OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# David Seymour

David Robert Szymin, més conegut com a David Seymour o pel pseudònim Chim (Varsòvia, 20 de novembre de 1911 - Al-Qantarah al-Sharqiyya, Egipte, 10 de novembre de 1956) va ser un fotògraf i fotoperiodista polonès, membre fundador de l'Agència Magnum de Fotografia.

## Biografia

Creix a Polònia i Rússia, i comença el 1929 els seus estudis en art i fotografia a l'Acadèmia d'Arts Gràfiques de Leipzig. El 1931 viatja a París, on acaba els seus estudis a La Sorbona el 1933. A l'any següent, un amic de la família, propietari de l'agència fotogràfica RAP, li deixa una càmera fotogràfica i comença a treballar de fotògraf, publicant a revistes com Paris Soir i Regards. Aquell mateix any, gràcies a Maria Eisner, coneix a Robert Capa i Henri Cartier-Bresson.
Com a profundament antifeixista i demòcrata, viatja el 1936 a Espanya i fotografia l'horror de la guerra civil. El seu reportatge Barcelone durant la guerre, és un dels testimonis més vibrants d'aquest període. El 1939, després de la derrota del Govern republicà segueix, per a Paris Match, a un grup d'emigrants espanyols fins a Mèxic.
Al començar la Segona Guerra Mundial s'estableix a Nova York i pren el nom de David Seymour. Els seus pares són deportats al gueto d'Otwock on moriran durant la guerra a mans dels Nazis. Entre 1942 i 1945 es presenta com a voluntari als serveis d'informació de l'exèrcit dels Estats Units com a fotògraf i intèrpret, on és condecoratpels serveis prestats i li és concedida la nacionalitat estatunidenca. Acabada la guerra viatja per a UNICEF a Txecoslovàquia, a Polònia, Alemanya, Grècia i Itàlia per a documentar els efectes de la guerra en els nens.
El 1947, juntament amb Capa, Cartier-Bresson, George Rodger i William Vandivert, funda l'agència de fotografia Magnum. Després de la mort de Robert Capa el 1954 pren la presidència de Magnum.
El 1949 publica el llibre Children of Europe.
El 10 de novembre de 1956, durant la crisi de Suez, mentre conduïa, va ser afusellat amb metralladora al costat del fotògraf francès Jean Roy per soldats egipcis en l'encreuament fronterer, on va voler fer un reportatge sobre un intercanvi de presos al Canal de Suez.

## Referències

* 1 2 3 4 David Seymour (en castellà). Editorial Salvat, S.L., 2006, p. 44. ISBN 9788447105533.
* ↑ «Biografia de David Seymour a Magnum Photos» (en anglès). Magnum Photos. [Consulta: 12 febrer 2015].
* ↑ «Biografia de David Seymour a Jewage» (en anglès). [Consulta: 12 febrer 2015].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.238. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 8 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina de David Seymour
# Citharinus macrolepis

Citharinus macrolepis és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 75 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ Cuvier, G., 1816. Le Règne Animal distribué d'après son organisation pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Les reptiles, les poissons, les mollusques et les annélides. Edition 1. Règne Animal (ed. 1) v. 2: i-xviii + 1-532, (Pls. 9-10, in v. 4).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Zoologie.--Série I. Poissons nouveaux du Congo. Quatrième Partie. Polyptères, Clupes, Mormyres, Characins. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 4): 59-96, Pls. 30-39.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J., 1984. Citharinidae. p. 212-216. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ferran Busquets i Forés

Ferran Busquets i Forés (Barcelona, 1974) és un enginyer informàtic català. Fou el director de la Fundació Arrels des del setembre de 2012 fins al juny de 2024. També és vocal de la Junta Directiva de les Entitats Catalanes d'Acció Social, i membre del consell directiu i del patronat de la Fundació Mambré.
Enginyer Superior en Informàtica i postgrau en Mediació social, ha treballat professionalment durant més de 10 anys a l'empresa privada en temes relacionats amb les bases de dades. En paral·lel a la seva tasca professional, i de manera ininterrompuda, ha estat voluntari en diverses entitats socials, en àmbits com les drogodependències, la presó, sobre els països del sud, i també oferint suport tecnològic a organitzacions.

## Referències

* ↑ «Ferran Busquets: 'Si no ho fa l'administració, ho han de fer els ciutadans'». [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Beatriz Fernández substituirà Ferran Busquets a Arrels Fundació al juliol». VilaWeb [Barcelona], 03-06-2024 [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Ferran Busquets: «Està clar que la Guàrdia Urbana va fallar disparant al sensesostre»». Nació Digital [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Ferran Busquets: 'Amb les polítiques d'habitatge no s'està pensant en treure la gent del carrer'». Diari de Barcelona [Consulta: 17 novembre 2022].
* 1 2 «Ferran Busquets». Barcelona de les Solucions. Arxivat de l'original el 5 de març 2023. [Consulta: 5 març 2023].
* ↑ «Patronat Fundació Mambré: Ferran Busquets i Forés». Fundació Mambré. [Consulta: 5 març 2023].
# Clariallabes

Clariallabes és un gènere de peixos de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Taxonomia

* Clariallabes attemsi (Holly, 1927)
* Clariallabes brevibarbis (Pellegrin, 1913)
* Clariallabes centralis (Poll & Lambert, 1958)
* Clariallabes dumerili (David & Poll, 1937)
* Clariallabes heterocephalus (Poll, 1967)
* Clariallabes laticeps (Steindachner, 1911)
* Clariallabes longicauda (Boulenger, 1902)
* Clariallabes manyangae (Boulenger, 1919)
* Clariallabes melas (Boulenger, 1887)
* Clariallabes mutsindoziensis (Taverne & De Vos, 1998)
* Clariallabes petricola (Greenwood, 1956)
* Clariallabes pietschmanni (Güntert, 1938)
* Clariallabes platyprosopos (Jubb, 1965)
* Clariallabes simeonsi (Poll, 1941)
* Clariallabes uelensis (Poll, 1941)
* Clariallabes variabilis (Pellegrin, 1926)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Taverne, L. i L. De Vos 1998: Clariallabes mutsindoziensis (Teleostei: Clariidae), nouveau silure du bassin de la Malagarasi (bassin du lac Tanganyika), Burundi. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 8 (núm. 3): 211-220.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Greenwood, P. H. 1956: A new species of Clariallabes (Pisces, Clariidae), from the Nile. Proceedings of the General Meetings for Scientific Business of the Zoological Society of London v. 127 (pt 4): 555-564.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Jubb, R. A. 1965: A new species of Clariallabes (Pisces, Clariidae) from the Upper Zambesi River. Annals and Magazine of Natural History (Series 13) v. 7 (núm. 79) (1964): 393-395.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* All Catfish Species Inventory (anglès)
# Clarias nigricans

Clarias nigricans és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30,8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Borneo (Indonèsia).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. 2003. Clarias nigricans, a new species of clariid catfish (Teleostei: Siluriformes) from eastern Borneo. Raffles Bull. Zool. v. 51 (núm. 2): 393-398.
* Teugels, G.G. 1992. Clariidae, p. 468-495. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Clarisses de la Divina Providència

Les Clarisses de la Divina Providència, oficialment Germanes Clarisses de la Mare de la Divina Providència, són un institut femení de vida consagrada de l'Església catòlica, concretament un orde religiós mendicant de clausura, de caràcter contemplatiu. Forma part del Segon Orde de Sant Francesc, com a reforma observant de l'Orde de Santa Clara.
Fou fundat per Teresa Arguyol i Fontseca, germana llega del monestir de clarisses de Santa Elisabet de Sarrià que n'hagué de marxar quan la desamortització de 1835. Volgué tornar a la vida religiosa i fundà una congregació que volia reviure la regla primitiva de Santa Clara d'Assís, recuperant així el rigor i l'austeritat originals. El primer establiment fou a la vila de Gràcia (actualment, Barcelona), en 1849. Posada sota l'advocació de la Mare de Déu de la Divina Providència, la congregació es dedicava a la vida contemplativa però, per exigència del bisbe, van obrir una escola primària per a dedicar-se a l'ensenyament gratuït per a nenes pobres i filles d'obrers.
En 1852, Arguyol fundà el monestir de Figueres i un any després el de Badalona. També va fundar monestirs a Olot, Vilanova i la Geltrú, Vinaròs, Banyoles, Mataró i l'Escala. Després de la mort de la fundadora, el mateix 1853, s'obriren nous monestirs: en 1857 el de Mataró, en 1858 el de Vilanova i la Geltrú i en 1878 es fundà la comunitat de Vinaròs, formada per monges de Mataró. N'hi altres monestirs a Olot i la Vall d'Uixó.
Després del Concili Vaticà II, la congregació deixà l'ensenyament i és, des de llavors, de vida contemplativa, seguint el carisma inicial de la fundadora.

## Referències

* ↑ Lainati, Chiara Augusta. Santa Clara de Asís: Contemplar la belleza de un Dios Esposo (en castellà). Madrid: Ediciones Encuentro, 2004, p. 362.
* ↑ Redacció «Clara d'Assís o una història d'amor». Catalunya Cristiana, any II, núm. 98, 09-08-1981, pàg. 15. Arxivat de l'original el 2016-04-20 [Consulta: 26 gener 2021].
# Claude Joseph Paris

Claude Joseph París (Lió, 6 de març de 1801 - París, 25 de juliol de 1866) fou un compositor francès. Estudià al Conservatori de París, i el 1826aconseguí el primer gran premi de composició per la seva cantata Herminie. Ja el 1825 havia fet representar un ball d'espectacle, i durant la seva permanència a Itàlia compongué una òpera bufa, L'allogio militare, que fou estrenada a Viena el 1829. Al seu retorn a França fou nomenat director d'orquestra del teatre del Panteó, i després fixà la seva residència a Lió. A part de les obres mencionades va compondre les òperes en un acte La veillée (1831) i Le cousin de Denise (1849), i una missa de Rèquiem, tot però, de molt poc mèrit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 157 (ISBN 84-239-4542-1)
# Claude Vivier

Claude Vivier (Montreal, 14 d'abril de 1948 - 11è districte de París, 7 de març de 1983) fou un compositor canadenc.

## Biografia

Vivier va néixer de pares desconeguts a Mont-real. Va ser adoptat en l'edat de tres anys per una família francocanadenc humil. Des dels tretze anys, va assistir a internats dirigits pels germans maristes, un orde religiós que preparava els nois per a una vocació en el sacerdoci. El 1966, a divuit anys, es va demanar a Vivier que deixés el noviciat per "falta de maduresa". Les seves primeres obres daten d'aquest període. Sempre va ser obertament gai.
El 1971, després d'estudiar amb Gilles Tremblay, va estudiar durant tres anys a Europa, primer amb Gottfried Michael Koenig a l'Institut de Sonologia d'Utrecht i després a Colònia amb Karlheinz Stockhausen.

## Carrera

Vivier va aprendre molt de Stockhausen, i les seves primeres obres tenen aspectes derivats del seu professor, tot i que les seves obres posteriors tenen poca semblança. El 1974, va tornar a Mont-real i va començar a establir la seva reputació. Va passar alguns anys viatjant al Japó, Bali i l'Iran.
L'òpera Kopernikus de Vivier, amb el seu propi llibret, es va estrenar el 8 de maig de 1980 al Monument-National de Montreal.
El 1982, Vivier es va traslladar a París. Va ser assassinat allà el 7 de març de 1983 per Pascal Dolzan, un truqueur de dinou anys sense llar (algú que pretén acceptar avenços sexuals per guanyar l'oportunitat de robar o fer mal a la víctima) que havia conegut aquella nit en un bar. El seu cos va ser descobert a casa seva molt més tard el 12 de març.

## Biografia

* Gilmore, Bob. Claude Vivier. La vida d'un compositor. Universitat de Rochester Press, Rochester, 2014.

## Fonts

* Gilmore, Bob. 2007. "Sobre el nen solitari de Claude Vivier". Tempo, nova sèrie 61, núm. 239: 2-17.
* Gilmore, Bob. 2009. "Claude Vivier i Karlheinz Stockhausen: moments a partir d'un doble retrat". Circuit: musiques contemporaines 19, núm. 2: 35–49.
* Gilmore, Bob. 2014. Claude Vivier: la vida d'un compositor. Universitat de Rochester Press.
* Lesage, Jean. 2008. "Claude Vivier, Siddhartha, Karlheinz Stockhausen: La nouvelle simplicité et le râga". Circuit: musiques contemporaines 18, núm. 3: 107-20.
* Mijnheer, Jaco. 2001. "Vivier, Claude". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, segona edició, editat per Stanley Sadie i John Tyrrell. Londres: Macmillan Publishers.
* Tannenbaum, Pere. 1991. "Claude Vivier Revisited". Sound Notes SN 1: 12-27.

## Referències

* ↑ Biografia de Claude Vivier". Boosey & Hawkes, Inc. Consultat el 15 d'agost de 2008.
* ↑ Gilmore 2009, 18.
* ↑ Per què el compositor del Quebec, Claude Vivier, va avançar-se al seu temps". The Globe and Mail]. 13 d'abril de 2018, de Catherine Kustanczy
* ↑ Gilmore 2009, 36-37
* ↑ Dictionnaire des compositeurs.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-559-8.
* ↑ Gilmore 2014, 223-26.
# Claudi Mimó i Caba

Claudi Mimó i Caba (Vilanova i la Geltrú, Garraf, 1 de desembre de 1843 - l'Havana, 16 d'agost de 1929) fou un pedagog i independentista català, fill del pedagog Pau Mimó i Raventós. Es graduà com a perit mercantil, obtingué el títol de mestre, es llicencià en filosofia i lletres i es doctorà en ciències físiques i matemàtiques el 1865, i més tard en dret. Dirigí a Barcelona un col·legi fundat pel seu pare i més tard es traslladà a Cuba, on fou catedràtic de geometria a la Universitat de l'Havana. El 1888 va representar aquesta universitat a l'Exposició Universal de Barcelona i fou nomenat membre de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, president de la Reial Societat d'Amics del País de Barcelona i de l'Havana i president de la secció de Ciències Exactes de l'Ateneu de l'Havana.
Simpatitzà amb l'autonomisme cubà, i fou regidor de l'Ajuntament de l'Havana pel Partit Liberal. El 1905 fou un dels fundadors del Centre Català de l'Havana, del que en fou president del 1908 al 1917, i el 1908 dirigí la revista La Nova Catalunya. El 1921 viatjà a Catalunya, encarregat pel govern cubà, per a fer gestions per tal d'impulsar la modernització del sistema docent cubà; ací va contactar amb Francesc Macià i quan va tornar a Cuba fou delegat de l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana, alhora que fou un dels impulsors del Club Separatista Català núm. 1. Aquesta associació l'encarregà formar part de la comissió organitzadora de l'Assemblea Constituent del Separatisme Català celebrada a l'Havana el 1928, però no hi pogué assistir per motius de salut. Va morir poc després.

## Referències

* ↑ Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú. Dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa editors., 2003, p. 208 [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ Pons, Marc. «Es publica la primera Constitució de la República Catalana». El Nacional, 02-10-2019. [Consulta: 13 abril 2020].
# Claudio Bravo Camús

Claudio Bravo Camús (Valparaíso, 8 de novembre de 1936 - Taroudant, Marroc, 4 de juny de 2011) va ser un pintor xilè hiperrealista que va viure a Tànger, al Marroc, des de 1972 fins que va morir.
De família d'agricultors, va viure gran part de la seva infància a la zona rural de Melipilla. Entre els anys 1945 i 1954 va estudiar al Col·legi Jesuïta San Ignacio a Santiago de Xile, aconseguint entrar a l'estudi Miguel Venegas Cifuentes, amb qui va estudiar dibuix i pintura durant un temps. El 1954, amb tot just 17 anys, va realitzar la seva primera exposició individual a la Sala Trece a Santiago.
El 1955 va ballar professionalment amb la Companyia de Ballet de Xile i va treballar per al Teatre d'Assaig de la Universitat Catòlica de Xile. Des de 1955 Bravo va alternar la seva vida entre Santiago i Concepción (ciutat xilena).
A la dècada de 1960 es va establir com a retratista a Madrid, on va tenir un immediat reconeixement per la seva sorprenent capacitat de crear versemblança.
El 1968 Bravo va rebre una invitació de Ferdinand Marcos, llavors president de les Filipines, per pintar a ell i la seva dona, Imelda Marcos, així com a altres membres de l'alta societat filipina. Claudio Bravo no pintava a partir de fotografies, sinó que preferia tenir al motlle, model o models en el lloc, ja que deia que havia de capturar l'essència de l'objecte a pintar, i això només es pot realitzar tenint davant el model.
El 1970 va fer la seva primera exposició a la Staempfli Gallery de Nova York. Poc després, el 1972, es va traslladar a Tànger, on es va comprar una mansió de tres pisos del segle xix.
L'any 2000 va donar al Museu del Prado 19 escultures grecoromanes de la seva col·lecció. El mateix any va rebre de mans dels reis d'Espanya la Gran Creu de l'Orde Civil d'Alfons X el Savi.
Va morir al Marroc el 4 de juny de 2011 a causa d'un atac d'epilèpsia.

## Obra

Les obres de Claudio Bravo s'inclouen en les següents col·leccions d'art:
* Museu d'Art de Ponce, Ponce, Puerto Rico
* Museu d'Art de Baltimore, Baltimore, Maryland
* Museu Metropolità d'Art, Nova York, Nova York
* Museu Nacional de Belles Arts, Santiago de Xile, Xile
* Museu Rufino Tamayo, Ciutat de Mèxic, Mèxic
* Museu Boymans-van Beuningen, de Rotterdam, Holanda
* Museu d'Art Modern de Nova York, Nova York
* Museu Ludwig, de Colònia, Alemanya
* Palmer Museum of Art, State College, Pennsilvània
* Museu d'Art de Filadèlfia i Pennsilvània.

## Referències

* 1 2 «Muere en Marruecos Claudio Bravo, el más destacado pintor chileno de los últimos años». El Mercurio, 2011. [Consulta: 5 juny].
* ↑ Bonart [Girona], núm. 144, 10-2011, p.9. ISSN: 1885-4389.
* ↑ título = ClaudioBravo.com, editorial = Pinturas y Dibujos de Claudio Bravo.
* 1 2 Claudio Bravo, fecha acceso = 06/04/2008, editorial = Pontificia Universidad Católica De Chile.
* ↑ Bravo Camus, Claudio fecha acceso= 12-1-2010, autor= Stephan F. Schröder, editorial= Museo Nacional del Prado, idioma= español

## Enllaços externs

* Sitio oficial de Claudio Bravo