OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Creu de terme de Capdevila

La Creu de terme de Capdevila és una creu de terme del municipi d'Igualada (Anoia). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un element de pedra de forma octogonal identificat com la magolla de la creu de terme coneguda com de Capdevila. Les cares estan escupides en dos registres: el superior amb formes que simulen elements de l'arquitectura gòtica com arcs, pilastres i dosserets que cobricel·len les figueres ubicades en el registre inferior. Aquestes són representacions de mig cos de personatges alats amb emblemes heràldics i, altres, potser relacionats amb evangelistes. De la creu de Capdevila també es conserva un fragment de pilastra.

## Història

La creu de Capdevila era anomenada d'aquesta manera per estar ubicada davant el portal de Capdevila. Està documentada des de l'any 1409 i se sap que l'any 1835 va ser traslladada al cementiri on hi romangué fins al 1936 en què va ser destruïda. Actualment les restes que es conserven es poden localitzar al Museu de la Pell i Comarcal de l'Anoia (núm. inv 28 i 112).

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Capdevila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Cristatogobius rubripectoralis

Cristatogobius rubripectoralis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,1 cm de longitud total i les femelles 4,95.
* Nombre de vèrtebres: 25-26.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: el sud de Java (Indonèsia) i el nord d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1927. Gobies of the Philippines and the China Sea. Monogr. Bur. Sci. Manila Monogr. 23. 1-352.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Akihito, K. Meguro & K. Sakamoto. 2003. A new species of gobiid fish, Cristatogobius rubripectoralis, from Australia. Ichth. Research v. 50 (núm. 2): 117-122.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia i German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.
* ↑ Larson, H.K. i R.S. Williams, 1997. Darwin Harbour fishes: a survey and annotated checklist. p. 339-380. A: J.R. Hanley, G. Caswell, D. Megirian i H.K. Larson (eds.) Proceedings of the Sixth International Marine Biological Workshop. The marine flora and fauna of Darwin Harbour, Northern Territory, Australia. Museum and Art Galleries.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cristóbal de Monroy i Silva

Cristóbal de Monroy y Silva (Alcalá de Guadaíra, 22 d'octubre de 1612 - ibídem, 6 de juliol de 1649) va ser un historiador, dramaturg i poeta espanyol del Segle d'Or, regidor a perpetuïtat i tinent d'alcalde del fort d'aquella vila al voltant dels anys 1640.

## Carrera

Més notable i conegut com a dramaturg que com a historiador, només se li deu en aquest gènere un Epitome de la historia de Troya, su fundación y ruina.
De les seves obres literàries en destaquen Las mocedades del duque de Osuna, El ofensor de si mismo i La batalla de Pavia, comparable a l'Hernani de Victor Hugo. A més de les tres esmentades, es coneixen datades les següents obres de Monroy y Silva: Celos, industria y amor (1643); Lo que pasa en un mesón (1643); No hay más saber que salvarse (1648); El mayor vasallo del mayor señor, ó el gigante cananeo, i San Cristobal (1658). Totes aquestes obres es troben en la Biblioteca del duc d'Osuna, manuscrites, a excepció de l'última que es troba, també manuscrita, en la col·lecció Duran. A altres fons hom pot trobar:
| Mudanzas de la fortuna y firmezas del amor; Envidias vencen fortunas; La ja mencionada Batalla de Pavia, també es troba amb el títol de El prisionero más valiente; Los principes de la Iglesia san Pedro y san Pablo; La sirena del Jordán; San Juan Bautista; Acteón y Diana; La alameda de Sevilla y recato en el amor; El caballero dama ó el Aquiles; El casamiento fingido; Los celos de san José; Todo es industrias amor; La destrucción de Troya; El encanto por los celos y fuente de la India; Escarmientos del pecado ó la fuerza del desengaño, ó lo que puede un desengaño y memoria de la muerte y justos juicios de Dios; | Fuente Ovejuna; Héctor y Aquiles; El horror de las montañas y portero de san Pablo; Más vale a quien Dios ayuda; Esaú y Jacob, ó el pastor más perseguido y fuerzas de Raquel; El más valiente andaluz; Antón Bravo; El robo de Elena; San Bartolome en Armenia; El valor siempre da honor; Las violencias del amor y don Belfosan de Grecia; Perdonar por no poderse vengar; Los tres soles de Madrid; Las grandezas de Sevilla. |
Les dues últimes son autos sacramentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 289/90. (ISBN 84-239-4536-7)
# Joseph de Torres Martínez y Bravo

Joseph o José de Torres Martínez y Bravo (Madrid, 1670 - 1738) fou un mestre de capella, editor, compositor i organista espanyol.
A més de posseir un talent superior en la composició religiosa i superar a l'orgue la resta de músics del seu temps, a Madrid fundà la millor tipografia musical coneguda en aquell temps, on publicà, a més de les seves, les obres d'altres compositors, entre les quals: Reglas de acompañamiento (1702); set misses; Ofici de difunts, Asperges, Vidi Aquam; Lira sacra hispana; Introito, tracto, ofertorio i motet de la missa de rèquiem; Parce mihi, la lliçó primera a vuit veus; Tedet animam meam, lliçó segona, a 8 veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 1442, ISBN 84-239-4562-6
* http://imslp.org/wiki/Category:Torres_y_Mart%C3%ADnez_Bravo,_Joseph_de

## Referències

* ↑ Carreras, Juan José «Semblanzas de compositores españoles, Nueva serie: José de Torres (ca. 1670-1738)». Revista de la Fundación Juan March, 407, 2011, pàg. 2-7.
# Jakob Rosenhain

Jakob Rosenhain (Mannheim, 2 de desembre de 1813 - Baden-Baden, 21 de març de 1894) fou un compositor i pianista alemany.
Des dels nou anys es feu aplaudir com a pianista, i tingué per professors en Jacob Smith (piano) i Schnyder de Wartensee (composició).
Donà molts concerts per Alemanya, i després d'haver realitzat una tournée artística a Londres s'establí a París (1839), on va tenir entre altres alumnes el català Pujol i en Friedrich Gernsheim i va romandre en aquesta capital fins que va esclatar la guerra francoprussiana.
Al teatre li'n va donar: Una visita á Bedlam, petita òpera que estrenà a Frankfurt; El dimoni de la nit, obra estrenada en l'Òpera de París (1851), i Inconstant i gelós que s'estrenà a Baden-Baden.
A més, publicà nombroses obres per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 52, pàg. 4003 (ISBN 84-239-4552-9)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 461 (ISBN 84-239-4548-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 25, pàg. 1457 (ISBN 84-239-4525-1)
# James Cutler Dunn Parker

James Cutler Dunn Parker (Boston, 2 de juny de 1828 - Brookline, Massachusetts, 27 de novembre de 1916) fou un compositor estatunidenc.
Estudià en la seva ciutat natal, i després, de 1851 a 1854, en el Conservatori de Leipzig. El 1862 fundà a Boston una societat coral, i de 1864 a 1891 fou organista de l'església de la Trinitat de Boston i per espai de molts anys de la Handel and Haydn Society. A més,va ésser professor del Col·legi de músics de la universitat i examinador del New-England Conservatory. Va compondre grans obres corals com Redemption Hymn, St. John, The life o man, Blind King, etc. També és autor d'obres didàctiques Manual of harmony (1855), i Theoretical and practical harmony (1870).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 42, pàg. 176 ISBN 84-239-4542-1
# James Friskin

James Friskin (Glasgow, Escòcia, 3 de març de 1886 – Estat de Nova York, EUA, 16 de març de 1967) fou un pianista i compositor escocès. Estudià en el Royal College of Music, sent les seves principals composicions: un quartet i un quintet per a instruments d'arc; un trio fantasia; una sonata per a violoncel; una suite per a orquestra i música religiosa. Estava casat amb la compositora Rebecca Clarke.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1338 ISBN 84-239-4524-3
# James Stanhope

James Stanhope PC (París, França, 1673 — Londres, Regne de la Gran Bretanya, 5 de febrer de 1721) va ser un militar i estadista anglès.
Va començar la seva carrera militar el 1691 i després de participar amb èxit en la campanya de 1705, en la que va entrar a Barcelona amb l'Arxiduc Carles, va arribar a ser el 1708 comandant en cap de l'exèrcit anglès a Espanya durant la Guerra de Successió Espanyola, on va liderar la captura de Menorca i va participar en les victòries a la batalla d'Almenar i a la batalla de Saragossa, però va ser derrotat i capturat pels francesos el 1710 a la batalla de Brihuega, i va ser presoner durant un any.
De nou a Anglaterra el 1712 va recuperar el seu escó a la Cambra dels Comuns, que va ocupar entre el 1701 i 1721. Va fer de secretari d'estat, negociant la Quàdruple Aliança contra el Regne d'Espanya el 1718, i va fer de ministre del tresor.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi «6 batalles decisives». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.32-37. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Jaques, Tony. Dictionary of Battles and Sieges: A-E (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2007, p. 165-166. ISBN 0313335370.
# James Thomas Quarles

James Thomas Quarles (St. Louis, 6 de novembre de 1877 – ?) va ser un organista i compositor estatunidenc.
Estudià als Estats Units i a París, on fou deixeble de Widor. Va ser professor de música de la Corneli University i organista de diverses esglésies i catedrals. Va ser president de l'Associació Nacional de professors de música i la música de fraternitat Phi Mu Alpha Simfonia. Va tenir una llarga permanència ensenyant a la Universitat de Lindenwood, Universitat de Cornell i la Universitat de Missouri. Era el degà fundador de la Universitat de Missouri School of Fine Arts. El 1905, va escriure una de les cançons de l'escola de Cornell l'"Himne de Cornell". En la dècada de 1920 va editar un recull de cançons escolars de Missouri.
Durant un temps, Annie White Baxter va servir Quarles com la seva secretària.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 988 (ISBN 84-239-4548-0)
# James Turle

James Turle (Somerton, Gran Bretanya, 5 de març de 1802 - Londres, 28 de juny de 1882) fou un compositor i organista anglès. Des de 1831 fins al 1875 fou organista i mestre de cors de l'abadia de Westminster, i de 1841 a 1843 director dels Ancien Concerts. Amb E. Taylor publicà el Peoples musik book i una col·lecció de Sacred music (1848).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 399 ISBN 84-239-4565-0
# James William Davison

James William Davison (Londres, 5 d'octubre del 1813 - Margate, 24 de març del 1885) fou un crític musical anglès.
També coneixia la tècnica musical, adquirí a Anglaterra una popularitat sense límits i contribuí a popularitzar en el seu país a Mendelssohn, sent un dels primers que senyalà el mèrit de Berlioz. Per contra, atacà de manera violenta en Wagner i en Schumann. A més de nombrosos articles de crítica publicats al Times, Musical World, Musical Magazine i d'altres diaris, i d'un estudi sobre Chopin (1849), deixà diverses composicions que es distingeixen per la seva novetat.

## Referències

* ↑ Tom núm. 17 de l'Enciclopèdia Espasa
# Escut de Sant Martí de Tous

L'escut oficial de Sant Martí de Tous té el següent blasonament:
    Escut caironat: faixat d'argent i d'atzur en sis peces. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 de febrer de 1990 i publicat al DOGC el 19 de març del mateix any amb el número 1269.
Són les armories dels Tous, senyors del castell del poble.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Sant Martí de Tous.» (pdf). DOGC núm. 1269. Generalitat de Catalunya, 19-03-1990. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Luis Odero

Luis Odero (Cadis, per la meitat del segle XIX) fou un director d'orquestra, violinista, compositor i escriptor didàctic.
El 1855, en els concerts que el pianista hongarès Oscar de la Cinna, va fer per la província de Cadis, Odero figurà acompanyant-lo al violi les seves obres; el 1959 junt amb altres mecenes Salvador Viniegra, Diego Carrera y Tomás Fedriani, fundà l'Academia Santa Cecilia, que amb els anys es convertiria en el Conservatorio Manuel de Falla, de la capital gaditana.
El 1860 va compondre un Himne a la presa de Tetuán, dedicat a l'exèrcit espanyol, que es va repartir en el suplement a La Moda, de Cadis. E 1866 publicà Elementos de la teoria de la Música (Cadis).
El seu fill Alejandro també fou un músic destacat de finals del segle xix i principis del XX.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 89.2 (ISBN 84-239-4539-1)
# Crossocheilus multirastellus

Crossocheilus multirastellus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ van Hasselt J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35). 130-133.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Lowell Mason

Lowell Mason (Medfield, 8 de gener de 1792 - Orange, 11 d'agost de 1872) fou un músic estatunidenc.
Per espai de molt temps fo president de l'Handel and Haydn Society, fundà l'acadèmia musical de Boston encara existent avui dia, i va escriure diverses composicions musicals. El 1837 va fer un viatge d'estudis a Alemanya, els resultats dels quals publicà amb el títol de Musical letters from abroad.
A més publicà diverses obres clàssiques i religioses.
El seu fill William (1829-1908) també fou un músic reconegut, i l'altra Henry (1831-1890) fou un fabricant de pianos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 717. (ISBN 84-239-4533-2)
# Escut de Sant Vicent del Raspeig

L'escut de Sant Vicent del Raspeig és un símbol representatiu oficial de Sant Vicent del Raspeig, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alacantí. Té el següent blasonament:
| « | Escut a la espanyola; el cap d'or [en realitat, truncat; primer d'or], amb els quatre pals de gules, que és Aragó, i [segon] de sinople amb dues ferradures d'or, en pal, acompanyades de dues i dues flors d'ametler en el seu color. El tot sobremuntat amb corona reial tancada i, per damunt de la corona, una cinta d'argent amb la divisa «Sequet, però sanet». | » |

## Història

L'escut va ser aprovat mitjançant el Decret 446/1970, de 12 de febrer, publicat en el BOE núm. 47, del 24 de febrer de 1970.
L'aprovació de l'escut va ser gestionada pel regidor José Rodríguez Torregrosa, a partir de l'any 1960. Aquest, junt a l'Ajuntament, proposà primerament un escut diferent, partit, amb les figures de Sant Vicent a l'esquerra i un ametler a la dreta, el lema baix l'escut i per timbre una corona reial oberta, similar a la que té Alacant. Però finalment, el dictamen de la Reial Acadèmia de la Història de 1969 fixà el blasonament actual.
Aquest escut mostra les armes del Regne de València, per haver sigut del reialenc, ja que va pertànyer a la vila reial d'Alacant, de la qual es va independitzar definitivament el 1843. Les flors d'ametler simbolitzen el conreu principal de l'horta santvicentera, mentre que les ferradures són una al·lusió a sant Vicent Ferrer, patró de la vila. Poden recordar la llegenda de la pèrdua de la ferradura de l'ase de fra Vicent en arribar al Raspeig; la ferradura també apareix a les armes dels Ferrer com a senyal parlant. El lema Sequet però sanet reprodueix, segons la llegenda popular, la contesta que el pare Vicent va donar a un llaurador del Raspeig quan aquest li demanava aigua per als camps secs.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alacantí
* Llista d'escuts del País Valencià
* Himne de Sant Vicent del Raspeig

## Referències

* 1 2 Ministeri de la Governació «Decreto 446/1970, de 12 de febrero, por el que se autoriza al Ayuntamiento de San Vicente del Raspeig, de la provincia de Alicante, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 47, 24-02-1970, pàg. 2.980-2.981 [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Ajuntament de Sant Vicent del Raspeig. «Reglamento de honores y distinciones del Ayuntamiento de Sant Vicent del Raspeig» (en castellà). [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Llopis, Vicente. «Almorçarets Sanvicenteros: Sobre el escudo de San Vicente del Raspeig» (en castellà). www.costacomunicaciones.es, 10-09-2014. [Consulta: 31 març 2016].
* 1 2 Guillén, Julio «Informe de la Real Academia de la Historia sobre el escudo municipal de San Vicente del Raspeig de 5 de mayo de 1969» (en castellà). Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, Tomo 170, núm. I, 1973 [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Santo, Joaquín «La festa de Sant Vicent» (en castellà). Las Provincias, 11-04-2010 [Consulta: 31 març 2016].
# Escut de Sant Vicenç de Montalt

L'escut oficial de Sant Vicenç de Montalt té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta carregat d'un sautoret d'or i sobremuntat d'una mola de gules; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 29 de gener de 1988 i publicat al DOGC el 24 de febrer del mateix any amb el número 957.
Armes parlants: s'hi veu el "mont alt". El sautor i la pedra de molí són els atributs de sant Vicenç, patró local. Els quatre pals recorden la jurisdicció reial sobre el poble (Sant Vicenç de Montalt va pertànyer al castell reial de Mata fins al segle xvi, en què va obtenir l'autonomia municipal).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme

## Referències

* ↑ «DECRET 29/1988, de 29 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Vicenç de Montalt per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 957. Generalitat de Catalunya, 24-02-1988. [Consulta: 17 novembre 2012].
# Escut de Santa Eugènia de Berga

L'escut oficial de Santa Eugènia de Berga té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una palma de sinople posada en pal enfilant una corona de flors de gules fullades de sinople; el peu quarterat en sautor; 1r, i 4t, d'or, 4 pals de gules; i al 2n i al 3r, d'argent, una creu abscissa de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 20 de febrer de 1987 i publicat al DOGC el 25 de març del mateix any amb el número 820.
La palma i la corona de llorer són els atributs del martiri de santa Eugènia, la patrona del poble. Al peu s'hi veu l'escut d'armes de Vic, ja que aquesta ciutat va ajudar la gent de Santa Eugènia a deslliurar-se de la jurisdicció del castell de Taradell el 1385. A partir d'aleshores, el poble fou considerat un "carrer de Vic", i tenia els mateixos privilegis que els ciutadans vigatans.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «DECRET 80/1987, de 20 de febrer, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Santa Eugènia de Berga per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 820. Generalitat de Catalunya, 25-03-1987. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Santa Magdalena de Polpís

L'escut de Santa Magdalena de Polpís és un símbol representatiu oficial de Santa Magdalena de Polpís, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Maestrat. Té el següent blasonament:
| « | Escut truncat: 1r, d'or, els quatre pals de gules; 2n, d'atzur, el castell de argent, carregat de la Creu, plana, de gules (antiga dels cavallers de l'Orde de Montesa). Al timbre, Corona del Regne d'Aragó. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Ordre de 28 de febrer de 1985, de la Conselleria de Governació, publicada en el DOGV núm. 244, del 18 d'abril de 1985.
S'hi representen les armes reials dels quatre pals en senyal de pertinença al Regne de València des del 1233, quan Jaume I conquereix el castell als musulmans i el dona a l'orde de Calatrava i, posteriorment, al del Temple. A sota, el castell de Polpís, amb la creu de l'orde de Montesa, antics senyors del poble al segle xiv.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de dos segells en tinta de 1876: el segell major amb una al·legoria de Maria Magdalena i un altre de l'Alcaldia amb l'escut d'Espanya.
* Segell Major (AHN, 1876).
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
* Escuts i banderes del Baix Maestrat

## Referències

* 1 2 «Ordre de 28 de febrer de 1985, de la Conselleria de Governació, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament de Santa Magdalena de Polpís (Castelló)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 244, 18-04-1985, pàg. 994-995 [Consulta: 19 agost 2020].
* 1 2 «Santa Magdalena de Pulpis». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 208. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 8 juliol 2020].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sello de la Alcaldía Constitucional, y Sello Mayor de la Población de Santa Magdalena de Pulpís (Castellón)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 13 desembre 2020].
# Escut de Santa Margarida i els Monjos

L'escut oficial de Santa Margarida i els Monjos té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, un drac de sinople lampassat de gules; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 9 d'abril de 1987 i publicat al DOGC el 20 de maig del mateix any amb el número 841.
El drac és l'atribut de santa Margarida, patrona de la localitat. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre el poble, que va pertànyer a la Corona fins al 1381, i des de 1642 fins a l'extinció de les jurisdiccions feudals, al segle xix.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «DECRET 155/1987 de 9 d'abril, pel qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Santa Margarida i els Monjos.» (pdf). DOGC núm. 841. Generalitat de Catalunya, 20-05-1987. [Consulta: 20 juny 2010].
# Escut de Teià

L'escut oficial de Teià té el blasonament següent:
    Escut caironat: d'argent, un matapoll (tell) de sinople; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Fou aprovat el 4 d'octubre del 1996 i publicat al DOGC el 23 d'octubre del mateix any amb el número 2272.
Es tracta d'unes armes parlants: el tell es relaciona amb el nom de Teià, que, encara que etimològicament és d'origen llatí, s'ha representat en totes les versions històriques de l'escut; els quatre pals indiquen la pertinença a la Corona. La corona mural de vila és per la jurisdicció reial concedida el 1505 als Privilegis.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 4 d'octubre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Teià.» (pdf). DOGC núm. 2272. Generalitat de Catalunya, 23-10-1996. [Consulta: 19 maig 2010].

## Vegeu també

* Bandera de Teià
* Escuts i banderes del Maresme