OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Insentiraja subtilispinosa

Insentiraja subtilispinosa és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 55,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Alimentació

Menja invertebrats.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 970-1.100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic occidental central: Austràlia i les Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Yearsley, G. K. & Last, P. R., 1992. Pavoraja (Insentiraja) laxipella, a new subgenus and species of skate (Chondrichthyes: Rajoidei). Copeia 1992 (núm. 3): 839-850.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Stehmann, M., 1989. Resurrection of Notoraja (Ishiyama, 1958) and description of a new species of deep-water skate from the South China Sea Notoraja subtilispinosa sp. nov. (Pisces, Batoidea, Rajidae). Memoires du Museum National d'Histoire Naturelle Serie A Zoologie v. 143: 247-260.
* ↑ «Insentiraja subtilispinosa». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Compagno, L.J.V., P.R. Last, J.D. Stevens i M.N.R. Alava, 2005. Checklist of Philippine Chondrichthyes. CSIRO Marine Laboratories, Rept. 243. 101 pp.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Ishihara, H. i Stehmann, M., 1990. A Second Record of the Deep-Water Skate Notoraja subtilispinosa from the Flores Sea, Indonesia. Japanese Journal of Ichthyology 37(2): 182-186.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.) Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres.
* Last, P.R. i Compagno, L.J.V., 1998. Arhynchobatidae: Softnose skates. FAO, Roma.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Fabian de Furundarena Labat

Fabian de Furundarena Labat (Tolosa (Guipúscoa), 20 de gener de 1862 - idem. 1928) fou un pianista i compositor basc.
Cursà els primers estudis musicals amb els professors Modesto Letamendia i Felipe Gorriti. Després de traslladar-se a Madrid el 1879 i guanyà el primer premi de piano, marxà a París on estudià amb Marmontel, fins que tornà a Madrid el 1886. Des d'aquest anys fins al 1907 residí en la capital d'Espanya, on a més, de dedicar-se a l'ensenyança, donà gran nombre de concerts i formà part de la Societat de Quartets de Madrid. A més, va actuar, com a concertista en d'altres moltes poblacions espanyoles i a París, fent-se aplaudir arreu per la seva tècnica segura i per la seva honrada interpretació.
Tenia un gran repertori, ja que abraçava des dels clàssics fins als que llavors es feien anomenar moderns; Mússorgski, Ravel, Albéniz, Falla, Milhaud o Satie.
El 1908 començarà la seva col·laboració amb el violinista César Figuerido i les gires de concerts per ciutats importants com París, Barcelona, València i Madrid que els atorgant gran anomenada i prestigi.
Els últims anys de la seva vida va viure retret i dedicat principalment a la composició, podent-se citar entre les seves obres: Album para piano (15 peces); Vals de Salón; Romanza sin palabras; Negarrez ta Raffez; dos zorzicos, Flores; dues suites de valsos curts; Beotibarko zelayetan, zortzico, i altres per a piano sol i cant i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 260. (ISBN 84-239-4525-1)
# Pelegrí Casanova i Ciurana

Pelegrí Casanova i Ciurana (València, 21 de desembre de 1849 - València, 13 de juny de 1919) fou un metge valencià, cèlebre per ser un dels grans promotors de l'evolucionisme a Espanya.

## Biografia

Pelegrí Casanova estudia medicina a València, i posteriorment realitza el doctorat a Madrid. Allí entra en contacte amb el darwinisme, gràcies al seu mestre Aureliano Maestre de San Juan, que exerciria també una gran influència en Ramón y Cajal.
En 1875 Casanova obté la càtedra d'Anatomia Descriptiva i General en la Facultat de Medicina de la Universitat de València, lloc que ocupa durant més de 40 anys. Des de 1890 codirigeix la Revista de Especialidades Médico-Quirúrgicas, que va aparéixer durant dos anys. També és membre i arriba a presidir dues de les entitats científiques valencianes més rellevants del moment: la Reial Acadèmia de Medicina Valenciana, de 1894 a 1896 i l'Institut Mèdic Valencià entre 1897 i 1900. En 1898 és nomenat degà de la Facultat de Medicina, càrrec que ocupa fins a la seva mort.
En 1909 participa de manera destacada en l'homenatge que els estudiants de medicina reten a Darwin, amb motiu de l'aniversari del seu naixement. En efecte, gràcies a Casanova, la Facultat de Medicina de València fou el principal nucli del darwinisme a Espanya.

## Obra

S'interessa per camps molt diversos de la medicina, entre els quals destaca el camp de la morfologia. En efecte, Casanova segueix els cursos d'Ernst Haeckel, amb el qual manté una llarga correspondència.
Casanova continua els seus treballs i en 1882 publica El antropomorfismo ante la ciencia contemporánea. Les postures evolucionistes defensades en aquesta obra provoquen en l'ambient acadèmic conservador una gran hostilitat cap a ell. A causa d'això, Casanova es refugia en l'ensenyament i en la pràctica de l'otorrinolaringologia. En aquest camp, destaca pels seus estudis d'otologia, disciplina sobre la qual va publicar diversos articles en revistes de medicina.
En memòria seua, la biblioteca de Ciències de la Salut de la Universitat de València porta el seu nom.

## Referències

* ↑ Gran enciclopedia de la Comunidad valenciana (en castellà). Tomo IV. Ed. Prensa valenciana, 2005. ISBN 8487502512.
* ↑ «Pelegrí Casanova i Ciurana». www.enciclopedia.cat. [Consulta: 28 novembre 2016].
* ↑ «Reial Acadèmia de Medicina de la Comunitat Valenciana. Historia» (en castellà). [Consulta: 8 febrer 2021].
* 1 2 «Los Presidentes del Instituto Médico Valenciano». Instituto Médico Valenciano. [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ Bartual, J. «D. Peregrín Casanova Ciurana, decano de esta facultad de medicina» (en castellà). Medicina Valenciana, vol. XIX, núm. 224, setembre 1919, pàg. 322-328. OCLC: 920383401.
* 1 2 3 «Biografías: Peregrín Casanova Ciurana» (en castellà). www.uv.es. [Consulta: 28 novembre 2016].
* ↑ «Evolucionismo a la valenciana» (en castellà). www.levante-emv.com, 20-07-2008. Arxivat de l'original el 2016-11-30. [Consulta: 29 novembre 2016].
* ↑ «Qui és Pelegrí Casanova Ciurana?». www.uv.es. [Consulta: 29 novembre 2016].
# Oli de Terra Alta

L'oli de Terra Alta és un oli d'oliva verge extra, reconegut amb una denominació d'origen protegida que es produeix a la comarca de Terra Alta i en alguns municipis de la comarca de la Ribera d'Ebre. Per elaborar-lo s'utilitza principal la varietat d'oliva empeltre majoritàriament, amb una petita participació d'altres varietats com ara l'arbequina, la morruda i la farga.
Aquestes varietats d'olives donen lloc a uns olis d'oliva verge extra, límpids, transparents, sense vels ni tèrbol, d'un color groguenc, d'intensitat entre lleugera i mitjana, dolcencs, lleugerament amargs i picants, i amb certa astringència, amb connotacions aromàtiques que recorda l'ametlla i la nou verda. Al principi de la recol·lecció presenta un gust afruitat i en avançar un gust més dolç. Presenta una acidesa màxima de 0,5º i un índex de peròxids màxim de 18.
La zona de producció de l'oli d'oliva amb denominació d'origen Oli de Terra Alta està constituïda pels terrenys ubicats a la comarca de Terra Alta i en alguns municipis de la comarca de la Ribera de l'Ebre. Els municipis de Terra Alta són: Arnes, Batea, Bot, Caseres, Corbera d'Ebre, Gandesa, Horta de Sant Joan, La Fatarella, el Pinell de Brai, la Pobla de Massaluca, Prat de Comte i Vilalba dels Arcs. Els municipis de Ribera d'Ebre són: Ascó, Flix (tot el municipi excepte la conca alta del riu La Cana) i Riba-roja d'Ebre.
L'Oli de Terra Alta està inscrit com a denominació d'origen protegida al Registre Comunitari REGLAMENT (CE) núm. 205/2005 de la Comissió, de 4 de febrer de 2005. Està controlat pel Consell Regulador de la Denominació d'Origen Terra Alta.
La producció d'oli a la Terra Alta data de temps antics essent un dels conreus típics de la zona al llarg dels segles. Però fins a l'època moderna no va esdevenir el principal conreu. Es calcula que el 1787 a Batea es produïa uns 350.000 litres d'oli. I segons Pascual Madoz el 1847 el conreu d'oli ocupava molts més espais que actualment. El 1900 s'estimava que l'olivera ocupava el 28% del total dels conreus.

## Referències

* ↑ «Oli de Terra Alta». Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació. Arxivat de l'original el 14 de febrer 2016. [Consulta: 8 febrer 2016].
* ↑ «Oli DOP Terra Alta». Gastroteca. Consorci de Comerç, Artesania i Moda de Catalunya. [Consulta: 8 febrer 2016].
* ↑ «REGLAMENT (CE) núm. 205/2005 de la Comissió de 4 de febrer de 2005, que completa l'annex del Reglament (CE) núm. 2400/96 pel que fa al registre de determinades denominacions en el «Registre de Denominacions d'Origen Protegides i d'Indicacions Geogràfiques Protegides»». Comissió Europea. [Consulta: 8 febrer 2016].
* ↑ Contreras i Hernández, Jesús; Càceres, Juanjo; Espeitx, Elena. Grup d'Estudis Alimentaris. Els productes de la terra [text complet descarregable] (pdf). Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca, 2003, p. 304. ISBN 8439362137.

## Enllaços externs

* Web del Consell regulador de la Denominació d'Origen Terra Alta
# Pau Torres Riba

Pau Torres Riba (Capellades, 4 de juny de 1987) és un futbolista professional català que juga com a porter pel Atletic Lleida

## Carrera de club

Torres es va formar al planter del FC Barcelona, on va jugar amb els equips C i B a la Tercera Divisió.
El 14 de juliol de 2008 Torres va fitxar pel Terrassa FC de la Segona Divisió B. Va continuar jugant a la mateixa categoria durant diverses temporades, amb la UE Sant Andreu, CD San Roque de Lepe, AD Ceuta i Lleida Esportiu.
El 17 de juny de 2015, després de tres temporades com a titular indiscutible a Lleida, Torres va signar un contracte per un any amb el Deportivo Alavés de Segona Divisió. Va debutar com a professional el 19 de març de l'any següent, mantenint la porteria a zero en un empat a zero a casa contra el CD Lugo.
Suplent de Fernando Pacheco, Torres només va jugar dos partits de lliga durant la temporada, en què l'equip va ascendir a La Liga després de deu anys. El 27 de juny de 2016, va rescindir el seu contracte i en va signar un per dos anys amb el Reial Valladolid el 8 de juliol.

## Palmarès
### Alavés

* Segona Divisió: 2015–16

## Referències

* ↑ «Pau Torres, al Terrassa». web del Barça, 14-07-2008. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «L'AD Ceuta fitxa l'ex porter del San Roque Pau Torres» (en castellà). El Pueblo de Ceuta, 18-07-2011. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «El Lleida Esportiu fitxa al porter Pau Torres». Lleida Esportiu's official website, 15-07-2012. Arxivat de l'original el 30 de març 2016. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «El meta Pau Torres, primer fichaje de la temporada» (en castellà). Alavés' official website, 17-06-2015. Arxivat de l'original el 19 de juny 2015. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «Sin puntería en Mendizorroza» (en castellà). Marca, 19-03-2016. [Consulta: 19 març 2016].
* ↑ «Pau Torres y Bernardello se desvinculan del Deportivo Alavés» (en castellà). Deportivo Alavés, 27-06-2016. [Consulta: 30 juny 2016].
* ↑ «El Pucela cierra su portería» (en castellà). Real Valladolid, 08-07-2016. [Consulta: 9 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Pau Torres a BDFutbol
* Pau Torres, Fitxa a Soccerway
# Pterocactus australis

Pterocactus australis és una espècie que pertany a la família de les cactàcies (Cactaceae).

## Descripció

Pterocactus australis forma segments de tiges esfèriques a en forma de pera. S'aixequen en cadenes curtes una sobre l'altra, són de color marró verdós a violeta i fan fins a 8 cm de llarg i d'1 a 1,5 cm de diàmetre. Els pocs gloquidis són discrets. Les 1 o 2 espines centrals aplanades, cap amunt, blanquinoses a marrons o negres, només estan presents als extrems de les tiges i fan fins a 2 cm de llarg. Les 10 a 15 espines marginals blanques fan de 3 a 4 mm de llarg.
Les flors grogues estan cobertes d'un toc rosat o marronós i fan de 2 a 3 cm de diàmetre. Els fruits estan coberts d'arèoles, que cauen quan maduren.

## Distribució i hàbitat

Pterocactus australis està molt estès al sud de l'Argentina a les províncies de Neuquén, Río Negro, Chubut i Santa Cruz , i a Xile prop de la ciutat de Chile Chico en vessants pedregosos de fins a 500 metres d'altitud.

## Taxonomia

Pterocactus australis va ser descrita per (F.A.C. Weber) Backeb. i publicat a Revista Fac. Ci. Agrar. Univ. Nac. Cuyo 8(2): 6, a l'any 1964.

### Etimologia

Pterocactus: nom genèric que deriva de les paraules gregues: "πτερόν" (pteron), que significa "ales", i fa referència a les llavors alades que són típiques del gènere i úniques dins de la família dels cactus.
australis: epítet llatí que significa "sud" i fa referència a l'aparició relativament meridional de l'espècie en comparació amb la majoria d'altres espècies del gènere.

## Referències

* ↑ Saldivia, P. «Cactáceas de la Patagonia Chilena: Historia, distribución y antecedentes sobre sus estados de conservación» (en castellà). Boletín de la Sociedad Latinoamericana y del Caribe de Cactáceas y Suculentas., 6, núm. 2, 2009 [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ «Pterocactus australis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden, 06-08-2024.
* ↑ Eggli, Urs; Newton, Leonard E. Etymological Dictionary of Succulent Plant Names (en anglès). Birkhäuser, 2004, p. 19. ISBN 3-540-00489-0.

## Enllaços externs

* https://cactiguide.com/cactus/?genus=Pterocactus&species=australis
# Molí Vell de Perers

El Molí Vell de Perers fou un molí situat en el terme municipal de Moià, a la comarca del Moianès.
Estava situat al sector oriental del terme de Moià, a prop i a llevant de la masia dEl Gai i més lluny i al nord de la de Perers, a l'esquerra del torrent del Gai.
De l'edifici del molí no en queda cap vestigi. Se'n conserva la bassa, el pou i la resclosa.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Molí vell de Perers en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Mont Yake

El mont Yake (en japonès 焼 岳, Yake-dake, literalment "Muntanya ardent") és un volcà actiu de 2.455 msnm de les muntanyes Hida, situat entre Matsumoto, a la prefectura de Nagano, i Takayama, a la prefectura de Gifu, el Japó.

## Geografia

El mont Yake és el més actiu de tots els volcans que hi ha a les muntanyes Hida. Els seus dos cims principals són els cims nord i sud, però els visitants només poden ascendir al pic nord, ja que el pic sud és actualment una zona restringida. Entre els dos cims hi ha un llac de cràter de 300 metres de diàmetre.
La lava d'alta viscositat que flueix de les zones superiors del mont Yake ha provocat l'acumulació d'un dom de lava al cim.
La calor del volcà produeix molts onsen a la zona circumdant.

## Erupcions

El mont Yake es començà a formar fa uns 15.000 anys i, en les primeres etapes de la seva activitat, els corrents de lava i fluxos piroclàstics es van escampar prop de Kuroya. L'última erupció de magma es va produir fa uns 2.300 anys.
El 1911 es van registrar 22 erupcions menors. El 1915, però, durant el període Taishō, hi va haver una erupció important. El flux de la lava va bloquejar el riu Azusa, cosa que va provocar que el riu formés un llac anomenat Taishō. El riu Azusa torna a fluir avui, però el llac encara es manté.
El 1962 va tenir lloc una erupció que va matar dues persones allotjades en una petita cabana a prop de la boca del volcà.
El 1995 s'estava construint un túnel al vessant de la muntanya de la prefectura de Nagano, a través del mont Akandana, que es creia formava part del mont Yake. A les 14:25 de l'11 de febrer els treballadors es van trobar amb gasos volcànics, que foren seguits ràpidament per una erupció freàtica del mont Yake que va provocar la mort de quatre persones. Posteriors exploracions han demostrat que el mont Akandana és un volcà independent.
Encara hi ha una fumarola activa a prop del cim.

## Referències

* 1 2 «Global Volcanism Program | Yakedake» (en anglès). [Consulta: 18 novembre 2020].
* ↑ «気象庁｜焼岳». [Consulta: 18 novembre 2020].
* 1 2 Mount Yake Volcano Disaster Prevention Arxivat 2011-10-02 a Wayback Machine.. (japonès) Ministeri de Terres, Infraestructures i Transports. Consultat el 30 de juny de 2008.
* ↑ «Yakedake» (en japonès). Servei Geològic del Japó. [Consulta: 18 novembre 2020].
# Oligolepis cylindriceps

Oligolepis cylindriceps és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja zooplàncton, crustacis i insectes i llurs larves.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Cambodja, l'Índia i Tailàndia, incloent-hi el delta del riu Mekong.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Hora, S. L., 1923. Fauna of the Chilka Lake. Fish, part V. Memoirs of the Indian Museum v. 5: 737-769.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.
* ↑ Rainboth, W.J., 1996.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia. 775 p.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Rao, K.V.R., 1995. Pisces. p. 483-506. A: Fauna of Chilka Lake. Wetland Ecosystem Series 1. Zool. Surv. Índia. 673 p.
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.

## Bibliografia

* Wu, H.-L. i Sh.-D. Lin, 1983: On a new species of Oligolepis Bleeker (Perciformes: Gobiidae) from China. Journal of Fisheries of China v. 7 (núm. 1): 83-86.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hilario Fernández Recio

Hilario Fernández Recio va ser un militar i carrabiner espanyol, que va participar en la Guerra civil.

## Biografia

Militar professional, va fer estudis en la Acadèmia d'Infanteria de Toledo i pertanyia a l'arma d'infanteria. Va arribar a participar en la Guerra d'Àfrica, servint en el batalló de caçadors de Figueres núm. 6 i en el Batalló de caçadors d'Àfrica núm. 9. Posteriorment va passar a prestar servei en el Cos de Carrabiners.
Al juliol 1936 ostentava el rang de capità de carrabiners i estava destinat en la 18a Comandància —corresponent a la província d'Oviedo—, si bé el 18 de juliol es trobava a Madrid. Després de l'esclat de la Guerra civil va organitzar noves unitats de carrabiners i més endavant manaria diverses unitats especials de Assalt. Al començament de 1937 va assumir el comandament de la 5a Brigada Mixta, en substitució del capità Fernando Sabio Dutoit. Al març d'aquest any seria nomenat cap de la 65a Brigada Mixta, amb la qual va tenir una participació rellevant en la batalla de Guadalajara. Posteriorment va assumir el comandament de les divisions 13a i 67a. Durant la contesa arribaria a aconseguir el rang de tinent coronel. El 12 de març de 1939 va assumir el comandament del III Cos d'Exèrcit, per nomenament del coronel Segismundo Casado.
Després del final de la contesa va ser detingut pels franquistes, sent represaliat i expulsat de l'exèrcit.

## Notes

* ↑ Altres fonts, no obstant això, assenyalen que va aconseguir la graduació de coronel.
* ↑ Fernández Recio substituïa al coronel Antonio Ortega, que havia estat destituït després de l'anomenat Cop de Casado.

## Referències

* 1 2 Engel, 1999, p. 66.
* 1 2 Alpert, 1989, p. 369.
* ↑ Engel, 1999, p. 13.
* ↑ Cabanellas, 1978, p. 1978.
* ↑ Engel, 1999, p. 182.
* ↑ Martínez Bande, 1973, p. 222.
* ↑ Salas Larrazábal, 2006, p. 3114.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El Ejército republicano en la guerra civil. Siglo XXI Editores, 1989.
* Cabanellas, Guillermo. La Guerra civil y la victoria. Tebas, 1978.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. ISBN 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. Los cien últimos días de la República. Barcelona: L. de Caralt, 1973.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República. Madrid: La Esfera de los Libros, 2006. ISBN 84-9734-465-0.
# Pterogobius

Pterogobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Pterogobius elapoides (Günther, 1872)
* Pterogobius virgo (Temminck & Schlegel, 1845)
* Pterogobius zacalles (Jordan & Snyder, 1901)
* Pterogobius zonoleucus (Jordan & Snyder, 1901)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Günther, A., 1872. Report on several collections of fishes recently obtained for the British Museum. Proceedings of the General Meetings for Scientific Business of the Zoological Society of London 1871 (pt 3): 652-675, Pls. 53-70.
* ↑ Temminck, C. J. & H. Schlegel. 1845. Pisces, Fauna Japonica Parts 7-9: 113-172, Pls. 1-143 + A.
* 1 2 Jordan, D. S. & J. O. Snyder. 1901. A review of the gobioid fishes of Japan, with descriptions of twenty-one new species. Proceedings of the United States National Museum v. 24 (núm. 1244): 33-132.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)