OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedro María Unanue

Pedro María Unanue (Ondarroa, Biscaia, o segons alguns Mutriku, Guipúscoa, 15 d'agost de 1814 - Trieste, Itàlia, 3 de gener de 1846) fou un cantant basc.
S'ignora amb qui va aprendre els primers passos en l'art del cant, però ja el 1832 guanyà en renyides oposicions la plaça de tenor de la Catedral de Santander, que desenvolupà per a pocs temps, ja que el 1834 es trobava a Madrid, on intentà entrar al Conservatori, dirigit en aquell temps pel cantant italià Piermarini, el qual es negà a admetre'l en aquell establiment. Llavors Unanue es dirigí a Reart, en el qual rebé una benèvola acollida i amb el que va fer excel·lents estudis que li van permetre actuar en breu en l'escena. Contractat, el 1836, per l'empresa del Teatro de la Cruz, de Madrid, aconseguí gran èxit, i fins al 1842 continuà actuant en aquest teatre i en el del Príncipe, passant el 1844, al Circo, on fou aplaudit amb entusiasme.
Poc temps després marxà vers Rússia, deixant abandonats a la seva esposa i al seu fill de curta edat, havent indicat algun dels seus biògrafs que aquesta determinació es degué a un drama íntim, encara que mai s'arribà a saber la causa verdadera. En el teatre de l'Òpera, de Sant Petersburg, fou aclamat al costat de Rabini, el millor tenor de l'època, i el 1845 cantà a Bèrgam i a Trieste, sorprenent-lo aquí la mort quan estava en la plenitud de la seva vida i de les seves facultats artistíques.
El crític musical Joaquín Espín y Guillén jutjava així al malaurat tenor:
| « | La veu d'Unanue era extensa i robusta fins al màxim, ja que assolia del la greu (clau de fa) al do agut en la extensió d'un tenor sfogatto. El seu caràcter i tessitura de veu corresponia més al gènere seriós que al de gracia o mezzo carattere; així és que en la Norma, Belisario, Zalmira, Esule di Roma i altres del mateix gènere, destacava amb notable avantatja a quants tenors de la seva corda (amb poquíssimes excepcions) havíem escoltat a Madrid. No es creguí pel que acabem d'exposar que a Unanue li era estrany el repertori de mezzo carattere; se l'havia aplaudit un sens nombre de vegades en la Lucia, Lucrezia, Roberto d'Evreux i el Templario, ja que tenia el recurs d'assolir les notes elevades de la veu de tenor sense fatiga, i sense que en la pronunciació aparentes la menor violència. | » |

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 959 (ISBN 84-239-4565-0)
# Ofeltes

Segons la mitologia grega, Ofeltes (en grec antic Ὀφέλτης Ŏphéltēs) va ser un fill de Licurg, rei de Nèmea, i d'Eurídice.
Fou confiat a la captiva Hipsípile, però en un descuit d'aquesta el nen morí estrangulat per una serp.
Aquest fet es va interpretar com un mal auguri per als set cabdills que volien assaltar Tebes, aleshores acampats a prop d'allà.
Licurg li va procurar uns Jocs Fúnebres solemnes en honor seu que més endavant donaren lloc als Jocs Nemeus. Els set cabdills hi van participar i rebatejaren Ofeltes amb el nom d'Arquèmor, "inici del destí".

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 160. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Heterocharax

Heterocharax és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Heterocharax leptogrammus Toledo-Piza, 2000
* Heterocharax macrolepis Eigenmann, 1912
* Heterocharax virgulatus Toledo-Piza, 2000

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Toledo-Piza, M. 2000. Two new Heterocharax species (Teleostei: Ostariophysi: Characidae), with a redescription of Heterocharax macrolepis. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 4): 289-304.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memoirs of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Psychoda pusilla

Psychoda pusilla és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa (Bèlgica, els Països Baixos, Lituània, Noruega, Polònia, Àustria i Itàlia) i la Neàrtica (entre d'altres, Michigan, Nova York, Washington, Texas).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Belgian Species List 2012 (anglès), (francès) i (neerlandès)
* ↑ Catàleg d'espècies dels Països Baixos (neerlandès)
* ↑ Bernotiené, R., Rimšaité J., 2009. Notes on moth flies (Diptera: Psychodidae) inhabiting fungal fruit bodies. Acta Zoologica Lituanica, vol. 19, pàgs. 60-63.
* ↑ Kvifte, G. M., Håland, Ø. & Andersen, T., 2011. A revised checklist of Norwegian moth flies (Diptera, Psychodidae). Norwegian Journal of Entomology 58, 180–188.
* ↑ Ježek, J., 2007. New Records of Moth Flies (Diptera, Psychodidae) from Poland with description of Apsycha gen. nov. Acta Zoologica Universitatis Comenianae. 47:145-160.
* ↑ Aquatic Insects of Michigan Arxivat 2015-04-11 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ The Aquatic Invertebrates of Texas (anglès)
* ↑ William F. Rapp, Jr., 1944. Catalogue of North American Psychodidae. Journal of the New York Entomological Society. Vol. 52, núm. 2, pp. 201-209.
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ PESI (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Satchell, G. H., 1955. The Genus Trichopsychoda (Tonnoir) (Diptera: Psychodidae). Proceedings of the Royal Entomological Society of London. Series B, Taxonomy, 24: 49–57.
* Jérôme Albre, Angélique Quilichini i Marc Gibernau, 2003. Pollination ecology of Arum italicum (Araceae). Botanical Journal of the Linnean Society, 141, 205–214.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* BioLib (anglès)
# Moleta del Remei

La Moleta del Remei és una muntanya de 210 metres que es troba al municipi d'Alcanar, a la comarca del Montsià. S'hi troben les restes del poblat ibèric de la Moleta del Remei.

## Referències

* ↑ «Moleta del Remei». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gracià, Oriol «En el país dels ilercavons». Sàpiens [Barcelona], núm. 86 data = desembre 2009, p. 68-69. ISSN: 1695-2014.
# Ingeborg Bronsart von Schellendorf

Ingebort Starck van Bronsart von Schellendorff (Sant Petersburg, Rússia, 24 d'agost de 1840-Múnic, Alemanya, 17 de juny de 1913) fou una pianista i compositora russa de pares suecs i casada amb el director d'orquestra Hans Bronsart von Schellendorff.
Fou deixebla de Henselt i, com el seu marit, de Liszt. El 1859 donà concerts a París, on aconseguí molts èxits.
Com a compositora va escriure diversos cants i operetes, entre les quals destaquen Jerry und Bateli amb lletra de Goethe, estrenada amb èxit a Weimar, i König Hiarne.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 9, pàg. 972 (ISBN 84-239-4509-X).
# Heteroconger camelopardalis

Heteroconger camelopardalis és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic sud-occidental (el nord-est del Brasil, incloent-hi Fernando de Noronha) i l'Atlàntic sud-oriental (l'illa de l'Ascensió).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1868. Description de trois espèces inédites des poissons des îles d'Amboine et de Waigiou. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 2. 331-335.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lubbock, R., 1980. The shore fishes of Ascension Island. Journal of Fish Biology v. 17 (núm. 3): 283-303.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Heteroconger camelopardalis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Castle, P.H.J. i J.E. Randall, 1999. Revision of Indo-Pacific garden eels (Congridae: Heterocongrinae), with descriptions of five new species. Indo-Pacific Fishes (30):52 p.
* ↑ Feitoza, B.M., R.S. Rosa i L.A. Rocha, 2005. Ecology and zoogeography of deep-reef fishes in Northeastern Brazil. Bull. Mar. Sci. 76(3):725-742.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ino

Ino, d'acord amb la mitologia grega, fou una heroïna, filla de Cadme i d'Harmonia.
Es casà amb Atamant i fou mare de Learc i de Melicertes. Era la seva segona esposa, ja que Atamant havia estat casat amb Nèfele. Gelosa dels dos fills grans del seu marit, Frixos i Hel·le, intentà que els sacrifiqués fent creure que era un manament de l'oracle, però la seua conspiració fou descoberta i els dos joves aconseguiren escapar.
Per haver estat una de les nodrisses de Dionís, nebot seu i fill de la seva germana Sèmele, i criar-lo juntament amb els seus fills, va patir la còlera d'Hera, que va veure com acollia el fruit de l'adulteri de Zeus. Per això va tornar bojos els esposos, enviant-los-hi la fúria Tisífone. Ino va posar Melicertes dins d'una olla amb aigua bullent, i Atamant, creient que Learc era un cérvol, el va matar d'un cop de llança. Després Ino, amb el cos de Melicertes, es llençà al mar, on els déus marins, compadits, la van transformar en Leucòtea, la deessa Blanca, protectora dels mariners. Aquí les llegendes d'Ino i de Leucòtea es barregen.
A diverses parts de l'antiga Grècia se celebraven uns festivals en honor seu anomenats Inoa.
A Mègara, on se suposava que era enterrada, era honorada cada any amb un sacrifici. Altres festivals dedicats a Ino de certa rellevància eren els d'Epidaure Limera a Lacònia (a la vora de la qual hi havia un llac anomenat d'Ino on es feia la festa) i el que es feia a l'istme de Corint.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 322-323. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 124. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461

## Vegeu també

* Inoa
* Leucòtea
# Exèrcit Revolucionari d'Ajuda als Treballadors

L'Exèrcit Revolucionari d'Ajuda als Treballadors (ERAT) (en castellà: Ejército Revolucionario de Ayuda a los Trabajadores) fou un grup armat format durant el 1977 per alguns treballadors de la SEAT i alguns delinqüents comuns. Esdevingué un dels pocs exemples d'autonomia obrera als Països Catalans durant la Transició espanyola, ja que la UGT, alineada amb el PSOE, i sobretot Comissions Obreres, amb el PSUC-PCE, s'erigien com a forces hegemòniques.
Els seus fundadors foren Manuel Nogales Toro, Gabriel Botifoll i José Hernández Tapias. Pretenien, davant la ineficàcia del govern de la transició i la incertesa existent en el món laboral, dur a terme una lluita revolucionària ajudant els treballadors en atur i els sectors afectats per la repressió capitalista. El mitjà era atacar les institucions bancàries.
Amb aquesta finalitat cometeren un atracament a l'hipermercat Catalsa del barri de Sants (Barcelona) el 28 de febrer de 1978. Tanmateix, el 21 d'abril de 1978 foren detinguts gairebé tots els seus membres: Manuel Nogales Toro, Gabriel Botifoll, José Hernández Tapias, José Ramón Sánchez Ramos, Agustín García Coronado, José Fernández, Antonio Mateos López, Gregorio Zabala Ramírez, Héctor Álvarez González i Diego Santos García. Foren acusats d'intentar organitzar un grup semblant a les Brigades Roges o el FRAP.
El 30 de juny de 1980 foren jutjats a l'Audiència Nacional espanyola sota l'amenaça de ser condemnats a penes de presó que oscil·laven entre els dos i els cinquanta anys en funció que cada membre. Els acusats acceptaren que els Comitès de Solidaritat amb els Patriotes Catalans (CSPC) exercissin la defensa política, així com que el grup s'havia situat dins l'estratègia independentista de resistència i d'enfrontament amb l'Estat. Finalment, foren condemnats, aquell mateix any, a set anys de presó. El 1984 foren alliberats i pogueren reincorporar-se laboralment a SEAT.
L'any 2019, el grup Fuerza Nueva, format per Los Planetas i El Niño de Elche, publicaren la cançó «Canción para los obreros de Seat», una adaptació de l'himne d'Els Segadors en homenatge a les accions armades de l'ERAT.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Viadel, Francesc «ERAT: l'exèrcit fantasma de Seat». El Temps, núm. 617, abril 1996, pàgs. 42-46 [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ «Juicio a antiguos trabajadores de Seat acusados de formar un grupo armado» (en castellà). ElPais.com, 01-07-1980. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ Diversos Autors. De l'esperança al desencís. La Transició als Països Catalans. Lleida: edicions El Jonc, 2006, pàg. 188 (col. Muixeranga, 8). ISBN 978-84-933721-2-9.
* ↑ «Niño de Elche y Los Planetas reinventan 'Els Segadors' como un himno proletario y anticatalanista». [Consulta: 12 setembre 2019].
# Pedro Zoilo Téllez-Girón y Pérez de Guzmán

Pedro Zoilo Téllez-Girón y Pérez de Guzmán, (Madrid, 27 de juny de 1728 - idem. 1 d'abril de 1787), fou VIII duc d'Osuna, marquès de Peñafiel, comte d'Ureña, senyor de Morón, Archidona, El Arahal, Olvera, Ortegicar, Cazalla de la Sierra, Tiedra, Gumiel de Izán i Briones.
Fou un general espanyol, va servir en el cos de guàrdies d'infanteria i prengué part en la guerra de Portugal, distingint-se en el setge d'Almeida, motiu pel qual el van ascendir a mariscal de camp.
També fou ambaixador en la cort de Viena, capità d'alabarders i conseller de la guerra.

## Referències

* ↑ Búrgos, Augusto de (1859). Blasón de España: libro de oro de su nobleza: reseña genealógica y descriptiva de la Casa Real, la grandeza de España y los títulos de Castilla. Madrid. Burgos, p. 313.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60, pàg. 647. (ISBN 84-239-4560-X)
# Heteroconger pellegrini

Heteroconger pellegrini és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1868. Description de trois espèces inédites des poissons des îles d'Amboine et de Waigiou. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 2. 331-335.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Castle, P. H. J., 1999. A new species of garden eel from the eastern Pacific with comments on Heteroconger digueti (Pellegrin) and related nominal species. Bulletin of Marine Science v. 64 (núm. 3): 407-417.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Heteroconger pellegrini» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Castle, P.H.J. i J.E. Randall, 1999. Revision of Indo-Pacific garden eels (Congridae: Heterocongrinae), with descriptions of five new species. Indo-Pacific Fishes (30):52 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Molos

D'acord amb la mitologia grega, Molos (en grec antic Μόλος), va ser un heroi cretenc, fill bastard de Deucalió.
Fou pare de Molíone i de Meríones i amic i company d'Idomeneu, el seu germanastre. En temps de Plutarc, se celebrava encara una festa a Creta on passejaven una figura sense cap, al que anomenaven Molos. Es deia que era el pare de Meríones que havia intentat violar una nimfa. Van trobar el seu cos decapitat poc temps després, i es va començar aquell ritual.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 372. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 152. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Fa sostingut major

Fa sostingut major (també Fa#M en la notació europea i F# en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota fa#. Així, la seva escala està constituïda per les notes fa#, sol#, la#, si, do#, re# i mi#. La seva armadura té sis sostinguts (do, re, mi, fa, sol, la). El seu relatiu menor és la tonalitat de re sostingut menor, i la tonalitat homònima és fa sostingut menor.
Domenico Scarlatti va compondre només dues sonates en aquesta tonalitat: les K. 318 i K. 319. Cap de les seves sonates està en una tonalitat amb més sostinguts. L'única simfonia del repertori estàndard seria la Simfonia núm. 10 de Gustav Mahler, que va quedar inconclusa, si bé hi ha alguns moviments d'altres simfonies que estan en aquesta tonalitat. Dues de les sonates per a piano de Aleksandr Skriabin, les núm. 4 i núm. 5, estan en fa sostingut major. En sinestèsia, és utilitzada per representar el color marró.

## Referències

* ↑ «Escala mayor de Fa sostenido - AcordesPIANO.com» (en castellà). [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ Mayor, The Piano. «Escala Mayor De Fa Sostenido | MusicMayor» (en espanyol europeu), 10-04-2021. [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ «La escala de Fa sostenido mayor - Fa# mayor | Natuurondernemer» (en espanyol europeu). [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ «Escala de Fa Sostenido Mayor - F#» (en castellà). [Consulta: 14 març 2023].
# Heteroplopomus barbatus

Heteroplopomus barbatus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.
És un peix marí, de clima temperat i demersal del Japó. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Tomiyama I., 1936. Gobiidae of Japan. Jpn. J. Zool. v. 7 (núm. 1). 37-112.
* 1 2 3 Garilao, Cristina V.; Kesner-Reyes, Kathleen. «Heteroplopomus barbatus (Tomiyama, 1934)». FishBase.
* ↑ Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno i T. Yoshino, 1984. The fishes of the Japanese Archipelago. Vol. 1. Tokai University Press, Tòquio. 437 p.

## Bibliografia

* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
# Pterelau

D'acord amb la mitologia grega, Pterelau (en grec Πτερέλαος), va ser un heroi pertanyent a l'estirp de Perseu. Va ser rei de Tafos, fill de Tafi i net de Posidó i d'Hipòtoe. Una altra tradició el fa fill de Posidó i d'Hipòtoe.
Pterelau és conegut per la guerra que el va enfrontar amb Amfitrió. L'origen d'aquesta guerra cal buscar-lo en el moment en què els fills de Pterelau van anar a Micenes, a veure el rei Electrió i a reclamar-li el reialme que havia estat del seu besavi Mèstor (un germà d'Electrió). El rei de Micenes va rebutjar la seva reclamació i els joves, en venjança van robar-li els ramats. Els fills d'Electrió els van desafiar a un combat, i tots van matar-se entre ells, excepte Licini, fill d'Electrió i Everes, fill de Pterelau. Electrió va voler anar a lluitar contra Pterelau, però va morir abans d'iniciar la marxa. Amfitrió, casat amb Alcmena, filla d'Electrió, va organitzar l'expedició contra Pterelau.
Existia un oracle que deia que mentre visqués Pterelau ningú no podria conquerir Tafos, la seva pàtria. Pterelau havia rebut per part de Posidó, el do de la immortalitat, o si més no, seria immortal sempre que conservés un rínxol d'or que li creixia al cap. Pterelau estava segur de la seva victòria, però la seua filla Cometo, enamorada del cabdill enemic, li va tallar el rínxol, cosa que provocà la mort de Pterelau i la caiguda del seu regne.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 467-468. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 188. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Molí Alzina

El Molí de l'Alzina, és un molí fariner que trobem documentat des de principis del segle xvi. Rep l'aigua d'una resclosa situada a la riba dreta de la Riera de Marganell, i s'emmagatzema en una bassa de 3 milions de litres. La concessió vigent especifica que pot recollir 700 litres per minut.
El molí va estar en funcionament fins a principis dels anys 80 del segle XX, i es manté en bon estat de conservació. Cal destacar que des dels seus inicis sempre ha estat en mans de la família Alsina.

## Bibliografia

* SANTAMARIA, Ramon (2015). Un monument al nostre poble: el molí fariner de Ca l'Alsina; Revista El Brogit, núm. 397, febrer de 2014.
* VALLS, Joan. El Molí de l'Alzina de Castellbell i El Vilar. Revista El Brogit, núm. 426. Octubre de 2017.

## Enllaços externs

* El Molí de l'Alzina de Castellvell i el Vilar. FontsAigua