OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miguel López Remacha

Miguel López Remacha (Madrid, Castella, 6 de maig de 1772 - 14 d'abril de 1827) fou un compositor, músic i cantant madrileny.
Fou tenor de la capella reial (17 de març de 1793), cultivà el gènere religiós, devent-se'l i una Missa de Rèquiem, i se li atribueix la música de l'òpera La Conquista del Perú (Madrid, 1790).
Es distingí més com a didàctic, com ho demostren les seves obres:
* Arte de cantar,
* Compendio de documentos Musicos del canto, (Madrid, 1799).
* La Melopea, en tres parts, solfeig, cant i harmonia (Madrid, 1815).
* Principios de piano, (Madrid, 1824).
* Tratado de harmonía y contrapunto, (Madrid, 1824).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 178 (ISBN 84-239-4526-X)
# Piotr Petróvitx Sokalski

Piotr Petróvitx Sokalski, rus: Пётр Петрович Сокальский (Khàrkiv antiga Khàrkiv, 26 de setembre de 1832 - Odessa, 11 d'abril de 1887) fou un compositor i estudiós de la música, rus. Fou l'oncle patern del també compositor Vladímir Sokalski.
Estudià ciències naturals i música en la seva ciutat natal i després es dedicà a l'ensenyança, començant ja llavors a col·leccionar cants populars. De 1857 a 1860 fou secretari del consolat rus de Nova York i de 1860 a 1876 redactà El Missatger d'Odessa. El 1864 havia fundat la Societat Filharmònica d'Odessa.
La seva obra principal com a musicòleg és la titulada La cançó popular russa, la seva estructura melòdica i el seu caràcter harmònic, en la que fa derivar l'estructura del cant popular rus de la prosòdia del text, i estudià les escales musicals que constitueixen la base de les melodies.
Quant a les seves obres musicals, les principals són les òperes: El setge de Douwno (1884);Mazeppa, i La nit de Maig. A la bora del Danubi, fantasia eslava per a piano, i melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1480 (ISBN 84 239-4556-1)
# Parananochromis longirostris

Parananochromis longirostris és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: sud-oest del Camerun, nord del Gabon i Río Muni (Guinea Equatorial).

## Referències

* ↑ Greenwood, P. H. 1987. The genera of pelmatochromine fishes (Teleostei, Cichlidae). A phylogenetic review. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 53 (núm. 3): 139-203.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lamboj, A. & Melanie L. J. Stiassny, 2003, Zootaxa 171: 1-11.
* Lamboj, A. & M. L. J. Stiassny. 2003. Three new Parananochromis species (Teleostei, Cichlidae) from Gabon and Cameroon, Central Africa. Zootaxa Núm. 209: 1-19.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. & J.P. Gosse 1995: Genera des poissons d'eau douce de l'Afrique. Mémoire de la Classe des Sciences. Académie royale de Belgique. 9: 1-324.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Santiago Dexeus i Font

Santiago Dexeus i Font (Barcelona, 5 de maig de 1897 - 17 de maig de 1973) va ser un tocoginecòleg català, creador de l'Escola Dexeus d'obstetrícia i ginecologia.

## Biografia

Fill de Josep Dexeus i Bové, metge (Tarragona, 12 de juliol de 1855 -- Barcelona, 27 d'agost de 1933) i Victorina Font Soler, de Barcelona. Estudià medicina a Barcelona i finalitzà els estudis l'any 1918, treballà a la Casa Provincial de la Maternitat de la qual el 1949 va ser-ne director i després a l'Institut de Santa Madrona. Va donar a la seva especialitat mèdica una orientació quirúrgica. Es mostrà contrari a l'assistència al part al domicili. Exercí la docència de la seva especialitat mèdica i publicà nombrosos treballs, entre ells un tractat d'obstetrícia (1949) i un altre de ginecologia (1970).

## Família

Santiago Dexeus es va casar amb Montserrat Trias de Bes i Giró i és pare de Santiago Dexeus i Trias de Bes (Barcelona, 1935-2024) i de Josep Maria Dexeus i Trias de Bes (Barcelona, 1924-2016), fills que van continuar la seva tasca en el camp de la ginecologia i obstetrícia amb la fundació el 1973 de l'Institut Universitari Dexeus.
És cunyat de Josep Maria Trias de Bes, germà de la seva dona, i gendre de Joan de Déu Trias i Giró. Alhora, és oncle de Joan Sardà i Dexeus i de Josep Maria Carreras i Dexeus.

## Enllaços externs

* «Santiago Dexeus i Font, renovador de l'Obstetrícia catalana». Galeria de Metges Catalans.

## Referències

* ↑ «Naixements 1895-1898, núm. , jutjat Instituto». Arxiu Contemporani Municipal de Barcelona, 05-05-1897.
* ↑ «Dexeus Campus» (en castellà, català, anglès).
* ↑ «A.H.A.T. Arxiu Parroquial de Santa Maria de la Catedral de Tarragona. Baptismes 1852-1858.pàg.174.imatge 397». Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona, 12-07-1855.
* ↑ Harrington, Thomas S. «Genis de la Medicina». Sàpiens [Barcelona], núm. 105, 7-2011, p. 26-27. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Santiago Dexeus i Font». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Johann August Günther Heinroth

Joan agost Günther Hein Roth (també: Joan agost Günther Heinrodt) (Nordhausen, 19 de juny de 1780 - Göttingen, 2 de juny de 1846) va ser director d'orquestra, pedagog, compositor i escriptor alemany.
El 1818 succeí a J. N. Forkel com a director de música de la Universitat de Göttingen i volgué adoptar per a l'ensenyança una simplificació de la notació, limitant-la a les tonalitats més usuals. A més fundà una societat de concerts a Göttingen i contribuí a la reforma del cant eclesiàstic israelià.
Deixà diverses composicions vocals, però tenen més importància les seves obres didàctiques, entre les cal mencionar: Gesangunterrischts-metodhe für höere und niedere Schulen (1821/23); Volksnote (1818); Kurze Anleitung des Klavierspiel zu lehren (1828), i Musikalisches Hilfsbuch für prediger, Kantoren und organisten (1833).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 844. (ISBN 84-239-4527-8)
# Miguel de Fuenllana

Miguel de Fuenllana (Navalcarnero, Madrid, vers el 1500 - Valladolid, 1579) fou un violista i compositor espanyol del Renaixement.
Era cec de naixement i fou músic de cambra de la duquessa de Tarifa. És conegut principalment per la seva col·lecció de música de viola de mà titulada Orphenica lyra (Madrid, 1564), que dedicà a Felip II.
L'escriptura, molt notable, d'aquesta obra, és la millor prova del grau de cultura musical que havia assolit Espanya en aquella època. L’Orphenica lyra conté transcripcions per a viola de composicions de Juan Vàzquez, Francisco i Pedro Guerrero, Jean l'Héritier, Cristóbal de Morales, els Mateu Fletxa, Ravaneda, Bernal, així com de músics belgues i una sèrie de fantasies del mateix Fuenllana, que són del més alt interès.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1458 (ISBN 84-239-4524-3)

## Notes

* ↑ Existeix una edició musical moderna a càrrec de Charles Jacob.

## Referències

* ↑ Jacob, Charles. Orphénica lyra: (Seville 1554). Oxford: Clarendon Press, 1978. ISBN 0-19-816128-X.
* ↑ Fuenllana, Miguel de. Libro de música para vihuela, intitulado Orphénica Lyra, en el qual se contienen muchas y diversas obras. Compouesto por … Dirigido al muy alto y muy poderosos señor don Philippe príncipe de España, Rey de Ynglaterra, de Nápoles, etc nuestro señor. Sevilla: Martín de Montesdoca, 1554.
# Piotr Xenk

Piotr Petróvitx Xenk (rus: Пётр Петрович Шенк) (Sant Petersburg, Imperi Rus, 23 de febrer de 1870 - ?) fou un compositor rus. Estudià al conservatori de la seva ciutat nadiua i en un principi es donà a conèixer com a pianista, però després es dedicà a la composició i a la crítica musical. És autor de La puissance d'amour, òpera (1893), Actea, òpera (1899), Le dernier revoir, òpera (1904), Barbe-bleue i Salange, ballets (1899), Saul, cantata, A la memòria de Puschkin, cantata, Gogol, cantata, Alexandre II, cantata, Nicolau II, cantata, Tres simfonies, Hero i Leandre, poema simfònic, música de cambra, cors a cappella i lieder.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa) Volum núm. 54, pàg. 971 ISBN 84-239-4554-5
# Johann Avenarius

Johann Avenarius (Steinbach-Hallenberg i Steinbach, 6 de novembre de 1670 - Gera, 11 de juny de 1739) fou un compositor de música alemany. Se li deuen inspirades composicions religioses i diverses romances i cançons. Va estudiar teologia a Jena, va ser predicador a Berka a la Werra el 1692, diaca a Schmalkalden el 1702 i va morir el 1736 com a diaca a Gera.
El seu nebot, també anomenat Johann Avenarius, nascut a Steinbach el 1687, era organista i compositor i es diu que va ser professor de Johann Sebastian Bach.

## Referències

* ↑ Acta historico-ecclesiastica: oder gesammlete Nachrichten von d. neuesten Kirchen-Geschichten, 1737, p. 781–.
* 1 2 Geïllustreerde encyclopaedie: woordenboek voor wetenschap en kunst, beschaving en nijverheid. Elsevier, 1889, p. 73–.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 1229 (ISBN 84-239-4506-5)
* ↑ Vegeu (pages 12–15) and (pages 26–28).

## Bibliografia complementària

* Ernst I Zimmermann. Allgemeine Kirchen-Zeitung, zugleich ein Archiv für die neueste Geschichte und Statistik der christlichen Kirche ... Begründet von Dr. Ernst Zimmermann, Fortgesetzt von Dr. Karl Gottlieb Bretschneider ... und Dr. Karl Zimmermann. Leske, 1851, p. 985–.
* Nederlandsch muzikaal tijdschrift. Bosch, 1843, p. 200–.
# Puzanovia virgata

Puzanovia virgata és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 27,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 480-600 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord de les Illes Kurils.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Fedorov V. V., 1975. Description of a new genus and species of a zoarcid fish Puzanovia rubra, gen. et sp. n. (Pisces, Zoarcidae) from the northern part of the Pacific Ocean. Voprosy Ikhtiol. v. 15 (núm. 4). 587-591.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fedorov, V. V., 1982. (Description of a new species of the zoarcid fishes, Puzanovia virgata sp. n. (Osteichthyes: Zoarcidae) from a region of the northern Kuril Islands). Trudy Zoologicheskogo Instituta Akademii Nauk SSSR. (Proc. Zool. Inst. Acad. Sci.) v. 114: 77-84.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Acadèmia Russa de les Ciències, 2000. Catalog of vertebrates of Kamchatka and adjacent waters. 166 p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mikhaïl Azantxevski

Mikhaïl Pàvlovitx (von) Azantxevski, rus: Михаи́л Па́влович (фон) Азанче́вский (Moscou, 3 de març de 1839 - Sant Petersburg, 24 de gener de 1881) va ser un compositor i professor de música russa.
Estudià al Conservatori de Leipzig, amb els mestres Hauptmann i Richter; des de 1866 fins 1869 visqué a París i fou director del Conservatori de Sant Petersburg de 1871-1876. Poc abans de la seva mort, Edward Dannreuther el va anomenar un dels més conreats de músics russos en vida, i va comentar sobre el delicat acabat de la dicció i la forma que caracteritza les seves composicions, així com per l'àmplia gamma dels seus coneixements en els assumptes musicals en general.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 572 (ISBN 84-239-4506-5)
# Josep Comas i Costa

Josep Comas i Costa (Badalona, 1886 - Badalona, 1919) va ser un pensador i escriptor català.
Va néixer a Badalona el 1886, en una família humil. Va ser deixeble de Francesc Feliu i Vegués, i després va estudiar Comerç a la ciutat de Barcelona. En l'àmbit laboral, va ser funcionari municipal i, més tard, va entrar com a administratiu a la fàbrica de llaunes Gottardo de Andreis. Membre del patronat del Llegat de Roca i Pi, va destacar per la feina que hi va fer.
Persona d'ideologia republicana, va col·laborar amb diverses publicacions barcelonines de caràcter anarquista com Natura i El Productor Literario, on va publicar diversos assaigs filosòfics, però també amb capçaleres locals badalonines catalanistes i republicanes com Pàtria i Llibertat o Gent Nova. Va morir el 1919 encara jove. El seu enterrament va ser de caràcter civil, a un nínxol de l'antic cementiri lliure de Badalona, fora del recinte del cementiri vell, llavors encara destinat a catòlics, i va comptar amb la presència de Francesc Layret. La seva mort va ser molt sentida des dels sectors progressistes, i en opinió del setmanari anarcosindicalista La Colmena Obrera «Comas Costa, a pesar de su situación, pensaba a la moderna».
Poc després de la seva mort, es va formar una comissió de persones que va ocupar-se de publicar un recull dels escrits, que va aparèixer en forma de llibre el 1922 amb el títol Fulles disperses, un total de 207 pàgines impreses a la Impremta J. Casas de Badalona.

## Referències

* 1 2 3 Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998, p. 44.
* 1 2 Albaladejo Blanco, Jordi «Maçoneria, republicanisme i lliurepensadors (1886-1939)». Carrer dels Arbres, núm. 10, 1999, pàg. 34.
* ↑ Catálogo General de la Librería Española e Hispanoamericana (en castellà). vol. 1. Cámaras Oficiales del Libro de Madrid y Barcelona, 1932, p. 655.
# Pistatxer

El festuc o pistatxer (Pistacia vera) és un arbre petit, de fins a 10 metres d'alt, originari de les regions muntanyoses de l'Àsia central. És un arbre caducifoli amb fulles compostes i pinnades, de 10 a 20 cm de llarg.
Es tracta d'un arbre dioic, és a dir, que hi ha plantes masculines i plantes femenines. Les flors no tenen pètals, són unisexuals i en panícula. Els fruits, que són en forma de drupa ovoide i vermellosa i amb una sola llavor comestible d'una flaire característica. Tant el fruit com la llavor s'anomena festuc o pistatxo, tot i que aquests mots s'utilitzen principalment per referir-se a la llavor.
És l'arbre fruiter amb més resistència a la secada i supera en aquest aspecte l'ametller. Però és de creixement i fructificació molt lents.
L'Iran produeix més del 50% dels pistatxos del món que, alhora, són considerats els de màxima qualitat.
Els dos noms, festuc i pistatxo, tenen un mateix origen, però han seguit camins diversos fins a arribar al català. L'original és el grec pistákion. Aquest va donar, per una banda, l'àrab fústaq o fústuq, d'on prové festuc, i, per l'altra, l'italià pistacchio, d'on prové pistatxo.
En temps de la dominació musulmana a Espanya, aquest arbre ja es conreava. Sembla que per desconeixement dels conqueridors cristians de la necessitat de conservar peus mascles (que no fan fruit, i per aquesta raó van ser arrencats) es va perdre aquest conreu, que s'ha recuperat en temps contemporanis.

## Informació nutricional

Valor nutricional per cada 100 g de pistatxos :
| Component | Nombre |
| proteïna | 12% |
| carbohidrats | 11% |
| greix | 74% |
| calories | 594 Kcal |
| calci | 180 mg |
| potassi | 811 mg |
| fòsfor | 390 mg |
| magnesi | 122 mg |
| vitamina A | 25 mg |
També conté altres vitamines tiamina (vitamina B1), riboflavina (vitamina B2), niacina (vitamina B3).

## Referències

* ↑ Turull, Albert «Pistatxos o festucs». Sàpiens [Barcelona], núm. 100, 2-2011, p. 18. ISSN: 1695-2014.
* ↑ AESAN/BEDCA. «Base de Datos Española de Composición de Alimentos». [Consulta: 3 febrer 2017].
# Parapercis decemfasciata

Parapercis decemfasciata és una espècie de peix de la família dels pingüipèdids i de l'ordre dels perciformes. Fa 15 cm de llargària màxima.
El seu nivell tròfic és de 3,34. És un peix marí, demersal i de clima subtropical, el qual viu al Pacífic nord-occidental a les àrees sublitorals de fons sorrencs i fangosos del sud del Japó, Corea del Sud i Taiwan. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., Onzième notice sur la faune ichthyologique de l'île de Ternate. Neder. Tijdschr. Dierk. V. 1. 1863. 228-238
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Franz, V., 1910. Die japanischen Knochenfische der Sammlungen Haberer und Doflein. (Beiträge zur Naturgeschichte Ostasiens). Abhandlungen der math.-phys. Klasse der K. Bayer Akademie der Wissenschaften, v. 4 (Suppl.) (núm. 1): 1-135, Pls. 1-11.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno i T. Yoshino, 1984. The fishes of the Japanese Archipelago. Vol. 1. Tokai University Press, Tòquio, el Japó. 437 p.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sea Around Us (anglès)
* ↑ Yamada, U., S. Shirai, T. Irie, M. Tokimura, S. Deng, Y. Zheng, C. Li, Y.U. Kim i Y.S. Kim, 1995. Names and Illustrations of fishes from the East China Sea and the Yellow Sea. Overseas Fishery Cooperation Foundation, Tòquio, Japó.
* ↑ Nakabo, T. (ed.), 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species. Edició en anglès. Tokai University Press, v. 2: i-vii + 867-1749.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615 p.
* ↑ GBIF (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 1999. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu d'Història Natural de Londres
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. 2905. ISBN 0940228475.
* Cantwell, G. E., 1964. A revision of the genus Parapercis, family Mugiloididae. Pacific Science, v. 18: 239-280.
* Neumann, D., 2006. Type catalogue of the ichthyological collection of the Zoologische Staatssammlung München. Part I: Historic type material from the "Old Collection", destroyed in the night 24/25 April 1944. Spixiana (Múnic), v. 29 (núm. 3): 259-285.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. 1.028 pàgines.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
# Johann Baptist Ellmenreich

Johann Baptist Ellmenreich (Neubrisach, 1770-1850) fou un cantant i compositor alemany. Estava casat amb la contralt Friederike Ellmenreich.
Posseïa una bella veu de baix i cantà per espai de molts anys en el teatre d'òpera d'Hamburg, intentant el 1802 establir un teatre d'òpera alemanya a París. Deixà diverses composicions per a cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 880 (ISBN 84-239-4519-7)
# Gran natura morta (Pablo Picasso)

Gran natura morta (Grande nature morte) és un oli sobre tela de 87 × 116 cm pintat per Pablo Picasso l'any 1918 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Gran natura morta és l'única obra de la col·lecció Walter-Guillaume que pertany a l'època cubista estricta de Picasso, encara que sigui tardana, ja que sembla que data del 1918. Fou preservada per Domenica (la vídua del col·leccionista d'art Paul Guillaume) i sembla haver estat realitzada durant l'estada de l'artista a Biarritz l'any 1918.

## Descripció

La composició, clàssica i fidel al dispositiu cubista, ofereix múltiples punts de vista: la taula i els objectes disposats sobre ella es veuen alhora de cara i de dalt a baix. Aquests objectes són, a més, els motius habituals de la natura morta cubista: la fruitera, l'ampolla, la copa. Però ací tenen un aspecte fàcilment llegible (contràriament als de les composicions gairebé abstractes dels anys anteriors), trenquen amb les lleis tradicionals de la perspectiva i fan obsoleta qualsevol noció de realisme.
Geneviève Allemand veu en aquesta obra un exemple de cubisme moderat:
| « | "Els plans elevats, els objectes deformats, però ja dislocats, es retroben en algunes natures mortes amb vetllador davant d'una finestra del 1919, moderadament cubistes com aquesta, que constitueixen una mena de classicisme del cubisme analític..." | » |
Ací, la taula és representada per un gran paral·lelepípede de color beix, el qual sembla surar gairebé verticalment en l'espai i amb els objectes de la part superior en un equilibri precari. La superposició de plànols i la gamma de colors que cerquen transmetre la textura dels materials (en especial, la fusta) recorden els experiments anteriors de Picasso sobre el collage i el cubisme sintètic.

## Referències

* 1 2 3 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 236-237.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)
* ↑ Orangerie des Tuileries. Collection Jean Walter-Paul Guillaume, París, Ministère des Affaires Culturelles/Réunion des Musées Nationaux, 1966, núm. 97.

## Enllaços externs

* Flickr
* Grande nature morte - National Gallery of Australia (anglès)