OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Pini-Corsi

Antonio Pini-Corsi (Zadar, Croàcia, juny de 1858 o 1859 - Milà, 21 d'abril de 1918) fou un baríton italià.
Fou nebot del tenor italià Achille Corsi (1840-1906) i germà del tenor Gaetano Pini-Corsi (1860-1935), i com aquest últim, també va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. Dotat d'una bella veu de baríton, debutà als divuit anys amb extraordinari èxit a Cremona. Interpretava amb la mateixa distinció els rols més seriosos que els còmics, malgrat que en els últims anys de la seva carrera s'hagué de limitar, generalment, a aquests últims, en els que no fou avantatjat per cap dels artistes lírics del seu temps.
Verdi li confià un dels seus papers més importants de Falstaff per l'estrena d'aquesta obra. Actuà alguna temporada en els teatres d'òpera de Madrid i Barcelona, sempre amb grans aplaudiments. Va actuar un total de 275 vegades al Metropolitan Opera de Nova York, entre 1899 i 1914.
Es va casar amb la mezzosoprano Clorinda Nistri, Clorinda Pini-Corsi després de casada (1828-1921), qui també va actuar al Liceu de Barcelona. El seu fill Umberto Pini-Corsi (1879-19211) fou també tenor.

## Referències

* ↑ «Pini-Corsi, Antonio» (en anglès). Metropolitan Opera. [Consulta: 20 novembre 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 478 (ISBN 84-239-4578-2)
# Ronald Kwemoi

Ronald Kwemoi (Comtat de Bungoma, Kenya, 19 de setembre de 1995) és un atleta kenyà, especialitzat en proves de mig fons i de fons. També participa en proves de camp a través. Ha participat en 2 Olimpíades, guanyant la medalla de plata a la prova dels 5.000m dels Jocs Olímpics de París 2024. A més ha guanyat 1 medalla de bronze en el Campionat d'Àfrica de 2014.
Actualment, ostenta el rècord del món sub-20 de 1.500m, amb una marca de 3:28.81 minuts, aconseguida el 18 de juliol de 2014 a Mònaco.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| 1.500m llisos | 3:28.81 WU20R | Mònaco | 18 de juliol de 2014 |
| 5.000m | 13:02.56 | Xiamen | 20 d'abril de 2024 |
| 10.000m | 27:33.94 | Hachioji | 26 de novembre de 2016 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2016 | Rio de Janeiro | 13a posició | 1.500m |
| 2024 | París | 2 | 5.000m |
| Campionat del Món ||||
| 2017 | Londres | 9a posició (semifinals) | 1.500m |
| 2019 | Doha | 7a posició | 1.500m |
| Campionat d'Àfrica ||||
| 2014 | Marràqueix | 3 | 1.500m |

## Referències

* ↑ «Perfil d'atleta» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ «Ronald Kwemoi's Long Journey from U20 World Record Holder to Olympic Silver Medalist» (en anglès). Let's Run, 15-10-2024.
# Espills (cim)

Espills és una muntanya amb dos cims bessons, de 1.185,4 i 1.186,6 m d'altitud situat a l'antic terme ribagorçà de Sapeira, de l'Alta Ribagorça, pertanyent a l'actual terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà. Està situat al centre de l'antic terme de Sapeira, al nord-est del poble d'Espills; és el cim culminant de la carena on està situat el poble. És al sud-oest del Tossal de l'Abadia. Conté la fita geodèsica núm. 255086001.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Esport i Cultura

Esport i Cultura va ser una publicació d'esports editada a Igualada l'any 1922.

## Descripció

Portava el subtítol Revista setmanal il·lustrada i també Porta-veu de la Secció d'Esports del Ateneu Igualadí de la Classe Obrera. L'editor era l'Ateneu Igualadí. Els tres primers números es van imprimir a Barcelona, a La Tribuna i després s'imprimia als tallers de Codorniu i Miranda. Al principi tenia vuit pàgines, amb un format de 23 x 18 cm i, a partir del núm. 4, en va tenir 16, amb un format de 27 x 19 cm. Les pàgines tenien dues columnes. Portava fotografies.
El primer número va sortir el 3 de gener de 1922 i l'últim, el 26, el 27 de juny del mateix any. Va canviar diverses vegades de capçalera.

## Continguts

A l'article de presentació deien que l'objectiu de la revista era «enfortir el cos i dignificar l'esperit: enfortiment per mitjà de l'esport, que vol dir salut i dignificació pel conreu de la cultura».
Publicava informació i comentaris sobre activitats esportives, taules d'entrenament per a la pràctica dels esports atlètics i també organitzaven proves atlètiques, partits i curses. Tot i haver-hi notícies sobre automobilisme, boxa i atletisme, dominava la informació sobre futbol, especialment en les il·lustracions. Pel que feia a l'aspecte cultural, hi havia poesies, articles sobre música, teatre, conferències i comentaris generals sobre les activitats igualadines, especialment les que estaven organitzades per l'Ateneu Igualadí.
La dirigia Jordi Bel i entre els seus redactors i col·laboradors cal esmentar Rossend Calvet i Mata, que també havia dirigit la publicació, Josep Rius Borràs, Francesc Bosch, Antoni Muset Ferrer, Joan Trullàs i Amadeu Altimira.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 325.
* ↑ «Salutació». Esport i Cultura, 1, 03-01-1922.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 326-328.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Esquerra

En política, l'esquerra és, sense precisió particular, el conjunt de les tendències polítiques típicament associades a qualsevol classe de socialisme o socialdemocràcia en oposició a la dreta política i al liberalisme econòmic. Aquesta accepció es deu al fet que, en l'Assemblea Constituent que es va formar a França després de la Revolució Francesa, els constituents més radicals, els jacobins, que propugnaven la transformació de la monarquia constitucional en una república, ocupaven el cantó esquerre de l'hemicicle legislatiu. Els termes dreta i esquerra, utilitzats en la pràctica parlamentària, passarien a considerar-se categories primordials de la identitat política a inicis del segle xx.
En Occident i en particular en aquells països on el sistema polític pot considerar-se una democràcia liberal, normalment tant l'esquerra com la dreta són versions liberals i democràtiques, i no propugnen cap sistema polític alternatiu.
Dins de l'esquerra, existeix un ampli espectre polític que va des de l'esquerra moderada a l'extrema esquerra. El comunisme i l'anarquisme són considerats com formes radicals d'esquerra política, encara que tècnicament els segons no s'inclourien en l'espectre polític, ja que no es regeix per un sistema polític representatiu per a dur a terme els seus projectes. L'esquerra també està associada amb els sindicats i les manifestacions, encara que aquests no siguin exclusius de l'esquerra. També es consideren d'esquerra moviments socials com el de l'alterglobalització, l'ecologisme, el feminisme, els ocupes, el pacifisme o els punks.
Els conceptes d'esquerra i dreta, de totes maneres, són relatius al país i a la situació política del propi país i del món.

## Referències

* ↑ Costa, Roger «Per què es diu que els partits polítics són de dreta o d'esquerra». Sàpiens [Barcelona], núm. 66, 4-2008, p. 5. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Sapiro, G. «Sobre l'ús de les categories de “dreta” i “esquerra” en el camp literari». Debats. Revista de cultura, poder i societat, vol. 130 (2), 2016, pàg. 100. Arxivat de l'original el 2017-02-11. ISSN: 0212-0585 [Consulta: 8 febrer 2017]. Arxivat 2017-02-11 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Feixisme d'esquerra
Viccionari
# Gorg Anguiler

El Gorg Anguiler és un gorg del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. És el superior dels dos gorgs que forma la Riera de Castellnou al Molí de Brotons, just per damunt del Salt de la Tosca. És a l'extrem oriental de la Vall de Marfà.

## Referències

* ↑ GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
# Vent zonda

El zonda és un vent argentí, local, sec i càlid que bufa sovint i porta molta brutícia sobre els contraforts orientals dels Andes, a l'Argentina. Aquest vent neix en l'anticicló de l'oceà Pacífic, per la qual cosa s'inicia com un vent fred i humit. Posteriorment, és desviat pel cicló de la Pre-serralada i entra en la zona d'altures superiors, xocant i generant pluges orogràfiques i nevades en el cim de la serralada. Més endavant, entra en el territori argentí (províncies de Mendoza, San Juan, Catamarca, Salta i La Rioja) en forma seca i baixa la serralada, augmentant la seva temperatura pel reescalfament adiabàtic o efecte foehn, generant temperatures de fins a 40 °C.
Aquest vent beneficia la regió de Cuyo, ja que les nevades proporcionen disponibilitat d'aigua. El zonda es desenvolupa entre els mesos de maig i octubre.
Els seus efectes se senten en la província de la Rioja, Mendoza i de manera més forta a San Juan i a Catamarca, i en particular en la ciutat de Tinogasta, on el vent se sent amb més força.

## Llegenda del seu origen

Segons la llegenda, Gilanco era un jove huarpa fort i àgil que mai fallava un tret amb el seu arc. Era admirat pel seu poble. Portat per la vanitat, pujava les muntanyes matant tots els animals al seu pas només per diversió; això irritava Yastay, divinitat protectora dels animals de les muntanyes, el qual es va aparèixer i li va dir que la Pacha Mama no tolerava més els seus actes i que si hi tornava rebria un gran càstig.
Després d'un temps, Gilanco va tornar amb les seves malifetes. Pacha Mama se li va aparèixer, deixant suspesa en l'aire la seva fletxa, i el va envoltar en remolins de pols arenosa. Va dir que havia estat molt despietat i cruel i rebria el seu càstig. Un gran remolí de vent el va aixecar pels aires i un vent calent va començar a allunyar-se de l'indret, arrossegant tot sobre el terra. Des de llavors, es diu, bufa el vent zonda quan algú desobeeix la Pacha Mama.

## Referències

* ↑ Organització Meteorològica Mundial. «Zonda». Eumetcal. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ «El viento Zonda y su leyenda.». Arxivat de l'original el 13-09-2018. [Consulta: 21 agost 2021].

## Bibliografia

* Natalia Ahumada: «Un desastre negado: el viento zonda en Mendoza» (pàgs. 105 a 119). En M. Gascón et al.: Vientos, terremotos, tsunamis y otras catástrofes naturales. Historia y casos latinoamericanos. Buenos Aires: Biblos, 2005. 159 pàgs. ISBN 950 786 498 9.

## Vegeu també

* Sudestada
* Pampero
# Eusebi Molera i Bros

Eusebi Molera i Bros (Vic, Osona, 13 de novembre de 1847 - San Francisco, Califòrnia, EUA, 1932) fou un enginyer, urbanista i arquitecte català.

## Publicacions

* «La Diversibilitat de la llum elèctrica». Revista Europea. Vol. 14, núm. 291 (1879), p. 353-360. (Conjuntament amb Joan Cebrián.)
* «The Pyramids of Teotihuacan». The California Arquitect (1883).
* Mexican Calendar or Solar Stone. San Francisco: Academy of Sciences, 1883.
* «37th Annual Report of the President of the Mercantil Library». The Mercantil Library. San Francisco, 1889.
* «El Terratrèmol de San Francisco». Il·lustració Catalana. Núm. 4 (1906), p. 341-346.
* The March of Portolà and The Log of the San Carlos. San Francisco: The California Promotion Committee, 1909.
* «Edward Robenson Taylor». Quaterly of the California Historical Society. Vol. 2, núm. 3 (1924), p. 263.

## Referències

* ↑ Molera i Solà, Pere; Molera i Barrueco, Irene «L'arquitecte català de San Francisco: Eusebi Molere i Bros» (pdf). Ausa. Patronat d'Estudis Osonencs, número 163, 2009, pàgina 168 [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ Arroyo, Mercedes; Mahn, Gerardo. «La Sociedad Española de Electricidad y los inicios de la industria eléctrica en Cataluña». A: Las Tres Chimeneas. Implantación industrial, cambio tecnológico y transformación de un espacio urbano barcelonés (pdf) (en castellà). volum I. Barcelona: FECSA, 1994, pàgines 33 [Consulta: 12 maig 2020].

## Bibliografia

* BERNAT, Pasqual. «Científics». Vicgrafies. Revista de Biografies Vigatanes Núm. 4 (2006).
* MOLERA I SOLÀ, Pere; MOLERA BARRUECO, Irene. Un artífex català de Califòrnia: Eusebi Molera i Bros. Barcelona: Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, 1997.
* MOLERA I SOLÀ, Pere; MOLERA BARRUECO, Irene. «L'arquitecte català de San Francisco: Pere Molera i Bros». Ausa. Vol. 24, núm. 163 (2009), p.322-439.
* ROSÉS I POU, M.Carme. Petita història d'Eusebi Molera i Bros. Barcelona: Mediterrània, 1995.
* SALARICH I TORRENTS, Miquel Història del Círcol Literari de Vic. Vic: Patronat d'Estudis Osonencs, 1962.
* SALARICH I TORRENTS, Miquel. Vigatans il·lustes. Vic: Patronat d'Estudis Osonencs, 1983.
* SALARICH I TORRENTS, Miquel. S.Siluetes vigatanes
* SUNYOL, Joan. Personatges i tipus populars de la ciutat de Vic i de la Plana. Vic: El Carme, 1983.
* ROVIRÓ I ALEMANY, Ignasi. Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del seminari de Vic (1749 – 1968). Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2000, Osona a la butxaca 22 – 23.
* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28.
* S. SALARICH I TORRENTS, Miquel, S. YLLA-CATALÀ I GENÍS, Miquel. Vigatans il·lustres. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 1983, Osona a la Butxaca, 5-6.

## Enllaços externs

* 63: Eusebi Molera i la reconstrucció de San Francisco (1906) a la Fundació d'Estudis Històrics de Catalunya
* Eusebi Molera i Bros. Aproximació a la figura d'un vigatà inquiet a la Universitat de Vic
# Alfred Grünfeld

Alfred Grünfeld (Praga, 4 de juliol de 1852 – Viena, 4 de gener de 1924 fou un pianista bohemi, el seu germà Heinrich fou un violoncel·lista famós.
Estudià en el Conservatori de Praga i de Berlín, i s'establí després a Viena, on tingué entre altres alumnes en Karl Ekman, més tard fou individu de la Capella Imperial. Es distingí per la seva brillant tècnica, interpretació plàstica de les obres més complicades, gran intel·ligència i esperit comprensiu i refinat; les seves composicions originals són d'escassa importància, incloent-hi les seves òperes Der Lebemann (Viena, 1893) i Die Schönen von Fogaras (Dresden, 1907). Per contra, és autor de notables transcripcions i arranjaments.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1441 (ISBN 84-239-4526-X)
# Dionísia Fité de Goula

Dionísia Fité de Goula (Barcelona, 1847 - Madrid, 9 d'abril de 1873) fou una soprano catalana.
Filla de Joan Fiter Huguet, sabater natural de Barcelona, i Silvèria Bisbal Sarró, natural de Gandia. Va estudiar cant amb el director i compositor Joan Goula, amb qui va contreure matrimoni el dia 1 de febrer de 1865 amb 21 anys. Va començar la carrera operística l'any 1868 a Palma, en el moment en què el seu marit n'era director. Va recórrer després teatres de Moscou, Hamburg i altres d'Alemanya. També va cantar a Sevilla, Barcelona i Madrid. Varen tenir almenys dos fills: en Joan Goula i Fité (1866-?), també director d'orquestra, i Robert Dionís Goula i Fité (Barcelona 1871-1887).

## Referències

* ↑ «Dades a musicsack.com».
* ↑ «Almanaque de la Ilustración para 1874». , pàg. 51.
* ↑ «Family Search. Registre Civil de Barcelona, Matrimonis 1865, núm. 122», 01-02-1865. [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ López-Calo, José. Diccionario de la música española e hispanoamericana, Instituto Complutense de Ciencias Musicales,, 1999, p. 146. ISBN 9788480483087.
* ↑ La Imprenta, 1873, p. 2393.
* ↑ «Family Search. Registre Civil de Barcelona, Naixements 1866, llibre 1r, fol. 63, núm. 252», 15-01-1866. [Consulta: 23 juliol 2019].
* ↑ «Naixements.1871. Llibre 2. Fol. 166 Registre núm. 4669». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 17-11-1871. [Consulta: 17 juliol 2019].
# Antonio Squarcialupi

Antonio Squarcialupi conegut com a Antonio degli Organi (Florència, 27 de març de 1416 - 6 de juliol de 1480) fou un organista, el més famós d'Itàlia en el seu temps. Fou propietari d'un còdex musical (conegut encara avui dia com el Còdex Squarcialupi) on s'hi recullen composicions d'artistes italians del segle xiv, especialment de Francesco Landini i d'altres músics com Bartolino da Pàdua, Niccolò da Perugia, Andrea da Firenze o Jacopo da Bologna.
Fou organista de l'església de Santa Maria del Fiore, de la seva vila nadiua, i és considerat com un dels músics i executants més notables del seu temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 91 (ISBN 84 239-4556-1)
# Devriès (nissaga)

La nissaga Devriès va ser una família de cantants d'òpera d'origen holandès que va tenir èxit a Europa i Amèrica del Nord al llarg de diverses generacions. La soprano Rosa de Vries-van Os va ser la matriarca de la família i va tenir cinc fills que també van ser cantants d'òpera: Marcel Devriès, Jeanne Devriès, Fidès Devriès, Maurice Devriès i Hermann Devriès. Després d'ells, la tradició musical es va mantenir amb el net de Marcel, David-Etienne Devriès, i el seu fill, el compositor Daniel Devriès. Amb tot, la família Devriès va deixar un important llegat en el món de l'òpera.
* Rosa de Vries-van Os (Deventer, (1828) - (La Haia), 1889) va ser una soprano holandesa.
* Marcel Devriès (Brussel·les, 1849 - idem. 1923) fou un cantant d'òpera (tenor), fill primogènit de Rosa.
* Jeanne Devriès (Nova Orleans, abans de 1850 – [...?], 1924) era la segona filla de la també soprano Rosa.
* Fidès Devriès (Nova Orleans, (1852) – [...?], (1941) estatunidenca d'origen holandès, fou una soprano, tercera filla de Rosa.
* Maurice Devriès (Nova York, (1854) - Chicago, (1919)) fou un baríton estatunidenc d'origen holandès, quart fill de Rosa.
* Hermann Devriès (Nova York, (1858) - Chicago, (1949)) fou un baríton estatunidenc d'origen holandès, cinquè fill de Rosa.
* David-Etienne Devriès (Banhèras de Luishon (Alta Garona), (1882 - Nova York, (1936), fou un cantant d'òpera francès de la corda de tenor, net de fill Marcel i, per tant, net de Rosa.
* Daniel Devriès, conegut com a Ivan Devriès (Saint-Lunaire, (Bretanya), (1909) - [...?], (1997), fou un compositor francès de la quarta generació dels Devriès, era fill de David.

## Referències

* 1 2 3 Forbes E. Devriès [De Vries]. In: The New Grove Dictionary of Opera. Macmillan, Londres i Nova York, 1997.
* 1 2 3 4 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 757 (ISBN 84-239-4518-9)
* ↑ Forbes E. Devriès [De Vries]. In: The New Grove Dictionary of Opera. Macmillan, Londres i Nova York, 1997.
* ↑ Gourret J. Dictionnaire des Cantatrices de l'Opéra. Editions Albatros, Paris, 1987.
* ↑ Forbes E. Devriès [De Vries]. In: The New Grove Dictionary of Opera. Macmillan, Londres i Nova York, 1997.
# Deíon

Deíon (en grec antic Δηίων) o Deioneu (Δηιονεύς), segons la mitologia grega, va ser un rei de la Fòcida, fill d'Èol i d'Enàrete. Es casà amb Diomede i se li atribueixen diversos fills, entre els quals destaca Cèfal.
Una filla seva, Dia, es va casar amb Ixíon i Deioneu li va reclamar els presents que per costum es donaven a les noces. Ixíon, pèrfidament, s'hi va negar, i el va precipitar a una fossa plena de carbó encès on va morir.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 132. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 62. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Joan Perelló Ginard

Joan Perelló Ginard nascut a Campos, Mallorca, el 1953, és poeta.
Va iniciar la carrera literària amb la publicació del recull poètic "És massa difícil" a l'antologia col·lectiva Temptant l'equilibri (1973), amb poemes de Lleonard Muntaner i Mariano, Damià Pons i Guillem Soler. El mateix any va aparèixer el seu primer recull, Sempre trobaré algun dolor (1973), i tres anys més tard, el llibre de poemes en prosa Baf de llavis (1976), guardonat amb el premi Andreu Roig de Poesia del 1975.
L'any 1997 va trencar amb més de dues dècades de silenci editorial amb la publicació del poemari Carasses (1997), que rebé el Premi Bernat Vidal i Tomàs de Poesia del mateix any, i des de llavors no ha deixat de publicar amb una gran regularitat, amb títols com La set del viatger (2001), Sal de Migjorn (2002), Manual d'ànsia (2005), Quadern de manobre (2007), premi Josep M. López-Picó, Vila de Vallirana de poesia del 2006, A recer (2009), Inventari d'omissions (2011), La casa del vespre (2014), L'atles deshabitat (2015), El mapa de l'infinit (2016), Abecedari de crepuscles, Tria Poètica 1973-2017 (2017), Paisatge en pèl (2018), Mans de presagi (2021) i Hivern humil (2025). En el camp de la narrativa ha publicat els llibres L'error o la vida (2013), Música de la indiferència (2015), La ginebra trista del Cafè Balzac (2019) i Els altres (2021)

## Obres
### POESIA

* És massa difícil (Roig editors, 1973) - dins el volum col·lectiu Temptant l'equilibri, amb Lleonard Muntaner, Damià Pons i Guillem Soler
* Sempre trobaré algun dolor (Editorial Moll,1973)
* Baf de llavis (Roig editors,1976)
* Carasses (Editorial Moll,1997)
* La set del viatger (Editorial Moll, 2001)
* Sal de Migjorn (Lleonard Muntaner editor, 2002)
* Manual d'ànsia (El Tall, 2005)
* Quadern de manobre (Proa, 2007)
* A recer (Edicions del Salobre, 2009)
* Inventari d'omissions (El Gall editor, 2011)
* La casa del vespre (Lleonard Muntaner editor, 2014)
* L'atles deshabitat (Adia edicions, 2015)
* El mapa de l'infinit (Pagès editors, 2016)
* Abecedari de crepuscles (Ensiola, 2017) -tria personal 1973-2016-
* Paisatge en pèl (Adia, 2018)
* Mans de presagi (Lleonard Muntaner editor, 2021)
* Hivern humil (Adia, 2025)

### NARRATIVA

* L'error o la vida (Editorial Moll, 2013)
* Música de la indiferència ( Lleonard Muntaner editor, 2015)
* La ginebra trista del Cafè Balzac (El Gall editor, 2019)
* Els altres (Ensiola, 2021)

## Enllaços externs

* «Joan Perelló Ginard». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* La Brúixola, blog personal de Joan Perelló Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.
# Dia de la unificació dels principats romanesos

El dia de la unificació dels principats romanesos (en romanès: Ziua Unirii Principatelor Române) o, extraoficialment, el Petit Dia de la Unió (en romanès: Ziua Micii Uniri), és un dia festiu de Romania que se celebra cada 24 de gener per commemorar la unificació dels principats romanesos (Moldàvia i Valàquia), també coneguda com la "Petita Unió", el 24 de gener de 1859 sota el comandament del príncep Alexandru Ioan Cuza.
Aquest esdeveniment es considera clau i es veu com el primer pas cap a l’objectiu d’aconseguir un estat unitari romanès, tal com es va assolir l’1 de desembre de 1918, quan l’Assemblea Nacional romanesa va declarar la unió de Transsilvània, Banat, Crișana i Maramureș amb el Regne de Romania.
El dia de la unificació dels principats romanesos va ser adoptat per primera vegada pel Senat el 2 de juny de 2014 i posteriorment per la Cambra de Diputats el 3 de desembre del mateix any. Les vacances es van fer oficials quan el president romanès Traian Băsescu va signar pocs dies després un decret que el promulgava el 16 de desembre. Així, la Llei núm. 171/2014 dicta que, el 24 de gener, les autoritats centrals i locals podran proporcionar suport material i logístic als esdeveniments artístics i culturals dedicats a aquest dia. Des del 2016, l’observança és un dia inhàbil a Romania.
El Dia de la Unificació dels Principats Romanesos també se celebra a Moldàvia.

## Referències

* ↑ Ionel, Iloae «Ziua Unirii, marcată cu depuneri de coroane și muzică populară» (en romanès). Monitorul de Botoșani, 21-01-2021.
* 1 2 «Ziua Unirii Principatelor Române» (en romanès). Agerpres, 24-01-2020. Arxivat 29 de gener 2021 a Wayback Machine.
* ↑ «24 ianuarie 1859: "Mica Unire", primul pas spre România. Unirea Principatelor Române sub domnia lui Cuza» (en romanès). Alba24, 24-01-2021.
* ↑ Dima, Maria «Iohannis și Orban se prind în Hora Unirii la Iași» (en romanès). Evenimentul Zilei, 24-01-2020.
* ↑ Vițu, Valeria «Ziua Unirii Principatelor Române, marcată și în R. Moldova» (en romanès). RFI România, 24-01-2018. Arxivat 28 de juny 2023 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Dia nacional de Romania