OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guillermo Cavestany Sagnier

Guillermo Cavestany Sagnier (Barcelona, 1924 - Barcelona, 19 de gener de 1996) fou un pilot de motociclisme català, dues vegades campió d'Espanya de velocitat (el 1947 en 125cc i el 1950 en 100cc). Durant la dècada de 1950 fou enginyer director de Montesa.
Entre altres èxits, guanyà el Gran Premi de la Penya Motorista Barcelona (1949) en categoria 100cc i 125cc. Amb l'equip del RMCC disputà la Prova de les Quatre Capitals (1951), la Prova de Regularitat per equips (1952) i el Trofeu Nacional Motociclista del RMCC (1954).

## Referències

* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Campeonatos de España de velocidad». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 177-178. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ Caules, Margarita. «El adiós a José Mª. Milá Sagnier, conde de Montseny» (en castellà). menorca.info, 12-03-2012. [Consulta: 12 juny 2024].
* 1 2 3 4 «Guillermo Cavestany Sagnier». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Fernández-Xesta, Ernesto. «Dos románticas pioneras y un mentor romántico, en Madrid» (PDF) (en castellà). ramhg.es. Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, 2014. Arxivat de l'original el 31 d’octubre 2018. [Consulta: 12 juny 2024]. «Guillermo Cavestany y Sagnier (1924-1996), Ingeniero Industrial»
# Parc Natural Portes de Ferro

El Parc Natural Portes de Ferro (oficialment i en romanès: 'Parcul Natural Porțile de Fier'r) és un parc natural de 115,666-hectàrea (285,820-acre) situat al sud-oest de Romania. Inclou la part romanesa de la porta de ferro del riu Danubi i s’estén al llarg de la riba esquerra del riu als comtats de Caraș-Severin i Mehedinți. A l'altre costat del riu hi ha el parc nacional Đerdap a Sèrbia.
El Parc Natural de les Portes de Ferro és el segon parc natural més gran de Romania. S’estén des de Socol a l’oest fins a Drobeta-Turnu Severin a l'est; al nord hi ha les muntanyes del Banat i les muntanyes de Mehedinți. El parc conté 18 àrees protegides, la més gran és la zona humida Ostrov - Moldova Veche.

## Vegeu també

* Zones protegides de Romania

## Referències

* ↑ «Protected Planet | Parcul Natural Porțile De Fier». [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ «Iron Gates Natural Park | Ramsar Sites Information Service». [Consulta: 20 febrer 2021].
# Rodion Cămătaru

Rodion Gorun Cămătaru (Strehaia, 22 de juny de 1958) fou un futbolista romanès de la dècada de 1980.
Fou jugador de Universitatea Craiova, Dinamo București, Charleroi i Heerenveen. Fou bota d'or europea la temporada 1986-87. Fou internacional amb Romania i participà en l'Euro 1984 i al Mundial de 1990.

## Referències

* ↑ «Rodion Gorun Camataru - Goals in International Matches». The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation.
* ↑ Dutch league stats - Voetbal International (neerlandès)
* ↑ http://www.rsssf.com/miscellaneous/gboot.html
* ↑ https://www.inyourpocket.com/romania/Romanians-You-Should-Know:-Rodion-Camataru_70540f
* ↑ «Der unglaubliche Camataru (en alemany)». Arxivat de l'original el 2009-08-05. [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ Perfil a romaniansoccer
* ↑ «Perfil a statisticsfootball». Arxivat de l'original el 2016-03-25. [Consulta: 30 juliol 2018].
# Symbrenthia

Symbrenthia és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) oriünda del sud-est asiàtic.

## Referències

* ↑ Symbrenthia, funet.fi
# Ambassis agrammus

Ambassis agrammus és una espècie de peix pertanyent a la família dels ambàssids.

## Descripció

* Fa 7,5 cm de llargària màxima (normalment, en fa 4,5).
* 8 espines i 7-10 radis tous a l'aleta dorsal.
* 3 espines i 7-10 radis tous a l'aleta anal.

## Alimentació

Menja microcrustacis, insectes, aràcnids petits, peixos i algues.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i salabrosa, demersal i de clima tropical (22 °C-38 °C; 3°S-16°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia (el Territori del Nord i Queensland) i Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes, 1828. Histoire naturelle des poissons. Tome second. Livre Troisième. Des poissons de la famille des perches, ou des percoïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 2: i-xxi + 2 pp. + 1-490, Pls. 9-40.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1867. Additions to the knowledge of Australian reptiles and fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 3) v. 20 (núm. 115): 45-68.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R., S.H. Midgley i M. Allen, 2002. Field guide to the freshwater fishes of Australia. Western Australian Museum, Perth, Austràlia Occidental. 394 p.
* ↑ Allen, G.R., 1989. Freshwater fishes of Australia. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey.
* ↑ Allen, G.R., 1991.
* ↑ Allen, G.R., 1991. Field guide to the freshwater fishes of New Guinea. Christensen Research Institute, Madang, Papua Nova Guinea.
* ↑ Hitchcock, G., 2002. Fish Fauna of the Bensbach river, southwest Papua New Guinea. Memoirs of the Queensland Museum. 48(1): 119-122.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea: a revised and annotated checklist. Vol. II Scorpaenidae to Callionymidae. Research Bulletin Núm. 41, Research Section, Dept. of Fisheries and Marine Resources, Papua Nova Guinea.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Arthur Selwyn Garbett

Arthur Selwyn Garbett (Walsall, Anglaterra, 1 de març de 1883 - Santa Clara, Califòrnia, 25 d'octubre de 1955) fou un compositor i crític musical anglès. Garbett va néixer el més jove dels dotze germans i va emigrar als Estats Units el 1907, va estudiar violí amb Ricard Zeckwer i Frederic Hann. El 1920, ell i la seva dona -que patia de tuberculosi- cercant un clima més suau es traslladaren a Califòrnia. Però més tard ell agafà la malaltia de l'escarlatina que el deixà sord, posant fi a la seva carrera com a músic. Va compondre melodies vocals i obres per a piano i violí, Musical Celebrities; Distinguished Musicians; Eminent Musicians, i nombrosos articles publicats en la revista Etude, de la qual fou redactor en cap.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 749 ISBN 84-239-4525-1
# Ferruccio Garavaglia

Ferruccio Garavaglia (San Zenone al Po (Itàlia), 1 de maig, 1868 - Nàpols, (Itàlia), 29 d'abril, 1912), fou un actor teatral italià.
Era fill d'un professor de matemàtiques i va interrompre els estudis literaris de la Universitat de Pavia per consagrar-se a l'escena. Va figurar a les més humils companyies de còmics, de vers i de cant, i va ser mestre de música i de declamació. Va emigrar a Llatinoamèrica, on es va aplicar a diversos oficis per guanyar-se la vida. Va portar durant diversos anys una vida veritablement bohèmia. Contractat per la companyia de César Rossi, va recitar al costat d'Eleonora Duse; després va formar part successivament d'Ernesto Della Guardia, de Squillace, de Luis Rasi i de la companyia Città de Turin, dirigida per Héctor Paladini, que es va transformar després sota la seva direcció, en companyia de Blanca Iggius (1900). Va actuar després a les companyies de Giannina Udina i de Mercedes Brigone. El 1903 es trobava de director i primer actor de la d'Angelina Pagano, estrenant, entre d'altres, la famosa obra de P. Oliva Robespierre. Va revelar la seva furt personalitat artística al drama de Sudermann, La fi de Sodoma; el personatge Willy, un artista genial i desequilibrat, s'emmotllava perfectament al caràcter personal de l'actor. Aquesta va ser una de les seves interpretacions més acabades. En 1905 va ser cridat junt a Eduardo Boutet per dirigir la companyia del Teatro Argentina de Roma, on va poder revelar els seus millors dots artístics.
D'aquest període daten els seus grans triomfs escènics, amb la interpretació de Julio César, la Orestiada, L'alcalde de Zalamea, els Teixidors de Silèsia, Els ventres daurats i La nau' ', va treballar després amb Irma Gramatica durant breu temps i després, el 1910, va ser director i copropietari de la Companyia Gamna; a aquest període corresponen els seus èxits interpretant el Tristan i Isolda, el Cagliostro, el Beethoven; juntament amb aquestes noves creacions, repeteix i consolida les seves grans interpretacions de Shakespeare, amb les quals es va fer aplaudir a Itàlia i a l'estranger: Hamlet i El Rey Lear.
| « | <Cap altre actor dramàtic italià dels nostres dies, --escriu un compatriota seu--, ha sabut interpretar amb més talent i amb més expressió la enigmàtica figura del Príncep de Dinamarca en la interpretació de Hamlet, Caravaglia revelava tota la genialitat del seu temperament d'artista i feia esperar que s'havia trobat, finalment, el gran intèrpret de Shakespeare que la Itàlia d'avui encara no posseeix.> | » |
. Un altre dels seus grans triomfs va ser Pedra entre pedres, també de Sundermann que, juntament amb Hamlet, el van aplaudir a Espanya. El gran actor italià va ser un enamorat de l'art, dins i fora del teatre. Tota la seva vida va ser un continu esforç per assolir un ideal de bellesa que la seva cultura i el seu temperament reclamaven, però no el va poder assolir per haver-lo sorprès la mort en plena plenitud de la seva vida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 739. (ISBN 84-239-4525-1)
# Fets del Paranimf

Es coneix com els Fets del Paranimf els actes de protesta estudiantil ocorreguts a la Universitat de Barcelona el 18 i 19 de febrer de 1957. Va ser seguit el 21 de febrer amb una assemblea, considerada com la Primera Assemblea Lliure d'Estudiants de la universitat.
L'octubre de 1956 es va produir la invasió d'Hongria per l'exèrcit Roig soviètic que varen estar aprofitades pels estudiants per protestar contra el règim franquista. Durant les protestes es van llençar retrats de Franco i José Antonio Primo de Rivera al carrer i la universitat va ser tancada per les autoritats franquistes durant un mes. En resposta, es va realitzar la I Assemblea Lliure d'Estudiants al Paranimf, un acte que la Federació Nacional d'Estudiants de Catalunya (FNEC) va avalar, així com les reivindicacions manifestades: reconeixement dels drets culturals i polítics de les nacionalitats històriques, establiment de llibertats polítiques, reconeixement dels drets dels pobles a la veritat (suppressió del Ministeri d'Informació) i l'aplicació d'una política socialment justa.
Van proclamar un manifest que concloïa així: «La nostra arma com a homes lliures és la raó. La del dictador la violència. No pot ésser d'altra manera. Precisament perquè el dictador coneix la força de la raó i la tem».
Un any més tard es va reeditar el manifest en record dels fets i l'abril de 1958 fou reeditat a París conjuntament amb la Unión Democràtica de Estudiantes.

## Referències

* ↑ Fullola i Pericot, 2014, p. 64.
* 1 2 3 Figueras i Sabater, 2005, p. 248.
* ↑ Surroca, A.R. Solidaritat Catalana, núm. 1, 8-1958.

## Bibliografia

* Figueras i Sabater, Arnau. L'Abadia de Montserrat. Història de la FNEC: la Federació Nacional d'Estudiants de Catalunya de 1932 a 1986, 2005. ISBN 9788484156819.
* Coll i Pigem, Maria. Al Paranimf. La primera revolta estudiantil. Barcelona : Base, 2017 (Base històrica núm. 142). ISBN 9788416587636. .
* Fullola i Pericot, Montserrat. «L'Assemblea del Paranimf (1957), la primera assemblea lliure d'estudiants de la Universitat de Barcelona». A: Breu història de la Universitat de Barcelona (pdf). Barcelona: Universitat de Barcelona, 2014, p. 62-66.
# Filibert González i Zafra

Filibert González Zafra (Barcelona, 7 de maig 1945 - 21 de gener de 2008) fou un pintor i joier català. Solia signar les obres amb el seu sol nom de fonts «Filibert».
Format a l'Escola Industrial de Barcelona, s'orientà cap al camp de la joiería, i l'exercí molts anys i per a firmes molt conegudes.
Com a pintor li ha donat més anomenada els nombrosos retrats, precisos i expressius, que ha fet, a l'oli de personatges rellevants de la vida catalana. paisatge i composicions florals i bodegons. També va col·laborar fent els retrats dels col·laboradors del Butlletí del Reial Cercle Artístic de Barcelona, institució de la que fou soci destacat. Aquests retrats, que inclouen personatges com Josep Maria Cadena, Arnau Puig, Maria Jesús de Sola, Joan Abelló, Maria Carme Illa o Maria Isabel Marín Silvestre, part de la seva obra va ser aplegada, a les acaballes del 2007, en una àmplia exposició individual al Cercle mateix que serví de càlid homenatge a l'artista i gran persona.

## Referències

* 1 2 Puig, 2007, p. 19.
* ↑ «Filibert» (en castellà). Artelista. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ Fontbona, Francesc; Bassegoda, Bonaventura. «Marín Silvestre, Maria Isabel». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 26 gener 2025].

## Bibliografia

* Puig, Arnau «Filibert González Zafra, artista del color». Butlletí del Reial Cercle Artístic de Barcelona, època II, núm. 25, octubre/desembre 2007, pàg. 19-21.
# Filàmon

Filàmon (en grec antic: Φιλάμμων, llatí: Philammon) va ser un poeta i músic grec del període pre-homèric. La llegenda el fa fill d'Apol·lo i de la nimfa Quíone, o bé Filonis o Leucone. De vegades la seva mare és Crisòtemis. Com a fill d'Apol·lo era també endeví.
S'explica que el mateix dia, Quíone (o Filonis), s'havia unit a Hermes i a Apol·lo. Va tenir dos fills bessons, Autòlic, del déu Hermes, i Filàmon d'Apol·lo. Filàmon era molt bell i va ser estimat per una nimfa, Argíope, però en quedar embarassada, Filàmon no la va voler amb ell. Argíope va fugir a la Calcídia i va tenir un fill, Tàmiris.
A Filàmon hom li atribueix la invenció dels cors femenins i la institució dels misteris de Demèter a Lerna, les Lernees. La seva figura és associada al culte a Apol·lo a Delfos, i hauria escrit diversos himnes dèlfics. Pausànias diu que en el primer concurs musical a Delfos, va quedar el segon, darrere de Crisòtemis de Creta (el tercer va ser el seu fill Tàmiris).
Quan els flegieus van atacar Delfos, Filàmon va anar a ajudar-los al capdavant d'un exèrcit argiu. Va morir durant la batalla.

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 12
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 199. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 94. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Florencio Amarilla Lacasa

Florencio Amarilla (3 de gener de 1935 - 25 d'agost de 2012) fou un futbolista i actor paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1958. Al seu país destacà en el Club Nacional, i després de participar en el Mundial de 1958, marxà a Espanya on jugà a nombrosos equips. Jugà a Oviedo, Elx, Constància i Hospitalet, entre d'altres.
Tingué un breu curta vida com a actor, principalment com a actor secundari. La seva filmografia inclou:
* 100 Rifles (1969)
* Patton (1970)
* El còndor (1970)
* L'or de ningú (1971)
* Chato el apache (1972)
* Sol rojo (1972)
* Caballos salvajes (1973)
* Conan el Bàrbar (1982)
* Yellow Hair & Pekos Kid (1984)

## Referències

* 1 2 3 García, Juan Gabriel «El último adiós del futbolista que quiso ser actor» (en castellà). La Voz de Almería, 29-08-2012 [Consulta: 30 agost 2012].
* ↑ «FIFA Profile». Arxivat de l'original el 2015-07-12. [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Nacional Website nacionalquerido.com
* ↑ «Florencio Amarilla, segundo entrenador del Almería». Mundo Deportivo, 13-07-1981. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Florencio Amarilla Lacasa a BDFutbol
* ↑ «Florencio Amarilla, un extremo de película». Cuadernos de Fútbol, núm. 7, ISSN 1989-6379, 01-02-2010. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ García, Juan Gabriel. «Amarilla: el futbolista que quiso ser actor (short film, introducing the corresponding book)». [Consulta: 30 agost 2012].
# Foa

Foa és un gènere de peixos pertanyent a la família dels apogònids.

## Taxonomia

* Foa brachygramma (Jenkins, 1903)
* Foa fo (Jordan & Seale, 1905)
* Foa hyalina (Smith & Radcliffe, 1912)
* Foa madagascariensis (Petit, 1931)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Jenkins, O. P., 1903. Report on collections of fishes made in the Hawaiian Islands, with descriptions of new species. Bulletin of the U. S. Fish Commission v. 22 (1902): 415-511, Pls. 1-4.
* ↑ Jordan, D. S. & Seale, A., 1905. List of fishes collected by Dr. Bashford Dean on the island of Negros, Philippines. Proceedings of the United States National Museum v. 28 (núm. 1407): 769-803.
* ↑ Radcliffe, L., 1912. Descriptions of fifteen new fishes of the family Cheilodipteridae, from the Philippine Islands and contiguous waters. (Scientific results of the Philippine cruise of the Fisheries steamer "Albatross," 1907-1910.--Núm. 13). Proceedings of the United States National Museum v. 41 (núm. 1868): 431-446, Pls. 34-38.
* ↑ Petit, G., 1931. Une espèce nouvelle du genre Foa présentant un cas d'incubation bucco-branchiale. Bulletin du Muséum National d'Histoire Naturelle (Série 2) v. 3 (núm. 1): 91-95.

## Bibliografia

* Fritzsche, R.A., 1982. Osteichthyes. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill, Nova York: 858-944.
# Foc i lloc

El foc i lloc és un impost andorrà de caràcter comunal o local, és a dir establert pels comuns, que es fa per raó de la casa com a lloc de residència. Es tracta d'un impost que paguen tots els resident a Andorra que tinguin entre 18 i 65 anys, per tenir una residència principal en la parròquia d'Andorra on estan censats. Cada comú estableix l'import de l'impost, havent-hi diferències entre parròquies. La parròquia més cara és la de Canillo, uns 105 euros anuals, mentre que la més barata és la Massana amb 39 euros per any.
Es tracta d'un impost tradicional, com el tribut de l'estrany, que actualment és regulat per la Llei qualificada de delimitació de competències dels comuns del 4 de novembre del 1993 que delimita les competències dels comuns i per l'article 29 de la Llei de finances comunal d'Andorra.
| « | L'impost tradicional del foc i lloc grava el fet de residir en el territori d'una parròquia. El fet generador d'aquest impost és la residència principal de la persona física, entenent per dita residència el lloc on es troba censada la persona el primer dia de l'any natural, o el dia de la primera inscripció al cens comunal (per a les persones que provenen d'altres països). L'obligat tributari és la persona física censada en el territori de la parròquia, d'edat compresa entre els 18 i els 65 anys. | » |
| — Article 29 de la Llei de finances comunal d'Andorra |||
Se'l considera l'equivalent andorrà a l'impost de la contribució a Catalunya, però aquest anomenat oficialment Impost sobre els Béns Immobles, tributa els béns immobles i no la residència de les persones físiques.

## Referències

* 1 2 Rull Muruzàbal, Xavier. «Presència del llenguatge jurídic i administratiu andorrà en la segona edició del Diccionari de la Llengua Catalana de l'Institut d'Estudis Catalans». Revista de Llengua i Dret, núm. 47. Universitat Rovira i Virgili, 2007. Arxivat de l'original el 2008-12-02. [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ «227. Andorranismes admesos a la 2a edició del diccionari normatiu (2)». Servei de Política Lingüística - Ministeri d'Educació i Cultura d'Andorra. [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ Luengo, Andrés. Presència. Els euros andorrans, 25 de juny del 2004 [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ Tugas, Aleix. «Els preus dels serveis dels set comuns tenen entre si una gran disparitat». Diari d'Andorra, 10-05-2010. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 juny 2012].
* ↑ Foc i Lloc. A l'Andorrana. Ara Andorra. 29 d'abril de 2014
* ↑ «Informació per al contribuent: Termes incorrectes». Organisme de Gestió Tributària de la Diputació de Barcelona. Arxivat de l'original el 2011-09-06. [Consulta: 6 juny 2012].
# Foetorepus kanmuensis

Foetorepus kanmuensis és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,2 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 21.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 355-498 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Nakabo, T., E. Yamamoto i C.-H. Chen, 1983. Two new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from the Emperor seamounts, north-central Pacific. Jap. J. Ichthyol. 29(4):349-354.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.