OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concepción Mariño

Concepción Mariño Claridge (Valle de l'Espíritu Santo, 1790—Chacachacare, 1854) va ser una heroïna de la independència de Veneçuela.
Nascuda el 1790, filla de Santiago Mariño Acuña, capità de milícies, i d'Atanasia (o Antonia) Claridge, d'origen irlandès. És germana de Santiago Mariño, també heroi de la independència veneçolana. Els Mariño eren una família acomodada i amb propietats a l'illa de Trinidad i a la regió oriental de Veneçuela. Va ser educada als millors col·legis de Trinidad i va créixer en un entorn afí a les idees liberals. En acabar els estudis va tornar a Veneçuela i es es va casar amb José María Senda, amb qui va tenir cinc fills.
Des del començament va estar a favor de la causa independentista, destacant el seu auxili als més desafavorits, raó per la qual va rebre el sobrenom de «Magnànima senyora». Després de la pèrdua de la primera república el 1812, Mariño es va mostrar igual de compromesa amb la causa i va ajudar els republicans a l'exili, convertint la seva hisenda de Chacachacare en un lloc de reunió de revolucionaris i va introduir armes de contraban des de Trinidad i, més tard, des de Jamaica. A la seva propietat es va signar l'acta de Chacachacare, l'11 de gener de 1813, que va marcar l'inici de la campanya d'alliberament oriental, comandada pel seu germà.
Va morir el 1854 als 64 anys, residint encara a la seva hisenda de Chacachacare.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Higuera, Gladys «El rol de la mujer en la independencia» (en castellà). Heurística. Revista Digital de Historia de la Educación, núm. 13, 2010, pàg. 271-272.
* 1 2 «Concepción Mariño» (en castellà). Venezuelatuya. [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ Scarpetta, Leonídas; Vergara, Saturnino. Diccionario biográfico de los campeones de la libertad de Nueva Granada, Venezuela, Ecuador i Perú (en castellà). Bogotà: Imprenta de Zalamea, 1879.
# Concert per a flauta núm. 2 (Weinberg)

La Concert per a flauta núm. 2, op. 148, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1987. Com el Primer Concert per a flauta, el Concert per a flauta núm. 2, compost directament després de la finalització de la Segona Simfonia de cambra, va ser dedicat a Aleksandr Kornéiev.

## Moviments

* I. Allegro
* II. Largo
* III. Allegretto – Andante molto ritenuto – Largo

## Origen i context

El Segon concert per a flauta va ser escrit per a orquestra simfònica, però Weinberg també va produir una versió per a orquestra de corda, designada amb l'op. 148 bis i que data el 17 d'octubre de 1987. No se sap si la peça es va arribar a interpretar a l'URSS. El 23 d'octubre de 2001, la versió per a orquestra completa va ser interpretada per primera vegada fora de Rússia, probablement com a estrena mundial, en un concert a Borås, Suècia, amb Anders Jonhäll com a solista i la Borås Orchestral Society dirigida per Thord Svedlund.

## Referències

* 1 2 Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 16 maig 2020].
* ↑ Fanning, 2019, p. 153.

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Concert per a piano núm. 10 (Mozart)

El Concert per a dos pianos núm. 10 en mi bemoll major, K. 365 (K. 316a) és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart de l'any 1779; tenia vint anys i estava a punt de deixar Salzburg per establir-se a Viena. Mozart el va escriure per poder interpretar amb la seva germana Nannerl.

## Estructura

El concert està instrumentat per a dos pianos, dos oboès, dos fagots, dues trompes, i corda. Consta de tres moviments:
* Allegro, en mi bemoll major i compàs 4/4.
* Andante, en si bemoll major i compàs 3/4.
* Rondo. Allegro, en compàs 2/4.
El concert es desvia de l'habitual concert amb un sol piano, ja que predomina el diàleg entre els dos pianos que intercanvien idees musicals. Mozart divideix els passatges més destacats entre els dos pianos per igual. A més, l'orquestra roman molt menys activa que en altres concerts per a piano de Mozart; el protagonisme és per als dos solistes.
El primer moviment és líric i, com ha observat Ledbetter, "meravellosament espaiós, com si Mozart estigués gaudint completament de si mateix i deixant que les seves idees flueixin lliurement". El moviment central és lent i refinat; l'orquestra roman en un segon pla acompanyant els dos pianistes. El rondó final presenta una unitat rítmica i, després d'uns passatges lírics, retorna l'exuberant tema principal del Rondó.

## Referències

* ↑ Program notes per Steven Ledbetter Arxivat 2007-10-21 a Wayback Machine. per a la interpretació del concert del 12 de novembre de 2006 de Los Angeles Chamber Orchestra
# Concert per a piano núm. 1 (Martinů)

El Concert per a piano núm. 1 en re major, H. 149, fou compost per Bohuslav Martinů entre l'agost i el setembre de 1925 a Polička. Va ser dedicat al pianista Jan Heřman, que la va estrenar a Praga el 21 de novembre de 1926 sota la direcció de Robert Manzer.

## Moviments

* Allegro moderato
* Andante
* Allegro

## Origen i context

Martinů no era el típic compositor per al teclat, però va deixar un llegat de prop de quaranta composicions per a piano solista, a més d'una imponent sèrie de cinc concerts per a piano i una sèrie d'altres obres incloent un divertimento concertant, un concertino, un concert per a dos pianos i una joguenera polifònica Sinfonietta Giocosa per a piano i orquestra de cambra. Tot i que en les seves peces per a piano sol va mostrar una rica paleta de gèneres (que van des del jocose, modernes miniatures inspirades a través de les delícies composicionals de Smetana, a una sonata), els seus opus concertants estan dotats d'un esperit d'estil sintètic que combina característiques del seu format favorit del concerto grosso, amb propietats sonores audaces i una cantilena altament emotiva.

## Anàlisi musical

El Concert per a piano núm. 1 irradia l'encant de l'avantguarda de París de la dècada del 1920, com per exemple amb la música de jazz en el tercer moviment.

## Referències

* 1 2 3 «Informació de l'obra» (en anglès). Bohuslav Martinů Institute. [Consulta: 15 desembre 2018].
# Concert per a piano núm. 1 (Xostakóvitx)

El Concert per a piano, trompeta i orquestra de cordes en do menor, op. 35, també conegut simplement com a Concert per a piano, va ser escrit per Dmitri Xostakóvitx i estrenat el 15 d'octubre del mateix any amb el compositor al piano, Alexander Schmidt com a trompetista i l'Orquestra Filharmònica de Leningrad sota la batuta de Fritz Stiedry. El concert, que va ser començat el 6 de març i finalitzat 20 de juliol del mateix any de la seva estrena, consta de quatre moviments que se succeeixen sense interrupcions.

## Origen i context

Xostakóvitx va compondre aquest concert a l'edat de vint-i-set i es pot qualificar d'un entreteniment suculent. L'estil és més enlluernador i colorit que el Segon Concert. La particular combinació de piano, trompeta i orquestra de corda és una escriptura inusual que permet textures brillants, de vegades amb tints d'humor. L'execució és virtuosa per a tothom, pels dos instruments solistes i també per les cordes. Tanmateix, les textures són clares i ben equilibrades, hi ha moltes melodies atractives, i la música és dinàmica i expressiva.

## Moviments

El concert està estructurat en tres o quatre moviments:
* Allegretto
* Lento
* Moderato
* Allegro con brio
El moderato és de vegades vist com un passatge introductori de l'allegro con brio i no com un moviment independent, marcant-lo com Moderato – Allegro con brio. No obstant això, l'humor entre els dos és tan diferent que alguns consideren que són dos moviments.
Durant el segon moviment, lento, la trompeta s'executa amb sordina, la qual cosa li confereix un so molt particular. En l'últim moviment, allegro con brio, la trompeta té alguna intervenció però la importància la té el piano.
Com en altres obres d'aquest període de Xostakóvitx, es fa referència a temes propis i d'altres compositors. Són notables les cites a Ludwig van Beethoven: en el primer moviment, després d'una introducció per part del piano i la trompeta, el piano esbossa una variació dels primers compassos de la Sonata Appasionata; en l'últim moviment, a manera de cadenza, usa una paràfrasi del conegut Die Wut über den verlorenen Groschen (Enutjat per un penic perdut, en alemany).

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. [Consulta: 22 juny 2023].
* ↑ Haygood, Amelia «The Soldier's Tale/ Classical Symphony/ Piano Concerto No.1». Ressenya del disc amb Gerard Schwarz dirigint la Los Angeles Orchestra. Delos Records, 1984.
* ↑ Niederschlag, Tobias «SHOSTAKOVICH Piano ConCertos». Ressenya del disc amb la pianista Anna Vinnitskaya i la Kremerata Baltica. Alpha Classics, 2014.
# Concert per a piano núm. 2 (Brahms)

El Concert per a piano núm. 2 en si bemoll major, op. 83, de Johannes Brahms és aproximadament 20 anys posterior al seu Primer Concert per a piano. Brahms va iniciar la seua composició l'any 1878 i la va completar només tres anys més tard, el 1881, a Pressbaum, en les proximitats de Viena. És considerat per molts pianistes i entesos com una de les peces de major dificultat tècnica dins de la literatura pianística universal.
A diferència del primer concert per a piano, aquest compta amb quatre moviments:
* Allegro non troppo
* Allegro appassionato
* Andante
* Allegretto grazioso
En aquesta obra, Brahms, seguint l'exemple de Liszt i els seus cèlebres concerts per a piano, altera l'esquema tradicional del concert clàssic, introduint, després del primer moviment, un segon moviment ràpid. És una obra de llarg alè, de vasta dimensió, i en aquest sentit, pel seu caràcter marcadament simfònic i els seus amplis desenvolupaments temàtics, s'emparenta amb el seu Primer concert per a piano. D'impuls menys tràgic que el seu predecessor, més aviat imbuït d'un colorit de profund lirisme, aquesta obra gaudeix en l'actualitat d'una popularitat només comparable a les contribucions de Beethoven i Schumann al gènere.
Malgrat la seua gran escala, quan Brahms li va enviar una còpia de la partitures al seu amic, el cirurgià i violinista Theodore Billroth (a qui Brahms va dedicar els seus primers dos quartets de cordes), el va descriure com "unes petites peces per a piano". Brahms mateix, en una carta dirigida a Elisabeth von Herzogenberg, amb el seu proverbial humor, es refereix al segon moviment com "un petit i alegre scherzo".
La peça va ser estrenada a Budapest el 9 de novembre de 1881 amb el compositor al piano. A diferència del seu primer concert, aquest va rebre una molt favorable acollida, i Brahms el va interpretar novament a Alemanya, Àustria i als Països Baixos, a vegades sota la batuta del seu amic Hans von Bülow.

## Enllaços externs

* Descàrrega de moviments en format mp3 Arxivat 2007-10-13 a Wayback Machine.
* Descàrrega de partitures a IMSLP
# Escut de Penàguila

L'escut de penàguila és el símbol representatiu oficial de Penàguila, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alcoià. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'argent, una penya del natural somada d'una àguila de sable. En cap, cairó amb les armes reials de València: d'or, quatre pals de gules. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut es rehabilità per Resolució del 9 de setembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.347, de l'1 d'octubre de 2002.
Es tracta d'un escut històric d'ús immemorial. Tradicionalment Penàguila ha tingut unes armes parlants que al·ludeixen al nom de la localitat: una penya amb una àguila al damunt. Els quatre pals fan referència al seu caràcter de vila reial, amb representació a les Corts.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 180 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 9 de setembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut de l'Ajuntament de Penàguila (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.347, 01-10-2002, pàg. 24.475 [Consulta: 26 maig 2016].
# Diables de Montbau

Els Diables de Montbau són una colla de diables fundada el febrer de 2015 al barri de Montbau, de Barcelona. Compta també amb una colla infantil, els Diablons de Montbau, i un grup de tabalers. Formen part de la Federació de Diables i Dimonis de Catalunya.
La colla participa en l'organització de la Festa Major de Montbau, que se celebra als voltants del 30 de setembre, sant Jeroni, patró de l'església de Montbau, on ofereixen un 'espectacle pirotècnic terrestre estàtic de fi de Festa Major'.
La nit de Sant Joan participen en l'arribada de la Flama del Canigó, fent una passejada pel barri i arribant al Pla de Montbau, on fan un pregó, encenen el peveter i es fa un correfoc i un espectacle de foc. El peveter va substituir la Foguera des del 2012 per normativa de prevenció d'incendis, ja que el barri es troba dins del parc natural de la serra de Collserola.
També pren part de diverses activitats del calendari festiu del barri com els Foguerons, que és una celebració mallorquina de la vila de Sa Pobla relacionada amb la festivitat de sant Antoni Abat. A Barcelona es va introduir el 1992 al barri de Gràcia, i a Montbau se celebra des del 2020.
Compten amb un acte propi i singular: el Girafoc, un acte de foc amb el qual celebren el seu aniversari, on conviden altres colles de diables de Barcelona i Catalunya a participar-hi.
Se'ls pot veure actuant a les Festes de la Mercè i de Santa Eulàlia, així com als correfocs dels barris veïns.

## Referències

* 1 2 «Els Diables de Montbau celebren els 5 anys amb una exposició». Ajuntament de Barcelona, 06-01-2021.
* ↑ «Diables de Montbau». Federació de Diables i Dimonis de Catalunya.
* ↑ «Festa Major Montbau 2019». Ajuntament de Barcelona. Districte d'Horta-Guinardó, 21 setembre a 6 octubre 2019.
* ↑ «Montbau». #Cremem Barcelona.
* ↑ «Els Foguerons de Sant Antoni s'expandeixen fora de Gràcia». Betevé, 09-01-2020.
* ↑ «Girafoc de Montbau'18». Diables de Les Corts, 2018.
# Massís de Ceahlău

El massís de Ceahlău (pronunciat [t͡ʃe̯ahˈləw]) és una de les muntanyes més famoses de Romania. Forma part de la serralada de les Muntanyes Bistriţa de la divisió dels Carpats Orientals, al comtat de Neamţ, a la regió de Moldàvia. Els dos cims més importants són Toaca (1904 m.) i Ocolaşul Mare (1907 m.) d'altitud. Limita a l'est amb el riu Bistriţa i el llac Bicaz, al sud amb el riu Bicaz. Des del sud, el principal punt d'accés és el poble d'Izvorul Muntelui, situat a 12 km al nord de la ciutat de Bicaz. Al nord, la muntanya Ceahlău també és accessible des de Durău.

## Activitats
### Senderisme

El mont Ceahlău és una destinació popular per fer senderisme a Romania. Hi ha set senders principals senyalitzats construïts per a excursionistes i excursionistes. Hi ha tarifes d'entrada per visitar el parc nacional de Ceahlău. i multes per incompliment de la normativa del parc. El parc està vigilat per guardes locals i també hi ha un servei de rescat de muntanya.

### Esquí

Hi ha pistes d'esquí situades a Durău.

### Càmping

El càmping només es permet en alguns llocs designats: a Durău, a prop de Dochia Chalet i a Izvorul Muntelui.

### Xalets i refugis

* Xalet Izvorul Muntelui (757 m d'altitud, camp base), a prop de Bicaz
* Xalet Dochia (1750 m, a prop del pic Toaca)
* Xalet Fântânele (1220 m, a prop de Durău)
* Ceahlău - Estació meteorològica Toaca

### Llocs i llocs turístics notables

* Cascada de Duruitoarea
* Roca panaghia
* Piatra Lată din Ghedeon rock formation
* Pic Ocolaşul Mic
* Roca Dochia
* Turnul lui Butu Stone
* Poiana Maicilor (anglès: Nuns ' Glade)
* Poiana Stănile
* Zona protegida Poliţa cu crini
* Gardul Stănilelor

## Vegeu també

* Set meravelles naturals de Romania

## Referències

* ↑ «Prezentare».
* ↑ «Trasee turistice in Masivul Ceahlau. Trasee montane @ NEAMT ONLINE». Arxivat de l'original el 2015-02-17. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Taxe si amenzi în Masivul Ceahlau @ NEAMT ONLINE». Arxivat de l'original el 2020-02-23. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Serviciul Public Salvamont Neamt - Masivul Ceahlau @ NEAMT ONLINE». Arxivat de l'original el 2020-02-23. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Cabane din Masivul Ceahlau @ NEAMT ONLINE». Arxivat de l'original el 2020-02-23. [Consulta: 9 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del parc nacional de Ceahlău
* Ceahlău a la pàgina Visit Neamt
* Galeria d'imatges
# Casa-fàbrica Eudald Fargas

La casa-fàbrica Eudald Fargas és un edifici situat a la Plaça de Sant Agustí Vell i el carrer dels Tiradors de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental), atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella.

## Història

El 1825, el manescal (veterinari i ferrador) Eudald Fargas va ser nomenat proto-albéitar del Principat de Catalunya, o examinador dels aspirants a exercir com a veterinaris. Tanmateix, la seva actuació va ser controvertida, ja que segons un informe del 1836, n'havia habilitat més de 1.200 en cinc mesos, atorgant-los el títol pel simple interès crematístic, ja que la major part mancava de coneixements de la professió.
El 1840, Fargas, que vivia al carrer d'en Tantarantana, 1, va sol·licitar l'adquisició en emfiteusi d'una part del solar de l'antica fleca municipal o «Pastim», i el 1846 va encarregar el projecte d'una casa-fàbrica a l'arquitecte Josep Buxareu. Aquesta operació va suposar la desaparició del tram corresponent de la porxada i la reculada d'uns pams de la façana. Al cap d'uns anys, s'hi va instal·lar el fabricant de naips Sebastià Comas i Ricart.
Eudald Fargas va morir el 1856, havent fet testament sacramental, figura instituïda pel Recognoverunt Proceres de Pere el Gran.

## Referències

* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Diario de Barcelona, 15-07-1825, p. 1669.
* ↑ Vives Vallés, 2005, p. 80.
* ↑ Guía general de Barcelona, 1849, p. 339.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 158, 410.
* ↑ «Eudaldo Fargas i de Jaume Parodi demana acensuar una part de l'edifici del Pastim». A182 Comissió d'Hisenda 477. AMCB, 04-02-1840.
* ↑ «Eudaldo Fargas. Plaça de Sant Agustí Vell (15) i Tiradors (2-4). Enderrocar part de l'edifici i reedificar mantenint les façanes originals». Q127 Foment 128 C. AMCB.
* ↑ «Eudaldo Fargas sol·licita mitja pluma d'aigua del dipòsit de la font de Sant Augustí (vell) pel subministrament de l'antic edifici del Pastím». A812 Comissió d'Hisenda 2248. AMCB, 15-06-1846.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 146, 160.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 182, 215.
* ↑ Anuario-almanaque del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1879, p. 512.
* ↑ «Diario de Barcelona (edición mañana)» p. 4905, 16-06-1856.
* ↑ «Testament sacrament». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Castanyer-Comas
* Casa-fàbrica Canet-Santonja

## Bibliografia

* Vives Vallés, Miguel Ángel «La antigua carrera de albéitar en España». Libro de actas del XI Congreso Nacional de Historia de la Veterinaria [Múrcia], 2005, pàg. 71-82.
# Marcantonio Bobba

Marcantonio Bobba (Casale Monferrato, Piemont, Itàlia -Roma, 18 de març de 1575) va ser bisbe d'Aosta de 1557 a 1568 i cardenal italià del segle xvi.

## Biografia

Marcantonio, fill del comte Alberto Bobba neix a Casale Monferrato. Estudia a la universitat de Torí. És nomenat senador a Torí pel duc Manuel Filibert de Savoia i és abat comandatari de Pinerolo, Segusia, Caramagna i San Giusto di Susa. Bobba és designat bisbe d'Aosta en lloc de Pierre Gazin el 14 de juny de 1557 per recomanació del duc de Savoia Manuel Filibert. El papa Pau IV el confirma i és consagrat el 15 d'agost de 1557 per Giovanni Angelo Cardinal de’ Medici, Cardenal-Prevere de Santo Stefano al Monte Celio assistit de Borso Merli, bisbe de Bobbio i de Ludovico Simonetta, bisbe de Pesaro. És ambaixador de Savoia a la Santa Seu i participa al concili de Trento a partir de 1563. Deixa el bisbat d'Aosta l'any 1568.
Bobba va ser fet cardenal per Pius IV durant el consistori del 12 de març de 1565 amb el títol de San Silvestro in Capite. Amb els cardenals Giovanni Ricci, Gianfrancesco Commendone i Alessandro Sforza, va ser nomenat inspector dels rius, ports i vies públiques de Roma.
El cardenal Bobba participa als conclaves de 1565-1566 (elecció de Pius V) i de 1572 (elecció de Gregori XII).
Mor a Roma el 18 de març de 1575 i és inhumat a la basílica de Santa Maria degli Angeli e dei Martiri.

## Referències

* 1 2 3 «Marcantonio Bobba».
* 1 2 3 «BOBBA, Marcantonio in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 5 juny 2020].
* 1 2 «Marcantonio Cardinal Bobba [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ «The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary - Consistory of March 12, 1565». [Consulta: 5 juny 2020].
# Gascó negre

El gascó negre, anomenat també gascó marítim o gascó landès i, sovint, parlar negre (parlar negue en occità gascó), és un subdialecte del gascó, el qual és part de la llengua occitana. Es caracteritza pel seu vocalisme, el qual ha centralitzat la /e/ i l'ha arrodonida, en un so que se sol transcriure, si bé no se sol reflectir en l'ortografia.
Es parla a les Landes, de la conurbació de Baiona-Anglet-Biàrritz gairebé fins a Bordeus al llarg de tota la costa, i passant ben a prop però sense incloure les localitats més grans de Dacs i Lo Mont de Marsan.

## Sistema vocàlic

En el parlar negre, la vocal /e/ tònica de l'occità general (la qual procedia de Ĭ i Ē llatines) ha esdevengut més central i més arrodonida, mentre que la /e/ i la /a/ àtones es neutralitzen en [ə] en posició final. No obstant això, hi ha una àrea adjacent que només ha patit aquest segon canvi, fet que fa suposar que es va produir primer.
Així doncs, en el parlar negre tres es pronuncia tr[ø]s, mentre que en parlar clar es pronuncia tr[e]s; al seu torn, per causa de la neutralització en posició àtona, el parlar negre no distingeix el masculí del femení en mots com negue 'negre', i així pronuncia [nǿɣə] tant per al masculí com per al femení, mentre que el parlar clar distingeix entre [néɣe] (masculí) i [néɣɔ] (femení).
Aquest fenomen també es donà, històricament, en el bloc oriental del català, que neutralitzà /e/ i /a/ àtones en [ə] i centralitzà /e/ tònica en [ə], si bé la major part de dialectes del bloc han reestructurat el sistema resultant.

## Representacions socials

El terme 'parlar negre' prové de la idea d'aquells que no hi parlen que es tracta d'un parlar obscur i mal d'entendre. Per contraposició a aquest parlar existeix el terme parlar clar, que fa referència als parlars que no tenen aquesta característica. Es tracta, doncs, d'un concepte relatiu i creat pels individus que fan part del parlar clar. De fet, sembla que els mateixos parlants del gascó negre no són conscients de llur característica i poden desconèixer el terme si no són en contacte amb individus de parlar clar (per exemple, les localitats limítrofes). També és un terme desconegut entre els individus de parlar clar que no són en contacte amb individus de parlar negre.

## Referències

* 1 2 Recasens, 2017, p. 84.
* ↑ Lartigue, 2004, p. 35.
* 1 2 Rohlfs, 1977, p. 119.
* ↑ Lartigue, 2004, p. 80.
* ↑ Lartigue, 2004, p. 29.

## Bibliografia

* Lartigue, Philippe. Le vocalisme du gascon maritime. DEA a la Universitat de Tolosa, 2004.
* Recasens, Daniel. Fonètica històrica del català. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2017. ISBN 978-84-9965-350-1.
* Rohlfs, Gerhard. Le Gascon. Études de philologie pyrénéenne. Max Niemeyer Verlag, 1977. ISBN 3-484-52025-6.