OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bartomeu Carcassona i Garreta

Bartomeu Carcassona i Garreta alies Roser Pic de Aldawala (Barcelona, 13 de maig de 1830 - idem, 2 de març de 1888), fou un autor dramàtic i poeta català.
Estudià a la classe de declamació del Conservatori del Liceu de la Ciutat Condal, entrant després com a aprenent en una fàbrica de veles, en el que també estava empleat Anselm Clavé, fundador de les societats corals Euterpenses.
Els seus primers assajos poètics els va dedicar al seu amic perquè els posés en música i es van cantar pels cors que dirigia. Més tard va obtenir premis en alguns certàmens poètics i va col·laborar amb diversos diaris fins al 1866, en què juntament amb altres literats va organitzar al teatre Odeon, una societat per donar representacions d'obres catalanes, en què va prendre part com a actor i director d'escena, càrrec que va ocupar després en altres teatres passant després a ocupar la majordomia del Gran Teatre del Liceu, que va exercir fins a la seva mort.
Entre les seves obres catalanes i castellanes, cal citar:
* ¡¡Angel de Déu!! (1867), drama català en un acte;
* El hijo de la noche, drama (1872);
* Los paquetaires (1873);
* Pilara, comedia;
* Con succeheix moltas vegadas, joguina catalana;
* Cada ovella amb s'ha parella, comedia;
* Gent de barri, esbós;
* Otra torre de Babel, humorada cómica en cinc llengües;
* Lo sacerdoci del magisteri, comedia;
* Dos amors, quadre dranàtic;
* Pot mes qui piula, La Timba, drama en sis acxtes;
* Lo matrimoni civil, sarsuela;
* Tal se creu durla al molí, comedia;
* La guardiola, sarsuela en col·laboració amb Eduard Vidal;
* Una noya cullidora, la pubilla de Riudoms, comedia;
* El rosario de la Aurora, comedia;
* Ahir i avuy, comedia;
* Marina, prohibida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 808. (ISBN 84-239-4511-1)

## Referències

* 1 2 «Els precursors del teatre català». El Teatre català: Núm. 113 (25 abr. 1914), 25-04-1914, pàg. 279.
* ↑ «Defuncions. 1888. Índex A-Z. Lletra C. (pag.16). Registre núm.1836.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona. [Consulta: 3 març 2022].
# Bartłomiej Pękiel

Bartłomiej Pękiel (1601 - Cracòvia, c. 1670) va ser un notable compositor polonès de música clàssica.
Es dedicà a la música religiosa, seguint l'estil de Palestrina. Pękiel va servir al tribunal de Varsòvia des de almenys 1633. Va ser l'ajudant de M. Scacchi quan aquest era el mestre de la capella reial allà, i més tard va ser ell mateix mestre de capella entre 1649 i 1655. Després es va traslladar a la capella de la catedral de Wawel, a Cracòvia, va dirigir l'orquestra després de la mort de Franciszek Lilius el 1657.
Algunes de les obres més conegudes de Pękiel són: una missa amb doble cor, i una altra, amb el títol de Missa Pulcherrima que fou publicada per Surzinski en el volum nº. IV de les seves Memories, a més, va compondre d'altres misses i mottets.

## Enregistraments notables

* Bartłomiej Pękiel, The Sixteen, COR16110, June 2013

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2213 (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ «COR16110 Bartłomiej Pękiel». The Sixteen. Arxivat de l'original el 14 desembre 2013.
* ↑ «Bartlomiej Pekiel: Ave Maria; Missa Concertata "La Lombardesca"; Audiete mortales - The Sixteen, Eamonn Dougan».

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 342. (ISBN 84-239-4543-X)
# Batalla de Castelfidardo

La batalla de Castelfidardo tingué lloc el 18 de setembre de 1860 a Castelfidardo a la regió de les Marques a Itàlia.

## Antecedents bèl·lics històrics

Als voltants de la vila de Castelfidardo el 1355, Rodolfo di Camerano, general de les forces pontifícies a les Marques, havia derrotat el cap gibelí Malatesta di Rimini.
El 1799 els camperols també sostingueren diversos combats amb els francesos que ocupaven Ancona.

## La batalla entre els piemontesos i els Estats Pontificis

El 18 de setembre de 1860 es lliurà la batalla entre el general Christophe Léon Louis Juchault de Lamoricière, cap de l'exèrcit pontifici, i l'exèrcit piemontès partidari de la unificació d'Itàlia. Lamoricière atacà les posicions de Cialdini, les forces del qual ocupaven una línia que partint de Castelfidardo i passant per Crocetta arribava fins al mar.
El combat fou de curta durada, però acarnissat, arribant l'atac al cos a cos. Malgrat estar les forces equilibrades, ja que a cada bàndol hi havia uns 8.000 combatents, l'exèrcit pontifici, compost per homes de diverses nacionalitats, restava mancat de cohesió; els franco-belgues atacaren a la baioneta i es van batre amb gran bravura, però els altres cossos pontificis fugiren a la desbandada, propiciant la derrota final.
Caigueren en poder dels piemontesos més de 400 presoners, quatre canons, una bandera i gran nombre d'armes i municions; 2.000 fugitius es dispersaren pels turons propers i l'endemà 4.000 homes que s'havien retirat a Loreto (Ancona) capitularen entregant les armes. El general Lamorciere, amb alguns dels seus combatents, es retirà a Ancona, ciutat que fou presa el 29 de setembre, donant com a resultat l'annexió de les Marques i d'Úmbria al regne d'Itàlia i el lliure accés de les tropes italianes a les províncies napolitanes.
En la batalla hi participà el capità Francesc Savalls, després general a les forces carlines de la Tercera Guerra Carlina a Catalunya a les ordres del general Georges de Pimodan de l'exèrcit pontifici, que morí en el combat.

## Vegeu també

* Reunificació italiana

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 237 (ISBN 84-239-4512-X)
# Batalla de Jallais

La batalla de Jallais té lloc el 13 de març de 1793 durant la Revolta de La Vendée.
El 12 de març de 1793, la insurrecció contra la imposta en massa esclatà als Mauges amb la captura de Saint-Florent-le-Vieil. A Le Pin-en-Mauges, els insurgents porten el nom d'un falcó o un valet anomenat Jacques Cathelineau. Jean Perdriau, antic cap d'un regiment de línia, va prendre el lideratge dels insurgents a La Poitevinière. Els dos líders es reuneixen per atacar el Jallais.
Jallais té per la seva defensa només 34 Guàrdies Nacionals de Chalonnes amb un canó de sis lliures a les ordres del comandant Bousseau i el capità Bernard. Els insurgents angevians per la seva banda compten entre 300 i més de 500 homes.
Els patriotes es van estacionar primer a un lloc anomenat Calvari, al sud de Jallais, i després van ocupar la posició prop del castell veí. Els insurgents entren al nord des del poble i després marxen per trobar-se amb els republicans. Aquests últims van col·locar el canó darrere d'un riu i van disparar metralladora, però els camperols es van llançar cap avall i no van patir cap dany. Els artillers, pocs en nombre, no van tenir temps de recarregar la seva arma, els insurgents van creuar el curs d'aigua i van carregar cap als patriotes. En deu minuts, es pren la posició. Els republicans, molts dels quals van resultar ferits, van ser presos. Els insurgents també es van apoderar del canó, que van batejar a Missió.

## Referències

* ↑ Gérard 1999
* 1 2 2009 Gabory 2009
* ↑ Tabeur 2008

## Bibliografia

* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Robert Laffont, 1912-1931 (reimpressió 2009), 1476 pàg.
* Alain Gérard, Per principi de la humanitat...: Terror i Vendée, Fayard, 1999, 589 pàg.
* Jean Tabeur (pref. Jean Tulard), París contra la província: les guerres de l'oest, 1792-1796, París, Economica, coll. "Campanyes i estratègies/grans batalles" (núm. 70) 2008, 286 pàg. (ISBN 978-2-717-85641-5).
# Batalla de Montornès

La batalla de Montornès fou una de les batalles de la Segona guerra remença.

## Antecedents

Quan acaba la Guerra civil catalana amb la victòria del bàndol reialista el 28 d'octubre del 1472, i se signà la capitulació de Pedralbes, els remences esperaven que el rei suprimiria els mals usos per la seva contribució a la guerra. No fou així i el país entrà en una època de desconcert. Els pagesos se senten traïts per la decisió del rei Ferran II d'Aragó. El 22 de setembre del 1484, Bartomeu Sala, de Granollers de Rocacorba, s'alçà al front de la fracció més revolucionària dels remences en l'Alçament de Mieres.

## Batalla

El 4 de gener del 1485, Bartomeu Sala va derrotar a Montornès del Vallès l'exèrcit de la Diputació del General comandat pel veguer de Barcelona Pere Anton de Rocacrespa.

## Conseqüències

Després d'ocupar Granollers, que tenia la consideració de "carrer de Barcelona", Bartomeu Sala va ser derrotat a Llerona (Vallès Oriental) el 24 de març del 1485, conduït a Barcelona i decapitat quatre dies més tard.
La força de la revolta remença obligà el rei Ferran, compromès alhora amb la conquesta de Granada, a cercar una solució amb la negociació. Mentrestant, Francesc de Verntallat i els seus remences mantingueren una posició de bel·ligerància passiva. Controlaven encara els castells de la muntanya: el d'Hostoles, el de Castellfollit de la Roca, el de Milany (Vidrà), el de Rocacorba i el de Rupit, entre d'altres. La presència i ferma posició de Francesc de Verntallat a la muntanya evità que la derrota de Sala representés la fi de les esperances remences. Això els va permetre, entre 1481 i 1486, negociar una posició de força. Després de moltes reunions, els remences acceptaren l'arbitratge reial en els conflictes amb els senyors, signant un compromís a Amer el 8 de novembre del 1485. Finalment, el 21 d'abril del 1486, el rei Ferran II d'Aragó va dictar la sentència arbitral de Guadalupe (1486). Aquesta sentència redimia els mals usos amb un pagament previ de 60 sous per mas, i abolia el dret a maltractar i molts altres abusos senyorials menors.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 173.
* ↑ Valls i Taberner, Ferran. Història de Catalunya. L'Abadia de Montserrat, 2002, p. 326. ISBN 8484154343.
* ↑ Alcalá, César. Les guerres remences. Editorial UOC, 2010, p. 86. ISBN 8497889266.
* ↑ Giralt i Raventós, Emili; Salrach i Marés, Josep M. Història agrària dels Països Catalans. Volum 2. Univ. Autònoma de Barcelona, 2004, p. 167. ISBN 8447527867.
# Batalla de Tel el-Kebir

Batalla de Tel el-Kebir fou una batalla lluitada el 13 de setembre de 1882 entre les tropes angleses, a les ordres del general Garnet Wolseley i les egípcies d'Ahmed Urabi.

## El poble

Tel el-Kebir és un poblet, de la província de Sarkieh (Baix Egipte), districte de El Kamaiat, a 10 qk. E. d'Abu Hammed, a la vora del canal d'aigua dolça de Suez Zagazig, en la vall del Uadi Tumilat; estació de ferrocarril del Caire a Suez per Ismaïlia.
Un palau que s'aixeca en la proximitat és el centre de la granja d'Uadi, domini d'unes 10 hectàrees que feu explotar durant diversos anys la Companyia del Canal de Suez, un xic vers el sud de Tel el-Kebir hi ha els turons de Tell el Maskhuta, que assenyalen l'emplaçament de Heroòpolis, la "ciutat dels tresors", construïda per als captius hebreus per Ramsés II.

## Antecedents

Després que un grup d'oficials egipcis descontents es van revoltar a Urabá el 1882, el Regne Unit van reaccionar a protegir els seus interessos financers i d'expansió al país, i en particular el Canal de Suez.

## Batalla

La host egípcia d'Ahmed Urabi fou derrotada el 13 de setembre de 1882 pels anglesos, a les ordres del general Garnet Wolseley

## Conseqüències

La batalla donà el protectorat d'Egipte al Regne Unit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60, pàg. 1882 (ISBN 84-239-4560-X)
# Batalla del Pont d'Alcolea (1808)

Batalla del Pont d'Alcolea del 1808 fou una batalla durant la Guerra del Francès contra els francesos a principis del segle xix.

## Antecedents

Amb gran part d'Espanya en rebel·lió oberta, Napoleó Bonaparte va establir el comandament a Baiona per reorganitzar les seves forces i corregir la situació, creient que un desplegament ràpid de les forces acovardiria els insurgents i consolidaria ràpidament el seu control d'Espanya, i va enviar una sèrie de columnes que volien escanyar a la rebel·lió prenent i pacificant les principals ciutats d'Espanya: Des de Madrid Jean Baptiste Bessières va dirigir-se a Castella la Vella amb 25.000 homes i va enviar un destacament a Aragó, amb l'objectiu de capturar Santander i Saragossa; Jeannot de Moncey va marxar cap a València amb 29.350 homes i Guillaume Philibert Duhesme amb 12.710 tropes cap a Catalunya, posant setge a Girona. Finalment, un exèrcit francès, compost per 7.550 infants, 3.000 cavalls i 24 peces d'artilleria, sota el comandament del general Dupont, marxava a ocupar Sevilla i el port de Cadis, que resguardava la flota de François Rosilly de la Royal Navy.
En arribar al pont d'Alcolea el trobà defensat per 3.000 soldats, alguns centenars de paisans i 12 canons, forces les quals comanava el coronel Pedro Agustín Echevarri.

## Batalla

Es travà combat el 7 de juny de 1808, sent els francesos refusats en el primer embat, però refets, escometeren novament, veient-se llavors els espanyols obligats a retirar-se, el que feren amb el major orde i poques pèrdues.

## Conseqüències

Els espanyols es retiraren a Còrdova, d'on son forçats a retirar-se deixant una companyia de granaders per entretindre als francesos i protegir la retirada de la resta a Écija. Els francesos, després de prendre i saquejar la ciutat de Còrdova, van continuar en direcció sud, sent derrotats a la batalla de Bailèn.

## Commemoracions

Per a commemorar aquesta acció, i premiar als espanyols que en ella prengueren part, Ferran VII creà la Creu del pont d'Alcolea, que consisteix en una creu de Sant Andreu amb braços d'esmalt, i com a remat una corona de llorer i alzina; en el centre, sobre esmalt blanc, si dibuixa el pont envoltat per la llegenda "La batalla d'Alcolea", i en el revés "Libertat de España, 7 de junio de 1808". Penja d'una cinta verda, i és d'or per als caps i oficials i de plata per a la tropa.

## Referències

* ↑ Chandler, David G. The Campaigns of Napoleon (en anglès). Weidenfeld & Nicolson, 1994, p. 611. ISBN 0-297-81367-6.
* ↑ Gates, David. The Spanish Ulcer: A History of the Peninsular War (en anglès). W W Norton & Co, 1986, p. 51. ISBN 0-393-02281-1.
* 1 2 Fernandez San Roman, Eduardo. Guerra de la Independencia. Historia Militar de Espana de 1808 a 1814 (en castellà). vol.2. Madrid: Imprenta y litografía del depósito de la guerra, 1875, p. 194-207 [Consulta: 26 agost 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàgs. 316-17 ISBN 84-239-4504-9

## Enllaços externs

* COMBATE DEL PUENTE DE ALCOLEA (7 de junio de 1808) Arxivat 2011-08-17 a Wayback Machine.
# Batasio elongatus

Batasio elongatus és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Myanmar.

## Referències

* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H. H. 2004. Batasio elongatus, a new species of bagrid catfish from southwest Myanmar (Siluriformes: Bagridae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 15 (núm. 1): 67-70.
* Ng, H.H. 2006. The identity of Batasio tengana (Hamilton, 1822), with the descripton of two new species Batasio from north-eastern India (Teleostei: Bagridae). J. Fish Biol. 68(Supplement A):101-118.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Batasio sharavatiensis

Batasio sharavatiensis és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Sharavati (Karnataka, Índia).

## Referències

* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bhatt, A. & K. C. Jayaram 2004. A new species of the genus Batasio Blyth (Siluriformes: Bagridae) from Sharavati River, Uttara Kannada, Karnataka. Zoos' Print J. v. 19 (núm. 2): 1339-1342.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H.H. i D.R. Edds 2004. Batasio macronotus, a new species of bagrid catfish from Nepal (Teleostei: Bagridae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 15(4): 295-300.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bathophilus irregularis

Bathophilus irregularis és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 650 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic (Brasil i des de Namíbia fins a Sud-àfrica), l'Índic i el Pacífic.

## Referències

* ↑ Giglioli E. H., 1882. New deep-sea fish from the Mediterranean. Nature (Lond.) v. 27. 198-199.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Gibbs, R.H. i M.A. Barnett, 1990. Melanostomiidae. p. 308-337. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, Portugal; SEI, París; i UNESCO, París, França. Vol. 1.
* ↑ Bianchi, G., K.E. Carpenter, J.-P. Roux, F.J. Molloy, D. Boyer i H.J. Boyer, 1993. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Namibia. FAO, Roma, Itàlia. 250 p.

## Bibliografia

* Barnett, M. A. i R. H. Gibbs, Jr., 1968: Four new stomiatoid fishes of the genus Bathophilus with a revised key to the species of Bathophilus. Copeia 1968 (núm. 4): 826-832.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Swinney, G. N., 1988: Two species of Bathophilus (Stomiiformes, Stomiidae) new to the north-eastern Atlantic. Journal of Fish Biology v. 32: 157-158.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bathyaethiops

Bathyaethiops és un gènere de peixos pertanyent a la família dels alèstids. que es troba a Àfrica.

## Taxonomia

* Bathyaethiops breuseghemi (Poll, 1945)
* Bathyaethiops caudomaculatus (Pellegrin, 1925)
* Bathyaethiops greeni (Fowler, 1949)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Poll, M., 1945. Descriptions de Mormyridae et de Characidae nouveaux du Congo belge avec une étude du genre Stomatorhinus et des genres de Characidae nains africains. Rev. Zool. Bot. Afr. v. 39 (núm. 1): 36-77.
* ↑ Pellegrin, J., 1925. Poissons du Nord du Gabon et de la Sangha recueillis par M. Baudon. Description de deux espèces et d'une variété nouvelles. Bull. Soc. Zool. Fr. v. 50: 97-106.
* ↑ Fowler, H. W., 1949. Results of the two Carpenter African expeditions, 1946-1948. Pt. II--The fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 101: 233-275.
* ↑ BioLib (anglès)
# Bathyraja hesperafricana

Bathyraja hesperafricana és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 342 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 750-2.000 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic oriental central: des de Mauritània fins al Gabon.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ishiyama R., 1958. Studies on the rajid fishes (Rajidae) found in the waters around Japan. J. Shimonoseki Coll. Fish. v. 7 (núms. 2-3). 191-394.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Stehmann, M., 1995. First and new records of skates (Chondrichthyes, Rajiformes, Rajidae) from the West African continental slope (Morocco to South Africa), with descriptions of two new species. Archive of Fishery and Marine Research v. 43 (núm. 1): 1-119.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB