OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canal Volga-Don

El Canal Volga-Don oficialment Canal de navegació Lenin Volga-Don (en rus: Волго–Донской судоходный канал имени В. И. Ленина abreujat com ВДСК) és un canal navegable que connecta el riu Volga i el riu Don en els seus punts on s'apropen més. La llargada del canal és de 101 km (45 km es fan a través dels rius i embassaments).
Aquest canal forma part del sistema de canals de la Rússia europea. Junt amb el baix Volga i el baix Don, el canal Volga-Don proporciona la connexió navegable més directa entre la mar Càspia i la Mar d'Azov i, per tant, cap els oceans.
Aquest canal comença al sud de Volgograd, prop de l'assentament de Krasnoarmeysk, i discorre cap a l'oest i nord-oest arribant a l'embassament de Tsimlyansk prop de Volgodonskoy.
Està en projecte un segon canal, Volga-Don II, que començaria al nord de Volgograd, prop de Yerzovka.

## Història

La idea de connectar els rius Volga i Don és molt antiga i els primers treballs per a fer-ho daten de l'any 1569 a càrrec de l'Imperi Otomà
Després de capturar Azov (Rostov) l'any 1696, el tsar Pere el Gran decidí construir aquest canal, però no es va portar a terme fins a l'any 1701 amb el canal Ivanovsky però amb dificultats de navegació. El 1711, pel Tractat de Pruth Rússia deixà Azov i Pere el Gran va perdre l'interès en el canal que va quedar en runes.
L'actual canal Volga-Don va ser dissenyat per Sergey Zhuk abans de la invasió nazi de Rússia de 1941 i el projecte quedà interromput per la Segona Guerra Mundial. Es va acabar i obrir a la navegació l'any 1952. Aquest canal va ser construït amb desenes de milers de presoners de guerra alemanys i altres del sistema gulag.

## Funcionament

Aquest canal comença al riu Volga al sud de Volgograd; comporta núm. 1 i acaba a l'embassament de Tsimlyansk al riu Don a la ciutat de Kalatx-na-Donú. El poden usar vaixells de fins a 5.000 tones, la comporta més petita fa 145 metres de llargada, 17,0 m d'amplada i 3,.6 m de fondària. Les dimensions màximes permeses pels vaixells són de 140 m de llarg, 16,6& m d'ample i 3,5 m de fondària.
Aquest canal té tres estacions de bombeig d'aigua i també serveix per regadiu.
Entre altres productes, transporta carbó del Donetsk, minerals, petroli, material de construcció i cereals. Hi viatgen vaixells turístics en les dues direccions.

## Referències

* ↑ Plechko L.A. Old water routes Arxivat 2019-03-17 a Wayback Machine., Moscow, 1985. (rus)
* ↑ Ivanovsky Canal (rus)
* ↑ «Volga-Don Canal» (en anglès). Attractions - Lonely Planet. Red Ventures. [Consulta: 27 febrer 2025].
# Charles Sauvageot

Charles Sauvageot (París, 1781-1860) fou un violinista i arqueòleg francès.
Feu els estudis en el Conservatori de la seva ciutat natal, formà part de l'Orquestra de l'Òpera i després aconseguí una feina en l'administració de Duanes.
Amb el seu modest sou i privant-se a vegades fins i tot del més necessari, reuní una magnífica col·lecció d'objectes d'art, especialment de l'època del Renaixement, que donà a l'Estat el 1856, aconseguint amb aquest fet allotjament en el Museu del Louvre.
A més havia format una escollida biblioteca.

## Petita galeria d'obres donades al Museu de Louvre per Charles Sauvageot

* Retrat de Louis de Saint-Gelais (taller Clouet)
* Retrat de François Hercule de França (taller Clouet)
* Retrat de Enric II de Montmorency (taller Clouet)
* Retrat de John de Fearless (taller Clouet)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 775 (ISBN 84-239-4554-5)
# Oratori de Sant Pelegrí

L'Oratori de Sant Pelegrí és una obra de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petit edifici de planta quadrada que té aparença de cova, tot de pedra vista. Està situat en una posició elevada per un aterrassament i s'hi accedeix per unes escales laterals, fetes de pedra. A l'entorn de l'edifici hi ha una taula feta amb una pedra de molí i una soca vella d'olivera.
L'única obertura de la construcció és una finestreta rectangular que té una reixa de ferro forjat, de recent factura i amb profusa i variada decoració. La imatge del sant ha estat espoliada, agredida o retirada, per la qual cosa actualment hi ha només una estampa amb la seva imatge impresa.
Vora la finestra hi ha una inscripció i sota d'aquesta un seguit de cinc escalons en forma piramidal que condueixen al fidel interessat a les proximitats de la imatge.

## Història

Es tracta d'un Oratori dedicat a Sant Pelegrí. És originari del segle xviii (1789) i fou construït per Jeroni Vinyes, cap de família de la masia de Can Vinyes.
Pel que fa al sant, d'origen italià, està relacionat amb la curació de llagues i ferides similars, per la qual cosa s'ha relacionat la seva fundació amb la prometença d'algun dels caps de família a construir un oratori al sant a canvi dels seus favors mèdics i màgics.
L'edificació fou malmesa durant la Guerra Civil i restaurada recentment.
Actualment no hi ha cap sant en el lloc on se li reserva un pòdium, sinó que hi ha una estampa impresa del sant.
Sota la finestreta enreixada per on es veu la fornícula hi ha una placa metàl·lica on hi ha escrites les paraules següents de l'erudit i historiador local Lluís Llagostera: SIGEU-NOS SANT PELEGRÍ PROPICI EN NOSTRE CAMÍ / I EN AQUEST LLOC DE PARADA TROBI CADA VIANANT / VEIENT LA CREU DEL SENYOR PAU EN L'ÀNIMA I EL COS.
Sota la propietat de Can Vinyoles d'Avall existeix un altre oratori, d'estructura similar, dedicat a Sant Benet de Palerm (Veure la fitxa referent a l'Oratori de Sant Benet de Palerm de La Cellera de Ter, Selva), també un sant italià. L'Oratori de Sant Benet esdevingué, però, molt més concorregut i popular que el de Sant Pelegrí. De tota manera, tots dos oratoris estaven situats a la part baixa de dues grans propietats i al pas de camins molt concorreguts, el que menava a Plantadís en el cas de l'Oratori de Sant Pelegrí i el que anava cap al Pasteral i cap a Amer en el cas de l'Oratori de Sant Benet. Com que esdevingueren llocs prou transitats, precisament per això es van situar als límits d'aquestes propietats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9
# Daniel Diges

Daniel Diges García (Alcalá de Henares, 17 de gener de 1981) és un actor i cantant de musicals espanyol, representant d'Espanya del Festival d'Eurovisió 2010.
Va començar la seva carrera com a actor en sèries com Ana y los siete, Hospital Central i Aquí no hay quien viva, i en representacions teatrals com Agitación+IVA, En tu fiesta me colé, Hoy no me puedo levantar, We will rock you, High School Musical i Mamma mia!.
El 2010 va participar en Eurovisió i va quedar en el 15è lloc amb la cançó Algo pequeñito, de la qual també llançar un disc. En aquell premi d'Eurovisió la seva actuació va ser feta unes dues vegades ja que a la primera el famós espontani Jimmy Jump es va colar a la seva actuació. Els anys següents va treure'n tres més titulats ¿Dónde estabas tú en los setanta? (2012), Quiero (2014) i Calle Broadway (2015).
Continuà actuant en musicals, protagonitzant la nova versió de Els miserables de 2010 a 2012, Póker de voces el 2011, amb David Ordinas, Ignasi Vidal i Gerónimo Rauch. Entre 2012 i 2013 va participar en Tu cara me suena d'Antena 3, on va ser finalista i segon classificat, i va interpretar a Gaston al musical de La bella y la bestia i, de nou, el paper protagonista Hoy no me puedo levantar. De 2013 a 2014 va tornar a participar en Els miserables, i el 2017 i 2018 de nou en la seva versió brasilera i mexicana, respectivament.

## Referències

* ↑ «Espectacle vergonyós de John Cobra en la gala dels finalistes per a Eurovisió». El Periódico de Catalunya, 23 febrer 2010. [Consulta: 8 gener 2022].
* 1 2 3 «¿Qué fue de Daniel Diges, cantante de 'Algo pequeñito' en 'Eurovisión 2010'?». Cadena 100, 01-02-2021.
# Enginyeria tècnica

L'enginyeria tècnica és una carrera de primer cicle de tres anys de durada (més un projecte de fi de carrera) que dona accés a la professió dels enginyers tècnics. A Espanya aquesta carrera es va establir el 1963, per homologar l'enginyeria espanyola a les de la resta dels països desenvolupats i poder accedir així als crèdits del Banc Mundial. Els seus antecessors, els pèrits, estudiaven una carrera de 4 o 5 anys més revalida i projecte final de carrera. La Llei 12/86 d'Atribucions, aprovada per les Corts Espanyoles, estableix, en l'article 1r, que els enginyers tècnics tindran la plenitud d'atribucions en la seva especialitat respectiva, així com les que tenien els antics perits.
Els títols de pèrit mantenen la seva vigència en els professionals que l'exerceixen, molts dels quals els van convalidar pels d'enginyer tècnic. Si bé les últimes promocions que van obtenir aquesta titulació ho van fer en la dècada dels seixanta, l'última promoció va ser la de 1969-1970. Eren impartides en una escola universitària d'àmbit tècnic o en una escola tècnica superior que, a més, impartia carreres de cicle llarg.
La reforma actual dels ensenyaments de graus (a causa del Pla Bolonya), farà desaparèixer aquests estudis, que s'impartiran com a ensenyaments de grau, denominant els nous títols graduats en enginyeria mecànica, elèctrica, electrònica i automàtica, química o tèxtil , en el cas dels enginyers tècnics industrials, graduats en enginyeria naval , graduats en enginyeria aeronàutica , etc. Les seves escoles es denominaran: Escola d'Enginyers o Escola Superior d'Enginyers si, a més del grau, s'imparteixen estudis de postgrau.

## Referències

* ↑ Ingenierías Arxivat 2017-03-25 a Wayback Machine. a l'Escola Politècnica d'Àvila
* ↑ «Pla d'estudis de 1964». Arxivat de l'original el 2017-03-25. [Consulta: 24 març 2017].
* ↑ Estudios de Carrera de Perito Industrial en las especialidades Mecánica, Eléctrica, Química, Téxtil mecánica y Téxtil química Arxivat 2017-03-25 a Wayback Machine., 1957
* ↑ Ley 12/1986, de 1 de abril, sobre regulación de la atribuciones profesionales de los Arquitectos e Ingenieros técnicos. «BOE» núm. 79, de 2 de abril de 1986, páginas 11573 a 11574
* ↑ El conflicto entre ingenieros técnicos y superiores se agrava, Cinco Días, 25 d'octubre de 2014
* ↑ «Web de l'Escola d'Enginyeria Tècnica de Barcelona». Arxivat de l'original el 2017-07-01. [Consulta: 24 març 2017].
* ↑ Correspondencia entre Títulos Universitarios Oficiales ('pre-Bolonia') y niveles MECES., al web del Ministeri d'Educació d'Espanya
* ↑ La ingeniería técnica se equipara a los graduados de Bolonia en Europa], La Nueva España, 2 de juliol de 2015
# Charles Thomas August Dallery

Charles Thomas August Dallery (Amiens, 4 de setembre de 1754 - Jouy-en-Josas, 1 de juny de 1835) fou un mecànic francès.
Era fill del constructor d'orgues Charles Dallery i oncle del també constructor d'instruments musicals Pierre Dallery. Dotat de disposicions naturals per a la mecànica als dotze anys construïa petits rellotges d'equació, i més tard es dedicà a la professió dels seu pare i introduí algunes millores en la part mecànica dels orgues, confiant-se-li la construcció d'un de colossals dimensions per a la catedral d'Amiens, pel qual se li oferiren 400.000 francs; però hi ha d'haver un error en aquesta suma, ja que en l'època que vivia Dallery, i encara més tard, mai es pagà per un orgue una quantitat semblant, qualsevulla que fossin les seves proporcions. Sigui com sigui no arribà a construir l'orgue en qüestió, a causa, sens dubte, de la crisi per la qual travessà l'Església durant la Revolució.
Llavors Dallery dedicà el seu talent a perfeccionar les arpes i inventà un sistema per a produir els semi-tons sense el fregament que tant desagradable efecte causava, invent del que s'aprofità una altra arpista poc escrupolós. El seu verdader títol de glòria fou, tanmateix, haver estat el primer a aplicar pràcticament l'hèlice a la navegació de vapor. En efecte, després dels assaigs poc afortunats de Du Quet, Bernoulli, Pancton i Littleton, Dallery feu construir el 1803 un vaixell de vapor pagant ell les despeses, i encara que els assaigs fracassaren per imperfeccions en el mecanisme de la força motriu, el primer pas ja estava donat, i si l'inventor hagués rebut la deguda protecció, la seva sort hauria estat diferent, però el govern li negà tots els subsidis i el desgraciat inventor que havia esgotat tots els seus recursos, no va poder continuar els seus estudis i acabà per destruir el vaixell i trencar la patent que se li havia concedit, en la qual si consignava altres invents d'importància.
Posteriorment es va rehabilitar la seva memòria, perquè el 1844 M. Chopin, gendre de Dallery, presentà a l'Acadèmia de Ciències una memòria acompanyada de totes les peces justificatives, fent constar llavors una comissió nomenada per aquell organisme i de la qual formaven part Aragó, Poncelet, Dupin i Morris, la prioritat d'invenció de Dallery, en el sistema de navegació a vapor i a hèlix

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1110 (ISBN 84-239-4517-0)
# Cartes a Roxane

Cartes a Roxane (originalment en francès, Edmond) és una pel·lícula de comèdia dramàtica francesa del 2019 escrita i dirigida per Alexis Michalik. Es tracta d'una adaptació de la seva obra de teatre homònima, creada l'any 2016 al Théâtre du Palais Royal. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

El 1897, a París, el jove Edmond Rostand (Thomas Solivérès) fa dos anys que no escriu res i ofereix un paper al famós Constant Coquelin (Olivier Gourmet). L'únic problema és que la peça no està escrita, només té el títol: Cyrano de Bergerac. Entre les històries d'amor del seu millor amic, els capritxos de les actrius, la gelosia de la seva dona i la falta d'entusiasme dels que l'envolten, Edmond comença a escriure aquesta obra en la qual ningú creu. Però a poc a poc, comença a prendre forma.

## Repartiment

* Thomas Solivérès Edmond Rostand
* Olivier Gourmet: Constant Coquelin
* Mathilde Seigner: Maria Legault
* Tom Leeb: Leo Volny (Christian)
* Lucie Boujenah: Jehanne d'Alcy
* Alice de Lencquesaing: Rosemonde Gérard
* Clémentine Célarié: Sarah Bernhardt
* Igor Gotesman: Jean Coquelin
* Dominique Pinon: Lucien
* Simon Abkarian: Ange Floury
* Marc Andreoni: Marcel Floury

## Referències

* ↑ Propos d’Alexis Michalik recueillis par Pierre-Simon Guttman, L'Avant-scène Cinéma, núm. 659, Alice Editions, París, gener 2019, p. 132-139, ISSN 0045-1150
* ↑ Cyrano : la farce du panache, L'Alsace, Nathalie Chifflet, 9 janvier 2019
* ↑ «Cartes a Roxane». El Cinema de La 2, 12-12-2022. [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ «Cartes a Roxane». ésAdir. [Consulta: 10 desembre 2022].
# Candidatura d'Unitat Popular - Un nou cicle per guanyar

La Candidatura d'Unitat Popular - Un nou cicle per guanyar (CUP-G) és una coalició electoral formada per la Candidatura d'Unitat Popular, Guanyem Catalunya i Capgirem que es presentà a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2021.
El 3 de desembre de 2020 la CUP plantejà a Guanyem una coalició, i van fer arribar la mateixa proposta a Anticapitalistes i Comunistes de Catalunya però van declinar l'oferta. Les bases d'ambdós partits donaren el vist-i-plau per a poder-se presentar junts. L'acord especificava que Maria Dolors Sabater i Puig, exalcaldessa de Badalona, en seria la presidenciable i cap de llista per Barcelona. Els candidats per Tarragona, Girona i Lleida són Laia Estrada, Dani Cornellà i Pau Juvillà.
La candidatura comptà també amb la participació i el suport d'Arran, Constituents per la Ruptura, Crida Constituent, Endavant, La Forja, Lluita Internacionalista, Pirates de Catalunya, Poble Lliure i el Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans.
El 9 de febrer de 2021, es feu públic el manifest de suport a la candidatura Construïm el nou cicle, signat per més de 50 personalitats nacionals i internacionals vinculades als moviments socials, el món de la cultura i la lluita internacionalista. El document proposa el «feminisme com a recepta necessària» i l'ecologisme «com a horitzó per poder imaginar el món de demà».

## Referències

* ↑ «La CUP y Guanyem acuerdan el nombre de la candidatura» (en castellà). La Vanguardia, 09-01-2021 [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ Tedó, Xavi «La CUP planteja a Guanyem Catalunya que s'integri a la candidatura com una organització més». Ara, 03-12-2020 [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «La CUP aprova aliar-se amb Guanyem per al 14F amb Dolors Sabater de cap de llista». 324cat, 12-12-2020. [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «La CUP i Guanyem tanquen una coalició pel 14-F amb Sabater al capdavant». El Nacional. [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «Acord polític per la confluència d'organitzacions a la candidatura CUP-UNCPG», 13-01-2021. [Consulta: 20 gener 2021].
* ↑ Tedó, Xavi «Carla Vall, Bel Olid o Alguer Miquel subscriuen un manifest de suport a la CUP el 14-F». Ara, 09-02-2021 [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ «EDICTE de 12 de gener de 2021, pel qual es fan públiques les candidatures presentades davant la Junta Electoral Provincial de Barcelona per a les eleccions al Parlament de Catalunya 2021.», 12-01-2021. [Consulta: 15 gener 2021].
* 1 2 3 «DOGC núm. 8314 - 13.1.2021», 13-01-2021. [Consulta: 15 gener 2021].
# Charles Triébert

Charles Triébert (París, 1810 - 1867) fou un músic i constructor d'instruments musicals francès. A més va ser un oboista notable, succeint al seu pare en la direcció de la fàbrica d'instruments de vent que aquell tenia al seu càrrec. Introduí en la construcció d'aquests, millores importants, i en els seus últims anys es dedicà especialment a l'ensenyança.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 64. pàg. 472 ISBN 84-239-4564-2
# Enric De Juan i Berenguer

Enric De Juan i Berenguer (Barcelona, 17 de juliol de 1947), més conegut com a Quique De Juan, és un ex-pilot de motociclisme català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970 i començaments de la de 1980, especialment en pujades de muntanya i en proves de resistència. Durant aquella època, a més, fou un dels pilots col·laboradors de la revista Solo Moto, on es dedicava a provar nous models de motocicletes de carretera.
El seu fill, de nom també Quique De Juan, es dedicà també al motociclisme i competí en algun Gran Premi del Campionat del Món durant les temporades de 1994 i 1995.

## Trajectòria esportiva

Fill d'un pilot de motociclisme, Quique De Juan debutà en competició a la Pujada a la Rabassada, cursa que amb els anys arribà a guanyar en cinc edicions. Participà també en copes de promoció diverses, com ara la Copa Yankee organitzada per OSSA durant el 1977, però els èxits més importants de la seva carrera els obtingué a les 24 Hores de Montjuïc (durant anys, fou un dels participants més populars d'aquesta prova). El 1973 estigué a punt de guanyar-les tot formant equip amb Jaume Alguersuari als comandaments d'una Bultaco 360 (amb la qual marcaren el rècord de voltes de la prova amb moto catalana, 704) tot i que finalment hi acabaren segons. Més tard les guanyà en dues edicions (1983 i 1985), ambdues formant part d'un equip oficial de Ducati, en una època en què els equips eren ja de tres pilots en comptes dels tradicionals dos d'abans.

## Referències

* 1 2 Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. 42 - Enrique De Juan» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 69, 24-12-1976, p. 2.
* ↑ Latorre, Francisco. «Rainey regresa como director de equipo» (en castellà). elpais.com. El País, 27-03-1994. [Consulta: 4 març 2014].
* ↑ «1977, XXXI Carrera en cuesta a la Rabassada» (en castellà). motogruptortugas.blogspot.com. [Consulta: 4 març 2014].
* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «La dura Resistencia». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 243-250. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ «El Museu de la Moto de Barcelona "resucita" las 24Horas de Montjuïc» (en castellà). museumoto.com. Museu de la Moto de Barcelona, 19-07-2012. Arxivat de l'original el 15 de març 2014. [Consulta: 4 març 2014].
# Charles Turban

Charles Turban (francès: Charles Paul Turban) (Estrasburg, 3 d'octubre de 1845 - 9è districte de París, 10 de maig de 1905) fou un músic francès.
Feu els estudis al Conservatori de París, aconseguint el primer premi de clarinet el 1865. Especialitzat en aquest instrument, assolí gran anomenada com a concertista; fou primer solista de l'Òpera i dels concerts del Conservatori.
El 1879 fundà amb Paul Taffanel la Societé de Musique de chambre pour instruments de vent. Sento professor en el Conservatori de París del seu instrument, va tenir entre d'altres alumnes a Auguste Périer (1883-1947).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 179 (ISBN 84-239-4565-0)
# Orde Nacional del Mèrit Nigerià

L'Orde Nacional del Mèrit Nigerià (anglès Nigerian National Order of Merit Award, NNOM) és un guardó acadèmic per a acadèmics i intel·lectuals distingits que han realitzat importants contribucions al desenvolupament i creixement acadèmic de Nigèria. El premi és sovint conferit al seu destinatari peel Govern Federal Nigerià després d'una nominació i aprovació de la Junta de Govern del "Premi del Mèrit Nacional Nigerià". El seu destinatari és sovint condecorat pel president de Nigèria. Els destinataris del premi tenen el dret legal d'utilitzar el títol lletres postnominals: Orde Nacional del Mèrit Nigerià (NNOM). És el guardó acadèmic més alt de Nigèria i des de la seva institució el 1979, el guardó s'ha concedit fins ara a només 70 acadèmics distingits.

## Llista de receptors

* Chinua Achebe
* Adiele Afigbo
* Alexander Animalu
* David Aradeon
* Seth Sunday Ajayi
* J. P. Clark
* Lazarus Ekwueme
* Taslim Olawale Elias
* Etim Moses Essien
* Akpanoluo Ikpong Ikpong Ette
* Francis Idachaba
* Ladi Kwali
* Andrew Jonathan Nok
* Chukwuedu Nwokolo
* Tanure Ojaide
* Isidore Okpewho
* Niyi Osundare
* Lateef Akinola Salako
* Mabel Segun
* Wole Soyinka
* Peter Onyekwere Ebigbo
* Oyewale Tomori
* Bruce Onobrakpeya

## Referències

* ↑ «US University, Media Celebrate Prof. Osundare's Selection For». Sahara Reporters. [Consulta: 6 juny 2015].
* ↑ «Osundare honoured with Nigerian merit award». Premium Times. [Consulta: 6 juny 2015].
* ↑ Nigerian National Merit Award.
* ↑ «'National Merit Award Nomination Process Compromised',». Thisdaylive. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2015. [Consulta: 6 juny 2015].
* ↑ «Three Professors Bag 2013 National Merit Awards». Thisdaylive. Arxivat de l'original el 19 de febrer 2014. [Consulta: 6 juny 2015].
* ↑ «Nigerian elected into world council on torture victims». Guardian Newspaper. Guardian Newspaper, 06-04-2016 [Consulta: 5 gener 2018].

## Enllaços externs

* Nigerian National Merit Award (web oficial)