, M. I. i Bussing, W. A., 1982. Lista provisional de los peces marinos de la Costa Rica. Revista de Biología Tropical, 30(1):5-26.
* Van Tassell, J. L. i C. C. Baldwin, 2004: A review of the gobiid genus Akko (Teleostei: Gobiidae) with description of a new species. Zootaxa Núm. 462: 1-15.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Akysis heterurus

Akysis heterurus és una espècie de peix de la família dels akísids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P. 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313. ISBN 0-86622-131-X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Kottelat, M. i A.J. Whitten 1996. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi: additions and corrections. Periplus Editions, Hong Kong. 8 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. 1996. Akysis heterurus, a new species of catfish (Teleostei: Akysidae) from eastern Sumatra, with notes on Akysis hendricksoni Alfred. Raffles Bull. Zool. v. 44 (núm. 1): 3-10.
* Ng, H.H. i M. Kottelat 1998. The catfish genus Akysis Bleeker (Teleostei: Akysidae) in Indochina, with descriptions of six new species. J. Nat. Hist. 32:1057-1097.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Albert Becker

Albert Becker (Quedlinburg, Alemanya, 13 de juny de 1834 - Berlín, Alemanya, 10 de gener de 1899) fou un compositor alemany.
Va rebre la seva primera educació musical de l'organista Bönicke en la seva ciutat natal, i després aprengué el contrapunt amb en Dehn i Hanpt a Berlín. El 1856 escriví la seva primera simfonia; la segona, en sol menor, va obtenir el 1861 el primer premi de la Societat dels amics de la Música, de Viena. El 1875-76 escriví la seva tercera simfonia i la seva magnífica missa; el 1881 fou professor del conservatori, i successivament, membre de la secció de música de la reial Acadèmia de belles Arts i director del cor de la catedral de Berlín, ciutat en la qual morí, pocs anys abans, havia renunciat a l'honrós càrrec de cantor de la Thomasschule de Leipzig. Becker fou com a compositor especialment de música religiosa, digne de major estimació.
A més de les obres citades anteriorment, publicà alguns quaderns de lieder per a una sola veu, salms (entre els que hi descollen el 23º), motets, cantates i l'oratori Seligaus Gnade. Com a compositor de música instrumental, ja no fou tan fecund, malgrat tot deixà diverses fantasies i fugues per a orgue, balades per a violí, peces per a violí i orgue, etc.
També compongué una òpera Lurley, 1896.
Com a professor del Conservatori Veit de Berlín, tingué entre altres alumnes en Franz Oskar Merikanto i a Paul Graener.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm 7 (ISBN 84-239-4507-3)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. V, pàg. 1065 (ISBN 84-239-4575-8)
# Albert Methfessel

Albert Gottlieb Methfessel (Stadtilm, 6 d'octubre – Bad Gandersheim-Heckenbeck, 23 de març de 1869) fou un compositor i director d'orquestra alemany del Romanticisme.
Deixeble del seu pare feu tants grans progressos que als dotze anys ja havia compost diverses peces. El 1808 fou pensionat per la princesa de Rudolstadt perquè acabés els seus estudis a Dresden, i el 1810 fou nomenat músic de cambra de la cort de Schwarzburg, càrrec que abandonà el 1815 per a fixar la seva residència a Brunsvic, on es dedicà a l'ensenyança fins al 1822, en què passà a Hamburg com a director de música i professor de cant, fundant, a més, una societat coral que gaudí de llarga vida. Finalment, de 1831 a 1842 fou mestre de capella de la cort de Brunswick.
Es distingí particularment en la composició de lieder, balades, romances i cors, molts dels quals es feren populars. També deixà moltes composicions per a piano, l'oratori Das befreite Jerusalem i l'òpera Der Prinz von Basra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 1256 (ISBN 84 239-4534-0)
# Albert Ross Parsons

Albert Ross Parsons (Sandusky, Ohio, 16 de setembre de 1847 - Mount Kisco, Nova York, 14 de juny de 1933) fou un músic i arqueòleg estatunidenc.
Va fer els estudis als Conservatoris de Leipzig i de Berlín, on fou deixeble de Carl Tausig i de Theodor Kullak. Al retornar al seu país, no sols s'ocupà de la música, sinó també de la crítica i d'arqueologia, essent també conegut com a professor i organista.
Com a compositor se li deuen diferents obres instrumentals. A més, és autor Wagner's Beethoven (1870), Science of Pianoforte practice, Parsifal of the Finding of Christ Through Art, Nem Light from the Greath Pyramid (1893), que li'n valgué una felicitació autògrafa del cèlebre escriptor Georg Ebers.
Finalment, va dissenyar diferents productes de monuments, i va pertànyer a nombroses associacions literàries i artístiques.

## Obres
### Música

Va compondre moltes cançons. Unes obres més conegudes són:
* Night has Thousand Eyes
* Break, Break
* Te Deum

### Llibres

* Wagner's Beethoven (1870)
* Science of Pianoforte practice, Parsifal of the Finding of Christ Through Art, Nem Light from the Greath Pyramid (1893)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 350 (ISBN 84-239-4542-1)
* ↑ Oron, Aryeh. «Albert Ross Parsons (Arranger)». A: Bach Cantatas Website, 2007.
# Albert de Bellièvre

Albert de Bellièvre també conegut com a Pomponi I de Bellièvre (Lió, 1529-1607) senyor de Grignon fou un diplomàtic francès.
Pertanyent a una família de la noblesa, estudià en les universitats de Tolosa i de Pàdua, i més tard aconseguí una plaça de conseller en el Parlament de Chambery. Nomenat posteriorment (1562) tinent general, fou enviat com ambaixador ordinari a la República dels grisons, càrrec en el qual treballà assíduament per a renovar l'aliança de les tres lligues grisones amb França, i sabé conservar les prerrogatives que el seu país havia adquirit.
Acabades aquestes negociacions, i després d'haver estat cinc anys ambaixador a Suïssa, fou nomenat tinent general de la senescalia de Laom (1571), però les dissensions entre els catòlics i protestants de Suïssa l'obligaren de bell nou a passar a aquest país i va poder apaivagar a uns i altres. Superintendent d'Hisenda (1575), president del Parlament de París (1576) i diputat, el rei l'envià a Anglaterra per demanar el perdó de Maria I, però tornà sense haver aconseguit res i es retirà després de la jornada de les Barricades (1588).
Mort Enric III, el seu successor el cridà i aprofita la influència que tenia a Suïssa per impedir la defecció de les lligues. Prengué part activa en les negociacions de la pau de Vervins (1598) i en les conferències de Suresnes (1599), sent nomenat després canceller, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1578 (ISBN 84-239-4507-3)
# Albert de Quintana i Combis

Albert de Quintana i Combis (Torroella de Montgrí, 1834 - Girona, 1907) fou un viticultor, polític i escriptor català, pare de Pompeu de Quintana i Serra.
Conegut per les seves idees liberals utilitaristes, participà en la revolució de 1868, i durant la monarquia d'Amadeu I fou nomenat governador civil d'Osca. Fou diputat del Partit Liberal Fusionista per Torroella de Montgrí del 1876 al 1886 i intendent general d'hisenda a Cuba l'any següent. Introduí algunes mesures renovadores en agronomia a les seves propietats de Torroella, a més de participar activament a les exposicions d'agricultura nacionals i internacionals.
Com a escriptor, fou premiat per l'Acadèmia de Bones Lletres el 1858, i amb el pseudònim de Lo cantor del Ter també fou premiat en els Jocs Florals de 1859 (Llágrimas de sanch), 1860 (Las áligas del any vuyt.-Una llágrima á Girona!), 1869 (Lo rey Pere del Punyal) i 1870 (Cançó del comte d'Urgell en Jaume lo Desditxat); endemés en fou mantenidor el 1873 i president el 1874. Endemés, tingué un destacat paper les relacions amb els felibres de Provença, ja que formà part de la delegació catalana que anà a Avinyó el 1874 i a les Festes Llatines de Montpeller amb Felip Pedrell, Marià Aguiló i Fuster, Teodor Llorente i Francesc Matheu i Fornells. També fou candidat per La Renaixença a presidir el Primer Congrés Catalanista, però fou derrotat per Valentí Almirall.

## Vegeu també

* L'Amistat Occitano-Catalana

## Referències

* ↑ «Albert de Quintana i Combis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Vilamitjana, Dolors «Albert de Quintana: inquietud, impuls, innovació». Papers de Montgrí, núm. 20, 2002, p. 12-78.
* ↑ Vilamitjana, Dolors «Albert de Quintana, entre la Renaixença i el felibritge». Revista de Girona, núm. 245, novembre - desembre 2007, p. 84-93 [Consulta: 13 octubre 2013].

## Bibliografia

* Vilamitjana, Dolors «Albert de Quintana, entre la gestió central i la municipal». Revista de Girona, núm. 245, novembre - desembre 2007, pàg. 64-69 [Consulta: 5 setembre 2011].