OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Clícia

Segons la mitologia grega, Clícia (en grec antic Κλυτία), va ser una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis.
Enamorada d'Hèlios, va ésser menyspreada pel déu, que aleshores preferia els amors de Leucòtoe. Per venjar-se'n, revelà al pare d'aquesta, Òrcam, les relacions de Leucòtoe amb Hèlios. El pare, enfurismat, va enterrar viva a Leucòtoe. Es consumí de dolor en no poder recuperar l'afecte d'Hèlios, al qual no es cansava de mirar en el seu trajecte, i després de morta fou transformada en gira-sol o en heliotrop.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 110. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 53 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Clímene (filla d'Oceà)

Clímene (en grec antic Κλυμένη i en llatí Clymene), va ser una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis.
Segons alguns, s'uní al tità Jàpet i va ser la mare d'Atlas, Meneci, Prometeu i Epimeteu.
D'altres, però, la consideren esposa de Prometeu, i en aquest cas seria la mare d'Hel·len, l'avantpassat de tots els hel·lens, i de Deucalió.
També va mantenir relacions amb Hèlios, de les quals nasqueren Faetont i les Helíades.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 111. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 53. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Joan Brujas i Pellisser

Joan Brujas i Pellisser (Sabadell, 1845 - 1920) fou un empresari del sector tèxtil d'aparells i acabats i va ser el pioner de l'electricitat a Sabadell.

## Biografia

L'any 1894 va fer construir una central elèctrica a la plaça del Duc de la Victòria (ara plaça del Gas), moment en què aconseguí un contracte amb l'Ajuntament de Sabadell per il·luminar els carrers del centre de la ciutat. Aquest primer enllumenat públic va conviure amb la il·luminació preexistent dels fanals de gas i de petroli. L'any 1899 creà La Energia SA i consolidà aquesta central productora de fluid elèctric.
Fou un personatge molt reconegut en el món empresarial, social i financer sabadellenc: president del Gremi de Fabricants entre els anys 1897 i 1898, també fou president de l'Orfeó de Sabadell (1911-1913) i entre els anys 1912-1920 exercí el càrrec de director president de la Caixa d'Estalvis de Sabadell.

## La Electricidad

El 1897, Brujas fundà una raó social amb l'enginyer Émile Frêne i amb E. Rafael Agazzi anomenada La Electricidad, que es dedicava a instal·lacions i maquinària elèctrica per als rams de l'enllumenat elèctric, la producció i la transmissió de força i telefonia.
Fins a l'absorció per Asea Brown Boveri (ABB) l'any 2000, ha estat una de les empreses emblemàtiques i més importants de la producció de motors i maquinària elèctrics en l'àmbit local, català i espanyol.

## Referències

* ↑ De La Electricidad SA a l'ABB. Museu d'Història de Sabadell, 2013, p. 9. ISBN 978-84-922173-4-2.
* ↑ «El Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya acollirà a l'abril unes jornades sobre el vehicle elèctric». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-02-03. [Consulta: 28 gener 2016].

## Bibliografia

* ROMERO, Txema i RAMOS, Gemma (2012), De l'Electricitat, SA a l'ABB. Història i evolució d'un complex industrial. Museu d'Història de Sabadell. Quadern de Patrimoni 12 Sabadell.
* COMASÒLIVAS i FONT, Joan, TAULÉ i TELLO, Albert, TORRUELLA i LLOPART, Jordi (2001), Inventari del fons de l'empresa ABB Generación, S.A. (Sabadell), antiga La Electricidad, S.A. 1896-1996, Arxiu Històric de Sabadell, Eines de l'Arxiu, núm. 1, Sabadell.
# La major

La major (també LaM en la notació europea i A en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala major a partir de la nota la. Així, la seva escala està constituïda per les notes la, si, do#, re, mi, fa# i sol#. La seva armadura té tres sostinguts (do, fa, sol). El seu relatiu menor és la tonalitat de fa sostingut menor, i la tonalitat homònima és la menor.
Si bé no és tan rara en la literatura simfònica com ho són altres tonalitats amb més sostinguts, els exemples de simfonies en la major no són tan nombrosos com les que estan en re major o sol major. La Simfonia núm. 7 de Beethoven, la Simfonia núm. 6 de Bruckner i la Simfonia núm. 4 de Mendelssohn gairebé completen la llista de les principals simfonies en aquesta tonalitat durant el romanticisme. Tant el Concert per a clarinet com el Quintet per a clarinet de Mozart) estan en la major. En la música de cambra, es troben més sovint exemples d'obres escrites en aquesta tonalitat. Tant Brahms com César Franck van escriure sonates per a violí en la major.
D'acord amb Schubart, la major és una tonalitat convenient per a descriure "declaracions d'amor innocent, ... l'esperança de veure l'estimat novament després de sortir, l'alegria juvenil i la fe en Déu." En sinestèsia és utilitzada per representar el color verd.

## Obres de música clàssica

* Simfonia núm. 7 - Ludwig van Beethoven
* Quintet La Truita - Franz Schubert
* Simfonia núm. 4 - Felix Mendelssohn
* Simfonia núm. 6- Anton Bruckner
* Concert per a piano núm. 2 Johannes Brahms

## Cançons pop

* Stand By Me - Ben E. King
* Crazy - Aerosmith
* Dancing Queen - ABBA
* Chiquitita - ABBA
* Tears In Heaven - Eric Clapton
* Country Roads, Take Me Home - John Denver
* I Will Always Love You - Dolly Parton
* Bohemian Rhapsody - Queen (a la part coral)
* I Am The Walrus - The Beatles
* Strawberry Fields Forever - The Beatles
* Aquellas pequeñas cosas - Joan Manuel Serrat
* Me Against the Music - Britney Spears&Madonna
# Franz Anton Martelli

Franz Anton Martelli (1791 - 1791) fou un compositor del Classicisme que estrenà algunes òperes arreu d'Europa. De Martelli hi ha constància que fou mestre de capella de Münster de 1762 a 1770, i director musical a Donaueschingen (1762-1769) i que travà certa coneixença amb Mozart. A més de nombroses composicions orquestrals deixà les òperes següents: Die Reisenden nach Hollanden, Der Brauttag, Der Tempel der Dankbarkeit i Der Köenig Rabe.

## Notes

* ↑ http://www.hof-musik.de/html/m_hofmusiker.html Arxivat 2016-10-19 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 879, ISBN 84-239-4533-2
# Gymnocorymbus

Gymnocorymbus és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Gymnocorymbus bondi (Fowler, 1911)
* Gymnocorymbus ternetzi (Boulenger, 1895)
* Gymnocorymbus thayeri (Eigenmann, 1908)

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.) Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6). 91-106.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A. 1895. (Abstract of a report on a large collection of fishes formed by Dr. C. Ternetz in Mato Grosso and Paraguay, with descriptions of new species.). Proceedings of the Zoological Society of London. 1895 (pt 3): 523-529.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Coll d'Eres

El coll d'Eres és un coll del massís de Sant Llorenç del Munt que té una elevació de 942,5 m. Marca el límit municipal i comarcal entre Mura (Bages), al vessant sud-oest, i Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental), al vessant nord-est. És a la cara sud-est del Montcau, a l'inici de la carena del Pagès, la qual discorre de nord a sud fins a la Mola.
El 19 de maig del 1961, a iniciativa de l'activista cultural Joan Morral i Pelegrí, s'hi erigí un monòlit en honor del poeta i escriptor Joan Maragall.

## Història

En un primer moment es pensà de situar el monòlit al cim de la Mola, però després es decidí fer-ho a l'emplaçament actual i amb la inscripció de dos versos del poeta: "Jo no sé lo que teniu / que us estimo tant muntanyes". Es commemorava dues coses: el cinquantè aniversari de la seua mort i la festa que Terrassa li dedicà a ell i al músic Enric Morera, en forma d'aplec, el 18 de maig del 1904 (dels dos homenatjats, només Maragall hi fou present). La iniciativa partí de diferents prohoms de la cultura terrassenca: Joan Llongueras i Badia i Jaume Llongueras i Badia, Joaquim Vancells, Francesc Pi de la Serra, etc., tots ells membres de l'Agrupació Regionalista. Els expedicionaris (Maragall hi pujà a cavall d'un mul), feren nit a la masia de la Mata. L'endemà, a les cinc del matí, emprengueren la caminada fins a Sant Llorenç i, després d'esmorzar als Òbits, van arribar a la Mola. Abans d'entrar al temple, centenars de cantaires dirigits pel mestre Llongueras van entonar el Cant dels Joves:
| « | "L'hora nostra és arribada: tots ens hem desensonyat amb el front il·luminat per la llum d'una altra albada. I esperem que surti el sol per cantar-ne l'alegria: quan veurem que s'alça el dia, alçarem, cantant, el vol. Com aucells ens alçarem, movent l'aire amb la volada; com a núvols creixerem amb remors de pedregada. I en les serres avials remourem la gran tempesta, fins que el sol, veient-nos alts, ens vesteixi amb llums de festa. I per l'aire, llavors pur, de la pàtria rabejada, baixarem amb vol segur a repòs de migdiada." | » |
Després de la cerimònia religiosa es dirigiren al Coll de les Eres, on es feu un dinar de germanor.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 3 Soldevila i Balart, Llorenç, 2009. Comarques barcelonines. Geografia Literària, núm. 1. Barcelona: Editorial Pòrtic. ISBN 9788498090826. Pàg. 73.
* ↑ Maragall i Gorina, Joan, Obres completes 1, pàg. 169.

## Vegeu també

* Coll d'Estenalles

## Enllaços externs

* Endrets - Geografia Literària dels Països Catalans (català)
# Convent i església de la Mercè (Girona)

El Convent i església de la Mercè és una església del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Al centre del convent hi ha un claustre de planta quadrangular, voltat d'arcs de mig punt rebaixats que descansen sobre pilastres quadrades, a la planta baixa, i parets massisses amb balcons al pis. Recentment s'ha remodelat l'edifici, ampliant-lo en una planta superior. L'ampliació presenta obertures corregudes a les façanes dels claustre. L'església es troba a la banda septentrional del convent. És d'una sola nau coberta amb volta ogival i capelles laterals. No presenta absis. L'enteixinat existent actualment, és fruit de la rehabilitació efectuada en els darrers anys, que ha afectat al conjunt del convent.

## Centre Cultural La Mercè

El Centre Cultural La Mercè és un equipament municipal, polivalent i pluridisciplinari a Girona (Catalunya) que gestiona una programació d'activitats culturals i que acull iniciatives diverses. L'objectiu del centre és dotar la ciutat d'un espai obert a l'activitat cultural en el qual es faciliti el coneixement i es potenciï l'intercanvi entre artistes, intel·lectuals, estudiants i públic en general. El centre vol acollir totes les persones interessades en l'art i les lletres i oferir ple d'activitats per a la ment i els sentits.

## Història

Fins a la Desamortització, l'edifici funcionà com a convent dels Mercedaris a Girona. Després passa a mans de l'exèrcit que hi instal·là una caserna de soldats. Posteriorment es transformà en hospital militar. Fa pocs anys fou adquirit per l'ajuntament i que remodelà el conjunt per instal·lar-hi l'Escola d'Arts i Oficis municipal. Actualment s'hi imparteixen d'art, dibuix, tapís, etc.

## Bibliografia complementària

* Joan Busquets i Dalmau, “La Catalunya del Barroc vista des de Girona. La crònica de Jeroni de Real (1626-1683)". 2 volums. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1994
* DD.AA. Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya. 3 volums. Editorial Claret, 2000
* Anna Gironella, "Girona. Convents i monestirs, segles X-XIX". Ajuntament de Girona, 2005
* Christian Guilleré, "Girona medieval. Crisis i desenvolupament (1360-1460)". Quaderns d'història de Girona, 1992
* Christian Guilleré, "Girona al segle XIV". 2 volums. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1993 i 1994
* Ernest Zaragoza i Pascual, "Recuperació dels convents gironins després de la guerra del francès". Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, vol. núm. 40, pàgines. 257 a 286, any 1999
(procedents de l'Arxiu Municipal de Girona)
* Fons conventuals. Llibre de visites pastorals i inventaris patrimonials del convent de La Mercè (1630-1649)
* Manual d'Acords de 1752

## Referències

* 1 2 «Convent i església de la Mercè». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 febrer 2013].
* ↑ Xavier Carmaniu Mainadé,«Un pròleg de set segles. Història de l'edifici de La Mercè», Ajuntament de Girona.

## Enllaços externs

* Pàgina web del Centre Cultural La Mercè
# Franz Brendel

Karl Franz Brendel (Stolberg, 26 de novembre de 1811 – Leipzig, 25 de novembre de 1868) fou un crític i historiador musical alemany.
Va ser deixeble de Anacker a Freiberg i de Wieck a Leipzig. A Berlín es doctorà en filosofia, donà lliçons de música en la seva ciutat natal i retornà a Leipzig el 1844 on dirigí la Neue Zeitschrift für Musik i ensenyà història de la música en el Conservatori on una de les seves alumnes fou Lina Ramann. També fundà la Societat musical alemanya que l'afíl·lia a les idees radicals de Berlioz, Liszt i Wagner, i fundà diverses revistes musicals en les quals defensava les seves teories.
Entre les seves obres hi figuren:
* Grundzüge der Geschichte der Musik (Leipzig, 1848);
* Geschichte der Musik in Deutschland, Italien und Frankreich (Leipzig, 1852);
* Geist und Technik im Klavierunterricht (Leipzig, 1856);
* Liszt als Symphoniker (1858);
* Organisation der Musik durch den Staat (1866);
* Anregungen für Kunst und Wissenschaft (1856/60), junt amb el compositor Richard Pohl.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 761 (ISBN 84-239-4509-X)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 49, pàg. 484. (ISBN-84-239-4549-9)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 1166. (ISBN 84-239-4545-6)
# Joan Codina i Cendrós

Joan Codina i Cendrós (Agramunt, Urgell, 1841 - La Fuliola, Urgell, 1915) va ésser un prevere que cursà estudis eclesiàstics al Seminari de la Seu d'Urgell, essent ordenat sacerdot el 20 d'abril de 1867.
Va ser vicari de Sort i de Sant Ot de la Seu d'Urgell, regent de les parròquies de Sanaüja i Castellserà i rector de La Fuliola (1886-1915).
Era un gran aficionat a la música i ferm amic de Lluís Millet. Dedicat a l'ensenyament musical, va crear la coral Rossinyol d'Urgell de La Fuliola.
Sota el patrocini de la Unió Catalanista, fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 83.
* Gasol, Josep Maria: La participació eclesiàstica en l'Assemblea de Manresa. Dovella, núm. 41 (Manresa, abril del 1992).
# Joan Draper i Fossas

Joan Draper i Fossas (Arenys de Mar, 1889 — Barcelona, 12 de gener de 1970) va ser un escriptor i periodista català. Va utilitzar els pseudònims Blai i Kronorrim
Va ser director i fundador de la revista L'Avenir (Arenys de Mar, 1907) i director de la revista Bella Terra (1923-1927). També va ser redactor de La Veu de Catalunya i El Correo Catalán. Va Publicar poesies, narracions i obres de teatre. D'aquestes últimes n'estrenà diverses, amb música de Xavier Maymí, com l'opereta El rei filharmònic (1908) i la rondalla L'amor sempre triomfa (1915). A l'Antologia d'autors catalans (1921-1924) d'Antoni Ollé i Bertran es publicà el seu poema inèdit L'ovella.
Va participar en diversos Jocs Florals. El 1917 va guanyar un premi extraordinari als de Barcelona pel poema El gentil pressentiment.

## Obres

* Aires de Llevant (recull de poesia, 1915)
* Dietari d'un nedador (narració, 1924)
* Claror d'Assís (narració, 1962)
* El rei filharmònic (teatre, 1908)
* L'amor sempre triomfa (rondalla, 1915).
Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* Ègloga marina (1916)
* El gentil pressentiment (1917) (Premi Extraordinari dels Mantenidors)
* El pi (1922)
* L'estranya complanta (1924)

## Referències

* ↑ Necrològica a "La Vanguardia", dimarts, 13 gener 1970, pàgina 31
* 1 2 «Joan Draper i Fossas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Puig i Pla, Josep «Breu notícia d'escriptors del Maresme». Sessió d'Estudis Mataronins, núm. 22, 2005, p. 194. PDF
* ↑ Antoni Ollé i Bertran. Antologia d'autors catalans. Viquitexts. p. 42
* ↑ "La Vanguardia", dimarts, 01 maig 1917, pàgina 4
* ↑ "La Vanguardia", dijous, 03 maig 1917, pàgina 2
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques
# Joan Esteve

Joan Esteve (en llatí: Johannes Stephanus) fou un notari valencià del segle xv. Joan Esteve és conegut, gairebé exclusivament, pel fet de ser l'autor del Liber Elegantiarum. Tret de les dades que el mateix Esteve facilita en el prefaci de la seva referida obra, poca cosa més se'n coneix.
No obstant això, segons un manuscrit conservat a la Biblioteca de Catalunya el 1482 era notari o escrivà del capítol de València.
Segons la dedicatòria del Liber Elegantiarum per part de l'autor al seu amic Ferario Torella (és a dir, el professor de medicina Ferrer Torrella), Joan Esteve, en el seu lleure, gaudia llegint les obres de Virgili, Terenci, Ciceró, Aule Gel·li, Macrobi, Servi i d'altres. Segons afirma, aquestes lectures foren les que li donaren el seu bagatge de llatinitat, que decidí presentar en forma de llibre, reunint les paraules i frases recollides, precedides per seva significació en la seva llengua materna, confegint així el que s'ha considerat el primer diccionari de la llengua catalana.

## Obres

* Liber Elegantiarum.

## Referències

* ↑ «Joan Esteve». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Manuscrit nº 715
* ↑ En el text del referit manuscrit, citat per Colón-Soberanas en el seu Panorama de la lexicografia catalana, pàg. 44, nota núm. 53, s'hi diu "...discretum Johannem Stephani scribam reuerendi capituli valentini..." citant com a data el "... anno a Natali christiano millessimo quadrigentessimo octuagessimo segundo."
* ↑ En "valentiana lingua", com ell l'anomena en el colofó del seu llibre

## Bibliografia

* Germà Colon i Amadeu-J. Soberanas, Panorama de la lexicografia catalana: de les glosses medievals a Pompeu Fabra, Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1991 (2ª ed.).
* Moll, Francesc de Borja. El "Liber Elegantiarum". Lección profesada el día 9 de abril de 1959 en la Cátedra Milá y Fontanals. (en castellà). Barcelona: Universidad de Barcelona, 1960.
* Esteve, Joan; Colón Domènech, Germà (estudi preliminar). Liber Elegantiarum (Edifició facsímil i estudi preliminar de Germà Colón Domènech, Universitat de Basilea). Castelló de la Plana: Ed. Inculca, 1988.
* Polanco Roig, Lluís Bernat. El "Liber Elegantiarum" de Joan Esteve. Edició crítica i estudi.. Vol. I. Val¡encia: Roderic - Repositori de contingut lliure. Universitat de València, 1995 [Consulta: 23 gener 2018]. «(tesi doctoral)»
* Rico, Albert; Solà, Joan. Gramàtica i lexicografia catalanes, síntesi històrica. València: Universitat de València, 1995.
* Colón, Andrés; Colón, Germán. La enseñanza del latín en la Baja Edad Media. Madrid: Ed. Gredos, 2003.
* Ferrando Francès, Antoni; Nicolás Amorós, Miquel. Història de la llengua catalana. Barcelona: Ed. UOC, 2005.
# Joan Flotats i Claramunt

Joan Flotats i Claramunt (el Pont de Vilomara, 1902 - 1988) va ser un músic i compositor català.
Estudià música a Manresa, i amplià formació a Barcelona amb els estudis d'harmonia, contrapunt i fuga. Començà a tocar al bar dels seus pares, al Pont de Vilomara, i posteriorment ho feu al cafè Miralles de Sant Vicenç de Castellet, població on s'establí; també tocà al Salón Cataluña i al cinema Goya de Manresa. Va estar una època a Barcelona, com a pianista de sales de ball i acompanyant en sessions de cinema mut, i com a propietari i director d'una acadèmia de cant i ball al carrer Conde del Asalto (actualment, Nou de la Rambla). Igualment, estigué vinculat a Terrassa; hi visqué un període i, durant setze anys, hi tocà de pianista al Cafè Sevilla (una sala d'espectacles amb ambient andalús). A Sant Vicenç de Castellet hi exercí de mestre de música i hi impulsà la creació d'una Escola Municipal de Música. El 1980 dirigí la manresana Orquestra Remembrança, formada per músics jubilats.
Va ser autor de dues sardanes, L'esmolet i L'ermita abandonada, escrites per a veu i piano, la primera amb lletra d'Enric Clarena i Testagorda i la segona amb lletra de Pepeta Riera i Marsal. Compongué també ballets, cançons populars i ballables, com el tango Viejo encinar, la "farruca" Linda, la sambra Gitana noble, marxes, "guarachas"...

## Referències

* ↑ Freixas i Vivó, Josep. «Joan Flotats i Claramunt: 1902-1988». A: Musiquer terrassenc. Terrassa: Fundació Torre del Palau, 2011, p. 158-159. Arxivat 2017-12-25 a Wayback Machine.
* ↑ «En Joan Flotats i Claramunt. Una vida dedicada a la música». El Breny, núm. 68.
* ↑ «Sardanes de Joan Flotats, al web "Boig per la sardana"», 22-12-2017.
* ↑ «Parlem amb...». El Breny, núm. 255, 1-2000.
# Joan I d'Hongria

Joan Szapolya (o Zápolya) (Szepesváralja, 2 de febrer de 1487 - Szászsebes, 17 de juliol de 1540) va ser un noble hongarès, voivoda de Transsilvània, que fou coronat Rei d'Hongria després de la batalla de Mohács (1526). El seu regnat va ser discutit per Ferran d'Àustria que també reclamà el tron i Joan va haver de prometre vassallatge al soldà Solimà I el Magnífic per obtenir-ne protecció. Finalment ambdós pretendents es repartiren el Regne d'Hongria amb el compromís que a la mort de Szapolya la seva part passaria també als Àustries. Aquest compromís, però no va ser respectat, perquè, a la seva mort, la seva esposa Elisabet, que governava durant la minoria d'edat del seu fill Joan Segimon, motivà a portar a una renovació del conflicte amb els otomans.

## Vegeu també

* Guerres Habsburg-Otomanes

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 2030 (ISBN 84 239-4582-0)
* ↑ «Joan I d'Hongria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.