OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Entomocorus melaphareus

Entomocorus melaphareus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1917. New and rare species of South American Siluridae in the Carnegie Museum. Ann. Carnegie Mus. v. 11 (núms. 3-4). 398-404.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Akama, A. & C. J., Jr. Ferraris. 2003. Entomocorus melaphareus, a new species of auchenipterid catfish (Osteichthyes: Siluriformes) from the lower and middle reaches of the rio Amazonas. Neotropical Ichthyol. v. 1 (núm. 2): 77-82.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Reis, R. E. i T. A. K. Borges, 2006: The South American catfish genus Entomocorus (Ostariophysi: Siluriformes: Auchenipteridae), with the description of a new species from the Paraguay River basin. Copeia 2006 (núm. 3): 412-422.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Entorn social

L'entorn social, anomenat també com a context social o ambient social, fa referència als llocs en els quals els individus es desenvolupen, tenint en compte les condicions de vida, treball, economia, nivell d'ingressos, nivell educatiu, etc., en relació als grups als quals pertany. L'entorn social d'un individu es condicionat per la cultura en la qual aquest va ser educat i aquesta afecta el mode de vida actual de l'individu, de manera que, l'entorn social fa referència a les persones, així com les institucions amb les quals l'individu interactua regularment.
Aquesta interacció es pot donar en l'àmbit personal (és a dir, de persona a persona) o a través dels mitjans de comunicació. Fins i tot, aquesta interacció pot donar-se anònimament i que aquesta no impliqui igualtat d'estatus social. Per tant, l'entorn social és un terme més ampli i complex que el concepte “classe social o cercle social”. Tanmateix, les persones amb el mateix ambient social, a part de desenvolupar un sentit de solidaritat, acostumen a ajudar-se els uns als altres, fet que afavoreix que aquests es concentrin en grups socials i urbans, dels quals hi ha prejudicis, atès que es pot pensar en els estils i patrons similars, sense tenir en compte les diferències.

## Referències

* ↑, el lloc de la Unió Europea en matèria de salut. Consultat el 09 maig 2008.
* ↑ Elizabeth Barnett (PhD), Michele Casper (PhD), A Definition of “Social Environment”, American Journal of Public Health, març 2001, vol. 91, núm. 3.
# Enumeratio Stirpium Transsilvaniae

Enumeratio Stirpium Transsilvaniae, (abreujat Enum. Stirp. Transsilv.), és un llibre il·lustrat amb descripcions botàniques que va ser escrit pel metge, micòleg i botànic alemany, Johann Christian Gottlob Baumgarten. El 1816 va publicar el primer volum del seu treball de quatre volums sobre la flora transsilvana, denominat «Enumeratio Stirpium in Magno Transylvaniae Principatu praeprimis indigenarum»

## Publicacions

* Volum núm. 1, [i]-xxvii, [1]-427, 1816;
* Volum núm. 2, [i-x],¹[1]-392, Dec 1816;
* Volum núm. 3, [i]-xii, [1]-355, 1817;
* Volum núm. 4, [i]-iv, 1-236, 1846; Mantissa Ii-v], [1]-82, index [i]-viii, 1846; Índexs, [1]-112, 1846,

## Referències

* ↑ a Tropicos

## Enllaços externs

* Descripció a IPNI
# Epigonus elongatus

Epigonus elongatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* 7 espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal.
* L'opercle no té cap espina.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu fins als 320 m de fondària sobre el fons marí principalment.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidental: el nord de Madagascar i a prop de les illes Seychelles.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V. & Abràmov, A. A., 1986. Two new species of benthopelagic fishes of the genus Epigonus (Apogonidae) from the western tropical part of the Indian Ocean. Byulleten Moskovskogo Obshchestva Ispytatelei Prirody Otdel Biologicheskii (Bulletin of the Moscow Society of Naturalists Biological Series) v. 91 (núm. 3): 53-57.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.
* ↑ Shcherbachev, Y.N., 1987. Preliminary list of thalassobathyal fishes of the tropical and subtropical waters of the Indian Ocean. J. Ichthyol. 27(2): 37-46.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Epigonus glossodontus

Epigonus glossodontus és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Morfologia

Set espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal. Escates grans. L'opercle no presenta cap espina. 2-3 dents més grosses que la resta a cada costat de la símfisi mandibular.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu entre 366 i 520 m de fondària sobre el fons marí principalment.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: les illes Hawaii.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gon, O., 1985. Two new species of the deep-sea cardinalfish genus Epigonus (Perciformes, Apogonidae) from the Hawaiian Islands, with a key to the Hawaiian species. Pacific Science v. 39 (núm. 2): 221-229.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.
* ↑ Chave, E.H. i B.C. Mundy, 1994. Deep-sea benthic fish of the Hawaiian Archipelago, Cross Seamount, and Johnston Atoll. Pac. Sci. 48:367-409.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Epiplatys ansorgii

Epiplatys ansorgii és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Gabon.

## Referències

* 1 2 «Epiplatys ansorgii» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1911. Descriptions of new African cyprinodont fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 8 (núm. 44): 260-268.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Epiplatys olbrechtsi

Epiplatys olbrechtsi és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Libèria, Costa d'Ivori i Guinea.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Epiplatys olbrechtsi» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Poll, M. 1941. Poissons nouveaux de la Côte d'Ivoire. Rev. Zool. Bot. Afr. v. 34 (núm. 2): 133-143.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Habitatge al carrer Cruera, 13 (Tortosa)

L'Habitatge al carrer Cruera, 13 va ser una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser enderrocat l'estiu de l'any 2015.

## Descripció

Es tractava d'una casa entre mitgeres que té la façana al carrer de Creuera i s'obre per la part posterior al riu Ebre i a l'Avinguda Felip Pedrell. Constava de planta baixa i quatre pisos, a sobre dels quals hi ha terrat. A la façana, hi havia una botiga a la planta baixa, oberta mitjançant una porta allindanada. El parament era de grans carreus de pedra. Els pisos s'obrien cadascun amb tres balcons de base de pedra sostinguda per mènsules decoratives. El mur es trobava arrebossat i pintat de groc simulant carreus. L'escala d'accés als pisos era de tres direccions o a la catalana, i amb una llum central bastant gran.
La part posterior, que mira al riu, s'obria només mitjançant galeries en el segon, tercer i quart. Els dos primers es componien de dos finestrals de mig punt de fusta amb arc en ventall, i en el superior eren obertures quadrades i més petites.

## Història

El sector en el qual s'aixeca aquesta casa i les veïnes no va ser construït fins al segle xix. A l'edat mitjana, en aquest lloc hi havia un cementiri que separava la Catedral del riu, i que encara apareix documentat en el segle xvii.
Fins al segle xx la part posterior d'aquestes construccions donava directament al riu. Aquest tram de l'avinguda de Felip Pedrell, sobre terrenys guanyats artificialment a les aigües, va ser construïda durant el franquisme.
L'espai alliberat per aquest edifici i altres de veïns és un jaciment arqueològic de gran interès.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatge al carrer Cruera, 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
* ↑ Vegeu l'article Dertosa.
# Erik Furuhjelm

Erik Gustaf Furuhjelm (Hèlsinki, 6 de juliol, 1863 - Idem, 13 de juny, 1964), va ser un compositor i escriptor musical finlandès.

## Biografia

Els pares de Furuhjelm eren Elis Furuhjelm, secretari de protocol del Senat, i Selma Gabriela Antell, i la seva dona des de 1908, Alice Silfvast. Es va graduar de secundària el 1901, va estudiar a l'escola d'orquestra de la Societat Filharmònica des de 1893, a l'Institut de Música de Hèlsinki de 1901 a 1906, a la Universitat de Hèlsinki de 1901 a 1902, així com a Viena i Munic de 1906 a 1907 i a París de 1906 a 1907. Furuhjelm va ser el director en funcions de l'Institut de Música de Hèlsinki. Professor 1905–1906, professor 1907–1935 i subdirector 1920–1935. Furuhjelm va donar diversos concerts, va actuar com a director de cor i va tocar la viola en els concerts de la Societat Filharmònica el 1904-1905 i en actuacions d'òpera dirigides per Armas Järnefelt. Va ser el fundador de "Finsk Musikrevy" el 1904 i va treballar com a crític musical a "Dagens Tidning" de 1912 a 1914 i a "Dagens Press" de 1915 a 1920. Furuhjelm va rebre una pensió estatal de compositor el 1921, i va rebre el Premi Pro Finlandia el 1956.

## Obra

Les composicions més significatives de Furuhjelm són probablement el quintet de piano, el quartet de corda i dues simfonies. També va publicar una biografia de Jean Sibelius.

### Composicions i arranjaments

* Klockringning per a un cor mixt i piano, 1903
* Quintet amb piano en do menor, 1906
* Obertura romàntica, 1911
* Simfonia núm. 1 en re major, 1911
* Five Pictures per a orquestra (originalment Exotica), 1925
* Simfonia núm. 2 en mi bemoll menor, 1927
* Quartet de corda, 1956
* Arranjaments de melodies populars

## Referències

* ↑ La Gran Enciclopèdia d'Otava , volum 2, pàg. 1571. Otava 1968.
* ↑ Otava's Big Encyclopedia , volum 10 (sense número de pàgina). Otava 1967.
* 1 2 Furuhjelm, Erik: “Erik Furuhjelm”, Finnish Composers, pàg. 401–405. (Edit per Sulho Ranta) Porvoo: WSOY, 1945.

## Bibliografia

* Jean Sibelius: La seva poesia tonal i extractes de la seva vida. Schildt, 1916.
* Jean Sibelius: La seva música i aspectes de la seva vida. Traduït al finès per Leevi Madetoja. WSOY, 1916.

## Fonts

* Havu, Ilmari – Poijärvi, L. Arvi – Wecksell, J. A.: Small Encyclopedia 1. Otava, 1959.
# Erika Wedekind

Erika Wedekind (nom complet Frida Marianne Erica Wedekind - Hannover, 13 de novembre de 1868, Alemanya - Zúric, Suïssa, 10 d'octubre de 1944) fou una soprano alemanya.
Estudià cant a Dresden amb la professora i també cantant Aglaja Orgeni, debutant el 1894 com a soprano lleugera en l'Òpera de Dresden, companyia a la qual va pertànyer fins al 1909.
Després va actuar, amb molt d'èxit, en l'Òpera Còmica de Berlín. Es distingí així mateix com a cantant de concert.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1730 (ISBN 84-239-4569-3)
# Erisícton

D'acord amb la mitologia grega, Erisícton (en grec antic Ἐρυσίχθων), va ser un rei de Tessàlia, fill de Tríopas.
Impiu i de caràcter violent, no temia la còlera dels déus, i una vegada va abatre un arbre sagrat del bosc de Demèter. Els advertiments dels déus no van aconseguir aturar-lo i la deessa, indignada, el condemnà a patir una fam perpètua que no podia saciar per més que menjava. Va gastar en pocs dies tot el seu patrimoni. Però la seua filla Mestra, que tenia el do de transformar-se (un do que havia rebut de Posidó, que havia estat amant seu), va tenir la idea de vendre's com a esclava. Una vegada venuda, canviava de forma i es tornava a vendre, i així aconseguia diners per comprar menjar. Però com que Erisícton mai no podia quedar satisfet acabà devorant-se ell mateix.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 172. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 92 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Ernestina Schumann-Heink

Ernestina Schumann-Heink (Libeň, avui un barri de Praga, República Txeca, 15 de juny, 1861 - Hollywood, Califòrnia, EUA, 17 de novembre, 1936) fou una soprano txeca.
Era filla d'un militar, el major Rössler, de l'exèrcit austríac, s'educà en un convent de la seva ciutat natal i feu els seus primers estudis de cant a Graz, sota la direcció de Marietta Leclair. Als quinze anys cantà la part de tiple de la Novena Simfonia de Beethoven, amb ocasió de la inauguració de l'associació de cant de l'Acadèmia de Graz.
Des del rol d'Azucena de Il Trovatore, assolint un brillant èxit. Va romandre a Dresden fins a 1883 i allà completà la seva educació musical sota la direcció de la professora Krebs-Michalesi. En aquest últim fou admesa en l'Òpera d'Hamburg, on arribà al cim de la seva glòria. L'èxit que va aconseguir després, el 1888, en una tournée en el teatre Kroll, de Berlín, fou un complet que l'encoratjà a emprendre'n altres a París, Londres i Amèrica, i en efecte així ho va fer, conquerint-se fama internacional.
Divorciada de Heink (el seu primer marit), el 1893 va contraure matrimoni amb l'actor dramàtic Paul Schumann, que morí l'any 1904. Durant els anys que va viure amb Schumann, Ernestina arribà a l'apogeu del seu desenvolupament artístic. Des de 1896 cantà amb regularitat a Bayreuth, desenvolupant els rols d'Erda i Waltruda, i des de 1898 en el teatre Covent Garden de Londres, on representà principalment rols wagnerians.
Des de 1899 fins al 1904 va pertànyer a l'Òpera imperial, de Berlín, però residí i treballà a Amèrica, on el 1898 havia debuta amb el rol d'Ortruda, a Chicago. El 1905 abandonà la gran òpera i viatjà pels Estats Units formant part de la companyia d'òpera còmica Loves Lottery, de Julián Edwards. El 23 de febrer de 1907 mentre cantava la seva part solista de Götterdämmerung, va tenir un incident amb el primer flautista de lorquestra de Filadèlfia August Hilmar Rodemann, del qual Ernestina sortí plorant de l'escenari, i que li costà la feina al dit flautista. Mai s'aclarí el perquè d'aquest afer, però aquest tingué una gran ressonància a la premsa d'aquell temps.
A partir d'aquesta època va aparèixer ja molt rares vegades en l'òpera, a pesar del qual, el 1909, creà el personatge de Clitemnestra en l'òpera Elektra, de Strauss

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1200 (ISBN 84-239-4554-5)
* ↑ page 7. New York Times. February 24, 1907
# Ernst David Wagner

Ernst David Wagner (Dramburg, Prússia, 18 de febrer, 1806 - Berlín, 4 de maig de 1883) fou un compositor alemany. En acabar els seus estudis el 1827 assolí la plaça d'organista a Neustettin i després acudí a alguns cursos del Reial Institut de Música religiosa i de la Reial Acadèmia de Berlín. El 1838 fou nomenat cantor de l'església de Sant Mateu i el 1848 de la de la Trinitat de Berlín. Com a compositor la seva obra es compon de motets, salms, lieders, peces per a orgue i per a piano, una col·lecció de corals i l'oratori Johannes der Tâufer, així com Die musikalische Ornamentik (1869).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1452 ISBN 84-239-4569-3
* L'ornamentació musical (en alemany)
# Errico Petrella

Errico Petrella (Palerm, Sicília, 10 de desembre de 1813 - Gènova, Ligúria, 7 d'abril de 1877) fou un compositor italià.

## Biografia

Era fill d'un oficial de la marina i sent molt jove fou enviat a Nàpols, on ben aviat donà a conèixer les seves aptituds per a la música. Als dotze anys ingressà en el Conservatori d'aquella ciutat, i tingué per professors en Costa, Bellini, Furno, Ruggi i Zingarelli. Aquest últim li ensenyà, a més, composició i contrapunt.
El 1829 debutà com a compositor amb l'òpera Il diavolo color di rosa, i aviat fou un dels autors escènics més de moda a Itàlia, fins al punt de considerar-se únicament a Verdi com a superior seu en l'art de compondre òperes. En l'espai de quaranta anys va escriure més de vint obres d'aquest gènere, moltes de les quals tingueren la més favorable acollida del públic, encara que la seva vàlua fou molt desigual.

## Obres

Entre les òperes de Petrella que més èxit aconseguiren figuren:
* Jone (1858)
* Marco Visconti.
* Giovanna l'di Napoli.
* Il folletto di Grasy.
* Le precauzioni é Ione, la marxa fúnebre de la qual és molt cèlebre).
* La contessa d'Amalfi, etc.
Com va dir la crítica, Petrella fou un servil imitador de Verdi en la primera època d'aquest il·lustre compositor. Entre les altres produccions s'hi troben les òperes:
* Il giorno delle nozze.
* Pulcinella morto e nou morto.
* Cimodocea.
* Lo scrocone.
* I pirati spaynnoli.
* Le minieri di Freimberg.
* Elena di Tolosa.
* Elnava o l'assedio dei Leida.
* Il duca di Scilla.
* Morosina.
* Virginia.
* Celinda.
* Caterina Howard.
* I promessi sposi.
* Manfredo.
* Bianca Orsini.
* La fata di Pozznoli, obra pòstuma acabada i abans de morir deixà inacabada Salambo.
A més se li deuen: un Himne en honor del rei Víctor Manuel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 85 (ISBN 84-239-4544-8)
# Erígone (filla d'Icari)

D'acord amb la mitologia grega, Erígone (en grec antic Ἠριγόνη) va ser una donzella atenenca, filla d'Icari.
Icari havia ofert hospitalitat a Dionís quan el déu viatjava per la terra portant als homes la vinya i el vi. El déu es va enamorar d'Erígone, amb la que va tenir un fill, Estàfil. Dionís va obsequiar Icari amb un bot de vi, i va dir-li que el fes tastar als seus veïns. Quan el va compartir amb uns pastors, aquests es van emborratxar i van pensar que Icari els enverinava. El van matar a cops de bastó i van abandonar el cadàver. El gos d'Icari, anomenat Mera, amb els seus lladrucs va indicar a Erígone on era el cos del seu pare. La noia quan va veure el cadàver sota un arbre, es va penjar d'aquell mateix arbre. Dionís, desolat per la mort d'Icari i d'Erígone, va enviar una pesta a Atenes, i les noies de la ciutat, embogides, es penjaven. Consultat l'oracle de Delfos, va respondre que el déu volia venjar així la mort d'Icari i d'Erígone, que havia quedat sense castigar. Els atenesos van trobar els pastors i els van castigar, i van instituir una festa en honor d'Erígone durant la qual unes noies es penjaven dels arbres. Després les joves van ser substituïdes per uns discs que portaven dibuixats rostres humans. Aquest és l'origen dels oscilla que també es practicaven a Roma i a tot Itàlia durant diverses festivitats.
Segons alguns, els déus la van pujar al cel, transformada en la constel·lació de la Verge.

## Vegeu també

* Teodor de Colofó

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 170. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 81. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1