OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleutherochir mirabilis

Eleutherochir mirabilis és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina, Corea i el Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1879. Révision des espèces insulindiennes de la famille des Callionymoïdes. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 14. 79-107.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Snyder, J. O., 1911. Descriptions of new genera and species of fishes from Japan and the Riu Kiu Islands. Proceedings of the United States National Museum v. 40 (núm. 1836): 525-549.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nóvikov, N. P.; Sokolovski, A. S.; Sokolóvskaia, T. G.; Iàkovlev, I. M., 2002. The fishes of Primorye. Vladivostok, Far Eastern State Tech. Fish. Univ., 552 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Sokolovskaya, T.G., A.S. Sokolovskii i E.I. Sobolevskii, 1998. A list of fishes of Peter the Great Bay (the Sea of Japan). J. Ichthyol. 38(1):1-11.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 2002. Callionymidae. p. 1125-1138. A: T. Nakabo (ed.). Fishes of Japan with pictorial keys to the species (segona edició). Tokai University Press, 1749 p.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Elidà Amigó i Montanya

Elidà Amigó i Montanya (Andorra la Vella, 5 de setembre de 1935 - valor desconegut, 9 de setembre de 2020) fou una historiadora, arxivera, activista cultural i sufragista andorrana. Co-liderà un dels moviments feministes que permeté el vot de la dona en la dècada de 1970 i posteriorment esdevingué un referent acadèmic en la historiografia del Principat d'Andorra i de la participació sociocultural d'aquest microestat.

## Trajectòria

Amigó Montanya estudià al Col·legi Sagrada Família i posteriorment a Lleida. L'any 1957 es convertí en una de les dues primeres dones andorranes en obtenir una titulació universitària a Andorra quan es llicencià en Filosofia i Lletres per la Universitat de Saragossa. Des d'aquell any i fins al 1969 ocupà el càrrec d'arxivera del Consell General d'Andorra fins al 1967. El 1959 es casà amb l'exnotari Marc Vila Riba i tingué tres fills: Elidà, Haydée i Marc —el darrer exercí de Raonador del Ciutadà. Durant aquell període esdevingué una figura cabdal en les reivindicacions d'alliberament de la dona que permeteren el sufragi femení en el decret dels veguers de l'abril de 1970.
Amigó Montanya exercí també de professora d’història i literatura francesa al col·legi Sant Ermengol. En la dècada de 1980 impulsà la creació del Comitè Andorrà de Ciències Històriques com a fundadora i participà en el camp acadèmic de la recerca històrica. En aquest àmbit, també exercí com a acadèmica del Comitè Internacional de Ciències Històriques, amb seu a Lausana (Suïssa). També presidí la Fundació Clara Rabassa durant 23 anys, col·laborà amb la Creu Roja i fou membre del jurat del premi de novel·la Carlemany entre 1994 i 2009. Fou distingida amb el rang de senadora per l'Acadèmia Andorrana de les Ciències i guardonada amb el Premi Cultural Àgora de 2012, atorgat pel Consell General del Principat d'Andorra.

## Referències

* 1 2 3 «Mor l'escriptora i activista Elida Amigó». Diari Ara, 10-09-2020. [Consulta: 28 octubre 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Elidà Amigó i Montanya». Àgora Cultural. Societat Andorra de Ciències, època III, núm. 21, 2-2013, pàg. 5 [Consulta: 25 gener 2021].
* 1 2 3 «Mor Elidà Amigó, pionera de la defensa dels drets de les dones a Andorra». Altaveu, 09-09-2020. [Consulta: 25 gener 2021].
* 1 2 3 4 «Mor Elidà Amigó, pionera de la defensa dels drets de les dones a Andorra». CATzona, 10-09-2020. [Consulta: 25 gener 2021].
* 1 2 Mach i Buch, Àngels «Les dones i la ciència al Pirineu, el cas d'Andorra». Ripacurtia, 2005, pàg. 109–138. ISSN: 2386-7280.
* ↑ «Elidà Amigó i Antoni Morell obtenen els premis culturals À». Diari d'Andorra, 29-02-2012. Arxivat de l'original el 2021-02-05. [Consulta: 25 gener 2021].
# Elies I del Maine

Elies I del Maine (França, segle XI - França, 11 de juliol de 1110), també anomenat de la Flèche o de Baugency, fou el comte del Maine, succint el seu cosí Hug V del Maine.

## Vida

Era fill de Jean de la Flèche i de Paula, filla d'Herbert I, comte del Maine. El 1092 el seu cosí Hug V va vendre-li el Maine per 10.000 xílings. Amb el suport de Folc IV el Tauró va continuar la guerra amb Robert II de Normandia. Després d'anar-se'n Robert II a la Primera Croada, Elies va fer la pau amb Guillem II, el regent de Robert a Normandia.

## Família

El 1090 Elies es va casar amb Matilde, la filla de Gervasi II de Château-du-Loir. Van tenir una filla, Ermengarda, casada amb Folc V d'Anjou.
El 1109, segons Orderic Vitalis, Elies es va tornar a casar amb Agnès, la filla de Guillem VIII d'Aquitània, després d'haver-se anul·lat el seu matrimoni amb Alfons VI de Lleó per causes de consanguinitat. Elies va morir l'any següent. Segons Jaime de Salazar y Acha, qui es va casar amb Elies no va ser pas Agnès, sinó l'última dona del rei Alfons VI, Beatriu de Poitiers, després de quedar-se vídua.

## Referències

* ↑ Detlev Schwennicke, Europäische Stammtafeln: Stammtafeln zur Geschichte der Europäischen Staaten, Neue Folge, Band III Teilband 4 (Verlag von J. A. Stargardt, Marburg, Germany, 1989), Tafel 692
* ↑ Vitalis, 1854, p. 223.
* 1 2 Vitalis, 1854, p. 276.
* ↑ Salazar y Acha, 1992-1993, p. 329.

## Bibliografia

* Salazar y Acha, Jaime de «Contribución al estudio del reinado de Alfonso VI de Castilla: algunas aclaraciones sobre su política matrimonial» (en castellà). Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, núm. 2, 1992-1993, pàg. 299-336. Arxivat de l'original el 2022-08-15. ISSN: 1133-1240 [Consulta: 6 abril 2024].
| Precedit per: Hug V | Comte del Maine 1093 - 1110 | Succeït per: Ermengarda i Folc V |
# Elisa Badia i Pons

Elisa Badia i Pons (?, 3 de novembre de 1895 - Barcelona, 4 de juliol de 1975) va ser una propietària i mestressa de casa catalana.
Nascuda en una família d'industrials i propietaris, va ser filla de l'empresari sabadellenc Josep Badia i Capdevila i d'Elisa Pons i Oliver. Va esdevenir l'hereva de les propietats del seu pare, les quals s'estenien principalment pels actuals municipis de Barberà del Vallès i Badia del Vallès, entre elles la Torre d'en Gorgs, casa pairal de la família Badia i finca dedicada a la masoveria que abastava 82 hectàrees.
Casada amb el metge sabadellenc Emili Moragas i Ramírez, van fixar la seva residència a Barcelona. Tanmateix, ambdós passaven l'estiu a la casa de Barberà, on van tenir una notable activitat social. Van convertir l'antiga casa pairal en la seva residència durant la Guerra Civil, i com a finca agrícola va ser productora de cereals i altres aliments bàsics en un moment d'escassesa, a més d'habilitar la fresquera com a refugi per a bombardeigs.
Va fer donacions de terrenys a Barberà per construir l'estació de tren, una escola, a la que es va donar el seu nom en agraïment al seu gest i que va ser inaugurada el 1971. També va efectuar la venda dels terrenys on es van alçar els barris de Can Gorgs i Can Gorgs II, així com Ciutat Badia, el futur municipi de Badia del Vallès, que va rebre aquest nom en honor seu.
Del matrimoni amb Moragas va néixer la mestra Elisa Moragas i Badia.

## Referències

* ↑ «Na Elisa Badia i Pons». La Vanguardia, 09-07-1975.
* ↑ «Índex de defuncions 1971-1975. Registres municipals de Barcelona». FamilySearch. [Consulta: 2 juny 2022].
* ↑ Galí i Izard, Roser «Josep Badia i Capdevila: de la llana i el carbó a l'aigua i el cotó». Arraona: revista d'història, núm. 28, 2004, pàg. 132-133.
* 1 2 3 Macedo, Gisela «Vecinos explican por qué cambian a los Reyes Católicos por Elisa Moragas: "Es un homenaje al barrio y a la escuela pública”». 20 Minutos, 08-09-2021.
* 1 2 «Emili Moragas i Ramírez». Galeria de Metges Catalans. Col·legi de Metges de Barcelona. [Consulta: 2 juny 2022].
* 1 2 3 4 Associació d'Història de Barberà. «Fem memòria: Qui va ser el Doctor Moragas?». Veus Barberà, 04-06-2018. [Consulta: 2 juny 2022].
* 1 2 3 «La Torre de Barberà». Ajuntament de Barberà del Vallès. [Consulta: 2 juny 2022].
* ↑ «L'Escola Elisa Badia fa 50 anys!». Ajuntament de Barberà del Vallès, 14-03-2022. [Consulta: 2 juny 2022].
# Elisabeth Caland

Elisabeth Caland (Rotterdam, Països Baixos, 13 de gener de 1862−Berlín, República de Weimar, 26 de gener de 1929) fou una pianista i pedagoga holandesa. Després de fer diverses gires de concerts arreu d'Europa, el 1915 s'establí a Gehlsdorf, Gran Ducat de Mecklenburg-Schwerin, on exercí el professorat. Algunes de les seves obres foren Das Künstlerische Klavierspiel in seinen physiologisch-physikalischen Vorgängen (Stuttgart, 1910-19); Anhaltspunkte zur Kontrolle zweckmässiger Armbewegungen beim künstlerische Klavierschen Klavierspiels; o Vorübungen zum schnellen Oktavenspiel, pel mètode de Deppes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 828, ISBN 84-239-4572-3.
# Elpidi (governador)

Elpidi o Elpidios, en grec medieval Ἐλπίδιος, va ser un aristòcrata de l'Imperi Romà d'Orient i governador del tema de Sicília. Va ser acusat de traïció contra l'emperadriu Irene d'Atenes, que el va considerar rebel. Després de ser derrotat, va marxar cap al Califat Abbàssida on va ser reconegut com a emperador.

## Biografia

No se sap res d'Elpidi abans del febrer del 781, quan l'emperadriu Irene el va nomenar governador (estrateg) del tema de Sicília. Aleshores, ja ostentava la dignitat de Patrici, la més important de l'Imperi Romà d'Orient. El cronista Teòfanes el Confessor diu simplement que ja ocupava el càrrec de governador de Sicília, potser sota Lleó VI el Filòsof o sota Constantí V Coprònim. Poc després, el 15 d'abril, Irene va saber que havia donat suport a un complot descobert l'octubre anterior, que preveia reemplaçar-la pel cèsar Nicèfor, el fill viu de més edat de Constantí V. Irene va decidir enviar immediatament l'espatari Teòfil a Sicília per portar a Elpidi a Constantinoble. Encara que la seva dona i els seus fills eren a Constantinoble, Elpidi va rebutjar l'ordre imperial i va ser recolzat pel poble i pels soldats locals. Sembla realment que no es volia alçar contra l'emperadriu, però aquesta va fer assotar públicament la seva dona i els seus fills abans de tancar-los a la sala de justícia de la capital.
A la tardor del 781 o principis del 782, Irene va enviar una gran flota contra ell sota la direcció d'un eunuc lleial, el patrici Teodor. Les forces d'Elpidi eren escasses i després de diverses batalles, van patir una greu derrota. Amb el seu lloctinent, el dux Nicèfor, probablement el governador de Calàbria, va agafar el que quedava del tresor del tema i va fugir cap al nord d'Àfrica, on les autoritats àrabs li van donar la benvinguda. Allà es va proclamar emperador, una proclamació formal reconeguda pel Califat Abbàssida. La seva vida d'exiliat és poc coneguda. Només sabem que va participar en una campanya a gran escala (amb almenys 40.000 homes) contra Constantinoble el 792 o el 794. Els abbàssides probablement volien designar-lo com a emperador rival a Anatòlia, però l'exèrcit invasor es va haver de reagrupar al començament d'un hivern primerenc i dur. De fet, per les condicions climàtiques, va perdre molts homes i es va veure obligat a retirar-se. Segons fonts siríaques, encara era viu l'any 802, quan Irene va ser deposada per Nicèfor I. Quan va saber aquest esdeveniment, sembla que va aconsellar a Abd-al-Màlik ibn Sàlih ibn Alí, l'emir de Mesopotàmia, que «es tragués la seda i es posés l'armadura», mentre Nicèfor I seguia una política més agressiva que la d'Irene cap als abbàssides.

## Referències

* ↑ Treadgold, Warren. The Byzantine revival: 780-842. Stanford, Cal.: Stanford University Press, 1988, p. 66-67, 103, 127. ISBN 9780804714624.

## Bibliografia

* Nichanian, Mikaël, Vivien Prigent. "Les stratèges de Sicile. De la naissance du thème au règne de Léon V". A: Revue des études byzantines. Any 2003, núm. 61, Pàgs. 97-141.
# Els Altimiris

Els Altimiris (segles V-IX dC) és un jaciment arqueològic de l'antiguitat tardana i alt-medieval a la Serra del Montsec. Aquest s'estructura al voltant d'una església amb dependències annexes, possiblement d'un complex monasterial. Al voltant hi han cabanes excavades a la roca, un edifici rectangular tardoromà i cisternes que recullen l'aigua de pluja de la muntanya. El jaciment està delimitat per un mur al nord, barrancs a est i oest i el Pas de Santa Cecília al sud. Actualment està en estudi i es creu que podria haver estat un monestir d'època visigoda. El jaciment és estudiat des de l'any 2004 per un equip d'acadèmics de la Universitat de Barcelona i arqueòlegs professionals.

## Referències

* ↑ Alegria, W. i M. Sancho "Els Altimiris, enllaços i confluències entre la Tardoantiguitat i l'Alta Edat Mitjana". Tribuna d'Arqueologia, 2010 núm. 2008-2009, pp. 221-236
* ↑ Sancho, M. "Aldeas tardoantíguas y aldeas altomedievales en la sierra del Montsec (Prepirineo leridano): hábitat y teritorio". p.275-287, a: J. A. Quiros. The archaeology of early medieval villages in Europe. Universidad del País Vasco, Bilbao, 2009.
* ↑ Sancho, M. 2010. "Els Altimiris", a: P. SENAC. Histoire et Archéologie des Sociétés de la Vallée de l'Èbre (VIIe - XIe siècles). 3, CNRS, Toulouse, pp. 67-90.

## Enllaços externs

* Els Altimiris. Entre l'Antiguitat Tardana i l'Alta Edat Mitjana
# Emerencià Roig i Raventós

Emerencià Roig i Raventós (Sitges, Garraf, 1881 - Barcelona, 1935) fou un farmacèutic i publicista català.
Era fill del cèlebre paisatgista Joan Roig i Soler, i germà del metge i literat Josep Roig i Raventós. Feu la carrera de farmàcia a la Universitat de Barcelona i s'hi llicencià el 1906. Cultivà les arts gràfiques, especialment el dibuix a la ploma, en el qual va produir notables il·lustracions d'afers nàutics i oceanogràfics, que veieren la llum acompanyades d'estudis tècnic-literaris seus sobre aquestes matèries.
Com especialista tècnic, també va publicar interessants estudis sobre l'esplendor de les construccions navals del litoral català en el segle xix. Els afers econòmics i agrícoles també foren un tema predilecte d'estudis, especialment tot allò relacionat amb la repoblació forestal i la "Festa de l'arbre". Els seus treballs de la lexicografia catalana pròpia de la navegació i marineria foren recopilats en edicions especialitzades.
El 1920 aconseguí el premi de 2.000 pessetes ofert per l'Institut d'Estudis Catalans al millor vocabulari de veus marineres. Va col·laborar en revistes professionals de marina, i en especial a Catalunya Marítima de Barcelona; també ho feu a La Marina Mercante i a La Veu de Catalunya; a Recull de Blanes; a L'Eco de Sitges de Sitges; a La Maynada. Va escriure Cronica de la Fiesta del Arbol en España.
Té un carrer dedicat a Sitges. El 2007, el Museu Marítim de Barcelona convocà el premi "Emerencià Roig" per a treballs de recerca de temàtica marítima, limitat a estudiants de Batxillerat i Cicle Superior de centres educatius de Catalunya. El varen guanyar Josep Sastre, per El motor Solesan; Andrea Antó, per Les Salines de la Banya.

## Publicacions

* L'increment de la navegació transatlàntica Barcelona (1918)
* Les antigues construccions de Blanes Barcelona (1919)
* La repoblació forestal i la Festa de l'arbre Barcelona (1920)
* Le deficiencia de nuestras comunicaciones marítimas
* Barcelona y su Puerto
* Los ferrocarriles secundarios en Cataluña
* Blanes, puerto de comercio
* Tarragona y su puerto
* La Mainada, articles marítims i contes
* Al través de les costes del Garraf
* De la vida marítima pasada
* Camprodón, paradís del Pirineu
* L'avi Muné
* Vocabulari marítim de la villa de Blanes
* Vocabulari de muntanya de la vila de Moyá
* Vocabulari marítim de la vila de Sitges
* Blanes marítim (notes històriques), 1925 (Biblioteca de "Recull", 2).
* La pesca a Catalunya. Barcelona: Barcino, 1927 (Enciclopèdia Catalunya, 5).
* La marina catalana del vuit-cents. Barcelona: Barcino, 1929 (Enciclopèdia Catalunya, 10).
* Sitges dels nostres avis. Barcelona: Llibreria Catalònia, 1934.
* Dibuixos de vaixells miniaturats: presentalles existents a les ermites catalanes abans del 1936.

## Referències

* ↑ «Emerencià Roig i Raventós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Premi Emerencià Roig per als treballs de recerca de temàtica marítima». La xarxa comunicació local, 16-05-2007.
* ↑ «IIa. edició, 2009».
* ↑ «IVa. edició, 2011».

## Bibliografia

* Tom núm. 51, pàg. 1388, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4551-0)
# Emil Fromm

Emil Fromm (Spremberg, (Brandenburg), 1835 - ?) fou un compositor i organista alemany.
Fou deixeble de Grell, Bach i Schneider a Berlín; el 1859 fou cantor a Kottbus; des de 1869, organista a Flensburg, director reial de música a partir de 1896, i fundador d'una societat coral important.
Va escriure algunes Cantates de Passió i diverses obres per a orgue i cor, i l'oratori Die Kreuzigung des Herrn.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 1364 (ISBN 84-239-4524-3)
# Emil Söchting

Emil Söchting (nascut el 22 de febrer de 1858 a Gröningen (província de Saxònia); mort el 20 d'octubre de 1937 a Stendal) fou un compositor alemany. i professor de piano. Va treballar a Magdeburg.
Va fer els estudis en el Reial Institut de Música eclesiàstica, de Berlín. Va escriure nombroses obres d'estudi per a piano i de cambra, publicant entre altres obres teòriques les titulades Der freie Fall; Refform-Klavierschule i Schule der Gewichtstechnik, de gran importància didàctica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1411 (ISBN 84 239-4556-1)
# Emile Bosquet

Emile Paul Louis Alphonse Bosquet (Schaerbeek (Regió de Brussel·les-Capital), 8 de desembre, 1878 - Idem. 18 de juliol, 1959), va ser un pianista belga.
Va néixer a la família del daurador Paul Emile Bosquet i Marie Louise De Waele. Va rebre la seva formació musical al Conservatori de Brussel·les amb, entre d'altres, Arthur De Greef i amb Ferruccio Busoni a Weimar. Durant els seus estudis a Brussel·les va guanyar diversos primers premis, entre ells de solfeig, harmonia teòrica i virtuosisme (aquest últim el 1898 va guanyar el Premi Rubinstein a Viena). Va seguir una gira de concerts que el va portar a Sant Petersburg, on va tocar el Concert per a piano núm. 5 d'Anton Rubinstein. Va ser durant un temps un protegit del violinista Eugène Ysaÿe. En els anys següents també va poder ser admirat diverses vegades als Països Baixos. Del 1905 al 1946 va ensenyar al Conservatori d'Anvers i del 1919 al 1944 al Conservatori de Brussel·les. Era un pianista que tenia una preferència pel repertori ja oblidat. L'any 1926, com a pianista, va formar el "Trio de la cour de Belgique" amb Hector Clokers i Maurice Dambois, que va fer concerts i fer enregistraments. Va ser membre de la Reial Acadèmia de Bèlgica.

## Publicacions

* Publicà Techniquemoderne du pianiste virtuose (1904) i La musique de clavier/Les amis de la musique (1953). També va editar una col·lecció d'arranjaments de sonatines, que aleshores corrien perill de ser oblidades. Va ser professor de Marinus De Jong i Flore Levine-Cousyns. També va actuar com a membre del jurat del Concurs Reina Elisabet.

## Referències

* ↑ Ook naamvariant Emile Bousquet komt voor.
* ↑ Het trio zou diverse wisselingen in personeel doormaken.

## Fonts i/o notes

* Bosquet a IMSLP
* Lèxic musical il·lustrat, editat pel Sr. G. Keller i Philip Kruseman, col·laboració amb Sem Dresden, Wouter Hutschenruijter, Willem Landré,
* Alexander Voormolen i Henri Zagwijn; publicat el 1932/1949 per J. Philips Kruseman, La Haia; pàgina 72.
* Compositors flamencs, nascuts després del 1800, Flavie Roquet, editorials Roularta, 2007 ISBN 978 90 8679 090 6; pàgina 73
# Emma Carelli

Emma Carelli (Nàpols, 12 de maig de 1877 - Llac Bolsena, 17 d'agost de 1928 en accident d'automòbil) fou una cantant d'òpera italiana.
Venia d'una família de músics el seu pare Beniamino i el seu germà Augusto també foren cantants i músics. Posseïdora d'una extraordinària intel·ligència, de vasta cultura, de tal potència intuïtiva i creadora, que els seus nom va unit als majors triomfs de l'òpera italiana de les primeries del segle xx. En ella l'art fou vida i no convencionalisme melodramàtic. Aquest desapareixia per donar pas a la veritat sentida amb emoció, expressada amb espontaneïtat, comunicava amb irresistible suggestió.
El valor vocal de la mesura melòdica no anul·lava en ella la justesa i l'intensiu accent de la paraula parlada, que la seva dicció era perfecta. Creà diverses òperes de Puccini i Mascagni, en les que aconseguí èxits mundials. Actuà en el Teatro Real de Madrid i en el Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 1109 (ISBN 84-239-4572-3)
# Emma Eames

Emma Eames (Xangai, 13 d'agost de 1865 - Nova York, 13 de juny de 1952) fou una soprano estatunidenca.
Després de cursar estudis a Boston i més endavant a París amb Mathilde Marchesi, va debutar al març de 1889 a la Gran Òpera de París, on substituí amb èxit Adelina Patti en el paper de Julieta a Romeu i Julieta, de Gounod. Cantà en els grans teatres del l'òpera, com el Covent Garden de Londres i el Metropolitan de Nova York, on representà òperes de Mozart, Gounod, Wagner i Verdi. A París també es distingí en els papers de Margarita, de l'òpera Faust, en el de Zaira, de l'òpera del mateix nom, així com en les òperes Ascanio i Lohengrin.
Acompanyava la seva bella veu un exquisit treball escènic, que foren la causa dels seus brillants èxits artístics.
Es va casar dues vegades, la primera amb el pintor Julian Russell Story, i després amb el famós baríton Emilio de Gogorza, amb qui va fer alguns discos de duets.

## Referències

* 1 2 3 Sicherman, Barbara; Green, Carol Hurd. Notable American Women. The Modern Period (en anglès). Harvard University Press, 1980, p. 213. ISBN 978-0-674-62733-8.
* ↑ «Emma Eames» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 15 juny 2020].
* ↑ Macy, Laura Williams. The Grove Book of Opera Singers (en anglès). Oxford University Press, 2008, p. 139. ISBN 978-0-19-533765-5.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2697 (ISBN 84-239-4581-2)