OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Gallinaire (la Seu d'Urgell)

La Gallinaire és una partida de la Seu d'Urgell (Alt Urgell) antigament denominat partida del Rec dels Frares. Es troba a llevant entre l'Avinguda de Guillem Graell (antiga carretera) i l'Avinguda del Camí Ral de Cerdanya, a ponent acaba al carrer de Bellavista limitant amb el Seminari Capitular i a l'est a la rotonda d'accés al carrer de Circumvalació i accés a la N-260.
És un nucli que havia estat una zona hortícola i actualment és residencial, on hi ha diversos habitatges de protecció oficial, i d'equipaments. En destaca la Llar de Jubilats de Sant Josep, la Comissaria dels Mossos d'Esquadra, el Palau Municipal d'Esports i el Laboratori comarcal de sanitat ramadera.

## Història

La partida havia estat una zona dedicada a l'horticultura on Maria Comes i Farràs, coneguda amb el renom de "La Gallinaire" per la seva activitat comercial, havia adquirit la majoria d'aquelles terres als anys 20 del segle xx on va construir una casa, amb front al carrer Bellavista, la "Villa Maria", encara existent. El renom de Maria esdevingué sobrenom de la familia i de la casa, Cal Gallinaire, com era habitual a l'època. Maria Comes era filla del conegut Mestre Comes, que a finals del segle xix tenia casa i escola al carrer de Sant Domènec, núm. 3, davant de l'Església del mateix nom.

### Expropiació

A la dècada de 1980 la Generalitat de Catalunya tenia la intenció de construir un hospital públic a la població i l'Ajuntament de la Seu d'Urgell (encapçalat per l'alcalde Joan Ganyet i Solé) va expropiar una finca per ubicar-lo, on actualment hi ha els Mossos d'Esquadra, el Palau i un grup d'habitatges. La Generalitat finalment no va continuar el projecte de l'hospital il'expropiació ha costat, 29 anys després, 3,6 milions d'euros. L'Ajuntament va oferir inicialment 120.000 euros, xifra que va recórrer una de les famílies al Jurat Provincial d'Expropiacions que va taxar l'operació en 510.000, iniciant un litigi entre les dues parts fins al 2011.

## Referències

* ↑ «Entreguen pisos de protecció oficial a la Seu i Martinet». Viure als Pirineus, 18-12-2007. [Consulta: 29 maig 2012].
* ↑ «La Seu acaba pagant 3,6 milions per una expropiació de fa 29 anys». Lamalla.cat, 20-05-2011. [Consulta: 29 maig 2012].
# Pigmeus (mitologia)

Segons la mitologia grega, els pigmeus (en grec antic: Πυγμαῖοι, Pygmaioi) foren un poble fabulós d'éssers extraordinàriament petits que vivia al sud d'Egipte, tot i que alguns els situen en altres indrets exòtics, com en una regió de l'Índia. El seu nom és derivat de πυγμή, pygmé 'puny', en referència a la seua talla.
La mitologia recorda les seues lluites contra les grues i les cigonyes. L'origen d'aquesta lluita segons diferents mitògrafs, s'explicava amb el fet que entre els pigmeus havia nascut una noia molt bella anomenada Ènoe, que tenia una tendència natural a menysprear els déus. No sentia gens de respecte ni per Àrtemis ni per Hera. Es va casar amb un pigmeu anomenat Nicodamant, que li va donar un fill, Mopsos. Tots els pigmeus van celebrar el naixement i van fer valiosos regals als pares. Però Hera, que odiava a la jove perquè no li rendia culte, la transformà en una cigonya. Ènoe, convertida en ocell, intentava recuperar el seu fill que s'havia quedat entre els pigmeus, i ells, amb les armes a la mà i amb grans crits s'esforçaven a allunyar-la. D'aquí ve l'odi que les cigonyes professen als pigmeus i la por que aquests ocells els inspiraven.
Hi ha també un episodi còmic del cicle d'Hèracles. Efectivament, quan l'heroi hagué abatut el gegant Anteu, a Líbia, els pigmeus el van atacar, però l'heroi aconseguí agafar-los tots amb una sola mà i els portà a Tirint.
El nom ha estat donat a un conjunt de pobles de l'Àfrica central, els pigmeus, que podrien ser l'origen del mite.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 437. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 175. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Pseudohydromys pumehanae

Pseudohydromys pumehanae és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de Nova Guinea.

## Descripció

És un rosegador de petites dimensions, amb una llargada de cap i cos de 96-101 mm, una llargada de la cua de 100-103 mm, una llargada del peu de 21-23 mm, una llargada de les orelles d'11-12 mm i un pes de fins a 20 g.
El pelatge és curt, suau i espès. Les parts superiors són de color gris fum, més fosc al cap, als costats del musell i al llarg de la columna vertebral, mentre que les parts ventrals són més clares. El revers de les potes està cobert de petits pèls argentats. La cua és més llarga que el cap i el cos i uniformement de color gris fosc, amb una banda més clara a la part central, coberta per una fina capa de pèls i revestida de 16 anells d'escates per centímetre.

## Biologia
### Comportament

És una espècie terrestre.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és coneguda a la part centre-oriental de la serralada central de Papua Nova Guinea.
Viu als boscos molsosos de montà a entre 1.550 i 2.100 metres d'altitud.

## Estat de conservació

Com que fou descoberta fa poc, l'estat de conservació d'aquesta espècie encara no ha estat avaluat formalment.

## Referències

* ↑ Helgen i Helgen, 2009

## Bibliografia

* Helgen, K. M.; Helgen, L. E. 2009. «Chapter 8. Biodiversity and Biogeography of the Moss-mice of New Guinea: A Taxonomic Revision of Pseudohydromys (Muridae: Murinae) Arxivat 2014-04-13 a Wayback Machine.». Bulletin of the American Museum of Natural History, 331: 230-313
# Salmo schiefermuelleri

Salmo schiefermuelleri és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Hàbitat

Viu en zones d'aigües dolces temperades.

## Distribució geogràfica

Es troba als llacs d'Àustria.

## Estat de conservació

Hom sospita que s'hagi extingit.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M. i J. Freyhof, 2007. Handbook of European freshwater fishes. Publications Kottelat, Cornol, Suïssa. 646 p.
* ↑ Kottelat, M., 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.

## Bibliografia

* Dorofeeva, E. A., 1998: Systematics and distribution history of European salmonid fishes of the genus Salmo. Voprosy Ikhtiologii v. 38 (núm. 4): 437-447. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 38 (núm. 6):419-429).
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hartley, S.E. i M.T. Horne, 1984. Chromosome relationships in the genus Salmo. Chromosoma 90: 229-237.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Phillips, R.B. i P.E. Ihssen, 1985. Chromosome banding in salmonid fish: Nucleolar organizer regions in Salmo and Salvelinus. Canad. J. Genet. Cytol.. 27:433-440.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Ratpenat muntanyenc

El ratpenat muntanyenc (Hypsugo savii) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a Euràsia.

## Descripció

És un ratpenat de musell gros i curt. Les orelles són amples i arrodonides, i doblegades endavant arriben a la meitat de la distància entre l'ull i els narius. El tragus no arriba a la meitat de l'orella, es va eixamplant cap a la part superior i acaba en una punta arrodonida. La cua sobrepassa de 2 a 5 mm l'uropatagi.
Pelatge força llarg. La coloració dorsal varia entre el marró groguenc, el marró daurat i el marró fosc. La ventral és molt més clara, blanca grogosa o blanca grisosa, de manera que contrasta molt amb la dorsal. Les orelles, el morro i el patagi són de color marró molt fosc, gairebé negre.
Dimensions corporals: cap + cos (40-55 mm), cua (31 - 45 mm), avantbraç (31-40 mm) i envergadura alar (220 - 230 mm).
Pes: 5 - 10 g.

## Hàbitat

Tal com indica el seu nom, viu en zones de muntanya a gran altitud, però també en àrees baixes, on freqüenta els espais agrícoles i urbans. Cerca refugi en esquerdes de les roques i dels murs de pedra i, més rarament, en forats dels arbres.

## Distribució

Habita parts de l'est d'Àsia i a la conca del Mediterrani. És present a les Balears, si més no a Mallorca i a Cabrera.

## Costums

Surt a caçar al capvespre i vola per sota dels 10 m d'altura, amb un vol recte, silenciós i no gaire ràpid.

## Subespècies

* H. savii savii, Bonaparte, 1837
* H. savii austenianus, Dobson, 1871
* H. savii caucasicus, Saturnin, 1901
* H. savii ochromixtus, Cabrera,1904

## Espècies semblants

La forma del tragus, més ample per la part superior que per la inferior, la diferència de les altres ratapinyades de la mateixa mida.

## Referències

* ↑ Alcover, 1988, p. 99.

## Bibliografia

* Alcover, Josep Antoni. Els mamífers de les Balears. Palma: Editorial Moll, 1988. ISBN 84-273-0265-7.
* Fordham et al. (2006). Hypsugo savii. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 desembre 2007 (en anglès).
* Vigo, Marta: Guia dels mamífers terrestres de Catalunya. Enciclopèdia Catalana, col·lecció Pòrtic Natura, núm. 18. Barcelona, maig del 2002. ISBN 84-7306-680-4, planes 88-89.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Pseudohydromys sandrae

Pseudohydromys sandrae és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de Nova Guinea.

## Descripció

És un rosegador de petites dimensions, amb una llargada de cap i cos de 102 mm, una llargada de la cua de 95 mm, una llargada del peu de 21 mm, una llargada de les orelles d'10,5 mm i un pes de fins a 20 g.
El pelatge és curt. Les parts superiors són de color gris marronós clar, mentre que les parts ventrals són blanques. La línia de demarcació que recorre els flancs és nítida. Les orelles són grises. El revers de les potes és blanc. La cua és més curta que el cap i el cos i uniformement clara, amb tanques blanquinoses i revestida de 17 anells d'escates per centímetre.

## Biologia
### Comportament

És una espècie terrestre.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és coneguda a partir d'un únic exemplar mascle capturat a la província dels Altiplans del Sud (Papua Nova Guinea).
Viu als boscos molsosos de montà a entre 800 i 850 metres d'altitud.

## Estat de conservació

Com que fou descoberta fa poc, l'estat de conservació d'aquesta espècie encara no ha estat avaluat formalment.

## Referències

* ↑ Helgen i Helgen, 2009

## Bibliografia

* Helgen, K. M.; Helgen, L. E. 2009. «Chapter 8. Biodiversity and Biogeography of the Moss-mice of New Guinea: A Taxonomic Revision of Pseudohydromys (Muridae: Murinae) Arxivat 2014-04-13 a Wayback Machine.». Bulletin of the American Museum of Natural History, 331: 230-313
# Ocosia possi

Ocosia possi és una espècie de peix pertanyent a la família dels tetrarògids i a l'ordre dels escorpeniformes.

## Etimologia

L'epítet possi fa referència a l'ictiòleg Stuart G. Poss.

## Descripció

Fa 7,8 cm de llargària màxima. 15 espines i 8 radis tous a l'única aleta dorsal. 3 espines i 5 radis tous a l'anal. 28 vèrtebres. 16-20 escates tubulars a la línia lateral. Absència d'espines a les superfícies laterals de l'os lacrimal i del primer os suborbital. Segona espina de l'aleta dorsal força allargada. Boca terminal. 12-16 branquiespines. Absència d'aleta adiposa. Aletes pectorals amb cap espina i 12-12 radis tous. 1 espina i 5-5 radis tous a les aletes pelvianes.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal (entre 143 i 230 m de fondària) i de clima tropical, el qual viu a l'Índic occidental: Saya de Malha (Maurici).

## Observacions

És inofensiu per als humans, el seu índex de vulnerabilitat és de baix a moderat (34 de 100) i no pateix de cap amenaça important a hores d'ara, ja que no experimenta cap disminució poblacional significativa.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. i E. C. Starks, 1904. A review of the scorpaenoid fishes of Japan. Proceedings of the United States National Museum Vol. 27 (núm. 1351): 91-175, Pls. 1-2.
* 1 2 Mandrytsa, S. A. & S. I. Usachev, 1990. New species of the genus Ocosia (Jordan et Starks) (Scorpaeniformes, Tetratogidae) from the western part of the Indian Ocean. Voprosy Ikhtiol. Vol. 30 (núm. 2): 325-327.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 3 4 Mandritsa, S. A. i S. I. Usachev, 1990. A new species of the genus Ocosia (Jordan and Starks) (Scorpaeniformes, Tetrarogidae) from the western part of the Indian Ocean. J. Ichthyol. 30(4):130-134. Pàg. 130.
* ↑ Morphology Data of Ocosia possi - FishBase (anglès)
* ↑ Species in Saya de Malha Bank - FishBase (anglès)
* 1 2 UICN (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Mandrytsa, S. A., 2001. Lateral line system and classification of scorpaenoid fishes (Scorpaeniformes: Scorpaenoidei). Ph.D. dissertation, Perm University. 1-393. (En rus, resum en anglès).
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. 1028 pàgines.
# Iekaterina Txemberdjí

Iekaterina Vladímirovna Txemberdjí, rus: Екатерина Владимировна Чемберджи́, coneguda habitualment com a Katia Tchemberdji o Jekaterina Wladimirowna Tschemberdschi (forma alemanya) (nascuda el 6 de maig de 1960), és una pianista i compositora russa.

## Biografia

Iekaterina Txemberdjí va ser admesa a l'Escola Central de Música del Conservatori de Moscou als set anys. A partir de 1978 va realitzar els seus estudis sobre temes de composició, teoria de la música i piano, entre d'altres, amb Nikolai Korndorf, Iuri Kholópov i Serguei Balassanian, i va aprovar tots els exàmens amb distinció el 1984. A partir d'aleshores, els seus diplomes en composició i teoria de la música l'han autoritzada a impartir classes. De 1984 a 1990 va treballar com a professora a l'Acadèmia de Música de Moscou Gnessin.Txemberdjí viu a Berlín des de 1990, on continua fent classes a diverses escoles de música. Com a pianista i compositora per encàrrec, ha actuat en nombrosos festivals internacionals de música de cambra, entre d'alters a Finlàndia i Suïssa.
Txemberdjí ha combinat la seva col·laboració artística amb coneguts músics com Eduard Brunner, Borís Pergàmensxikov, el seu mig germà Aleksandr Mélnikov i Natàlia Gutman.
Katia Tchemberdji ha compost música de cinema per a diverses pel·lícules russes i alemanyes. El 2007 va interpretar un paper secundari a Das Sichtbare und das Unsichtbare de Rudolf Thome, per al qual també va compondre la música per a les pel·lícules Das rote Zimmer, Rauchzeichen i Pink. L'any 2007 va estrenar la seva òpera infantil Rettet Plutó! amb nens de l'escola de música "Paul Hindemith" de Neukölln i els Ensemble Experimente sota la direcció de Gerhard Scherer.
Katia Tchemberdji toca amb Mika Yonezawa (violí) i Kleif Carnarius (violoncel) al trio Artenius fundat el 1997 des del 2005.

## Obres (selecció)

* 1990: Sonata per a clarinet i piano
* 1991: Heidelberg Trio, per a clarinet, violí i piano
* 1991: In memoriam, per a narrador, piano, trompa, violí i violoncel basat en poemes d'Anna Akhmàtova
* 1995: Tag und Nacht "Hommage à M.C. Escher", per a piano sol
* 1996: Labyrinth in memoriam Oleg Kagan, per a 12 cordes i violoncel
* 1998: Max und Moritz, òpera per a nens en 2 actes basat en l'obra homònima de Wilhelm Busch
* 2000: Quartet de corda núm. 2, de Rainer Maria Rilke
* 2003: Opposition, per a conjunt
* 2003: Drei Bogentänze, violoncel i piano
* 2003: Ma´or, per a clarinet solista
* 2006: Abschiedsgesänge, Per a quatre solistes vocals i orquestra de cambra basada en poemes de Rilke i Apol·loni
* 2007: Rettet Pluto!, Òpera infantil

## Referències

* ↑ «Curriculum vitae». Arxivat de l'original el 2021-03-04. [Consulta: 7 abril 2020].
# La Iconoclasta

La Iconoclasta va ser una publicació anarquista editada a Igualada l'any 1909.

## Descripció i continguts

Portava el subtítol Hoja de propaganda Librepensadora i tot seguit publicada por la sociedad de su nombre. Es va imprimir als tallers de la Viuda de Marian Abadal. El primer i únic número es va publicar el 30 de maig de 1909. Tenia quatre pàgines i dues columnes, amb un format de 32 x 22 cm.
Era una publicació que volia difondre les idees anarquistes. En el primer article, hi diu que volen defender nuestras ideas y nuestras verdades y atacar de firme sin contemplaciones de ningún género la mentira y toda suerte de convencionalismos en los que no se vislumbre el sello de la verdad. Somos iconoclastas. Tot el número té un caràcter violent i anticlerical. En ell hi ha un article sobre el comportament de les dones en la societat, un assaig sobre el que és un lliurepensador i una carta sobre els cementiris civils. Hi ha la signatura de Maria Trulls i Algué, que fué, durante muchos años, la figura máxima y el símbolo del anticlericalismo igualadino, i també un article signat amb el pseudònim Mitus i un altre de Cristòbal Litrán.

## Referències

* ↑ La Iconoclasta, núm. 1, 5-1909.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 200.
* ↑ Solsona Cardona, Ramon. Mi ciudad y yo. Igualada: Nicolau Poncell, 1948, p. 109.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Anoura carishina

Anoura carishina és una espècie de ratpenat de la família dels fil·lostòmids. És endèmic de Colòmbia.

## Descripció
### Dimensions

És un ratpenat de petites dimensions, amb mesures externes no comunicades però semblants a les de A. geoffroyi.

### Descripció

El pelatge és llarg. El color general del cos és marró-canyella, amb la base dels pèls blanca. El musell és allargat i proveït a l'extremitat d'una petita fulla nasal lanceolada. La llengua és prima, extensible i dotada de papil·les filiformes a la punta. Les orelles són relativament petites i estan separades. Manca de cua, mentre que l'uropatagi és reduït a una prima membrana que s'estén al llarg de la part interna dels membres inferiors i té pèls dispersos, particularment al llarg del marge exterior.

## Biologia
### Alimentació

Es nodreix de nèctar i pol·len.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és coneguda de tres localitats de la Colòmbia septentrional i sud-occidental.

## Estat de conservació

Com que fou descoberta fa poc, l'estat de conservació d'aquesta espècie encara no ha estat avaluat formalment.

## Referències

* ↑ Mantilla-Meluk i Baker, 2010

## Bibliografia

* Mantilla-Meluk, H.; Baker, R. J. 2010. «New species of Anoura (Chiroptera: Phyllostomidae) from Colombia, with systematic remarks and notes on the distribution of the A. geoffroyi complex Arxivat 2010-06-17 a Wayback Machine.». Occasional Papers, Museum of Texas Tech University, 292:1-19
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Octava clàssica

Una octava clàssica designa, en la mètrica, un tipus de repetició d'estructura de la rima i la melodia. En la mètrica catalana medieval també rebia el nom de cobla, que era una combinació de vuit versos. En concret, el cas de l'octava clàssica, es tracta de la combinació de vuit decasíl·labs cesurats (4+6) d'Art major i rima consonàntica, de versos isosil·làbics.

## Característiques i evolució

De la poesia trobadoresca passà a la catalana medieval on es considerava la juxtaposició de dos quartets, generalment amb el mateix esquema. El primer rep el nom de front i l'altra coda. El front sol tenir la combinació estròfica cadenada o creuada, però amb el temps ha anat variant; la coda admet, a més, doble apariat (quartet caudat) D'aquí podem veure sis estructures bàsiques de l'octava:
* la cadenoencadenada (A,B,A,B,C,D,C,D)
* la cadenocreuada (A,B,A,B,C,D,D,C)
* la cadenocaudada (A,B,A,B,C,C, D,D)
* la creuencadenada (A,B,B,A,C,D,C,D)
* la creucreuada (A,B,B,A, C,D,D,C)
* la creucaudada (A,B,B,A,C,C,D,D)
Així en Ausiàs March, del total de les seves 128 composicions, en trobem moltes que són cobles o octaves clàssiques amb alguna de les variants apuntades, d'una tal perfecció que resulten encara avui models d'aquesta composició.
Posteriorment també es va prendre una variant més provinent de la lírica medieval castellana, elaborada per Juan de Mena (1411/1456). Una estrofa que era d'Art major formada per decasíl·labs cesurats a la cinquena (5+5), amb tres rimes, una d'elles casant el quart vers amb el cinquè. Fou conreada fins al segle xvi i es va recuperar el XIX quan Bonaventura Carles Aribau en va escriure una amb el títol de La Pàtria (Bargalló, p. 137), que fins fa poc se la considerava l'inici de la Renaixença.

## Referències

* ↑ rticle: A propòsit de la primerissima recepció... a PDF. Nota 88, p. 36.

## Bibliografia

* ARCHER, ROBERT (1996): Aproximació a Ausiàs March: Estructura, tradició, metàfora. Ed. : Empúries. Barcelona.
* BARGALLÓ VALLS, JOSEP (1991): Manual de Mètrica i versificació catalanes. Ed. Empúries. Col·lecció Les Naus. Barcelona.
* BECH, S.; BORRELL, J.(1988): Com es comenta un text literari, Barcanova, («Educació»), pp. 109-150. Barcelona.
* DILLA, XAVIER(1997): Guia de lecura d'Ausiàs March.: Empúries. Barcelona.
* FERRATÉ, JOAN (1992): Llegir Ausiàs March. Ed. Quaderns Crema, Barcelona.
* MARFANY, JOAN LLUÍS (1978): Poesia catalana del S.XV. Edicions 62. Barcelona.
* OLIVA I LLINÀS, SALVADOR (1988): Introducció a la Mètrica. Quaderns Crema. Assaig Minor, núm. 4. Barcelona.
* OLIVA I LLINÀS, SALVADOR (1980): Mètrica catalana, Barcelona, Quaderns Crema, Barcelona.
* PAGÈS, AMADEU (1934): Les cobles de Jacme, Pere i Arnau March : la poesia lírica d'abans d'Auzias March / Introducció i anotació d'Amadeu Pagès. Ed. Fill de J. Armengot. Castelló de la Plana.
* PARRAMON I BLASCO, JORDI (1992): Repertori mètric de la poesia catalana medieval. Curial Edicions Catalanes / Publicacions de l'Abadia de Montserrat. Barcelona.
* SERRÀ I BALDÓ, A.; LLATAS, ROSSEND (1981): Resum de poètica catalana. Mètrica i versificació, Bàrcino, «Popular», 75. Barcelona.