OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cuculiformes

Els cuculiformes (Cuculiformes) són un ordre d'ocells que practiquen un parasitisme reproductor, fet que no s'observa pas en cap altre ordre d'ocells europeus.

## Morfologia

* Fan entre 35 i 65 cm de llargària.
* Tenen sempre quatre dits, que poden ésser disposats dos cap endavant i dos cap endarrere. Tots quatre dits, però, són proveïts d'ungles llargues i fortes.
* La cua és mitjanament llarga i formada per deu rectrius.

## Costums

És un ordre cosmopolita, de costums arborícoles, i alguns gèneres parasiten els nius d'altres ocells (la femella s'encarrega de pondre els ous en els nius d'altres ocells, perquè aquests els covin, sense que s'adonin que no són seus).
Fan un crit que sembla emès per un ésser humà, de tan nítid com se sent.

## Taxonomia

Comprèn dos subordres: un agrupa els cucuts (família dels cucílids) i l'altre els turacs (família dels musofàgids). En algunes classificacions s'inclouen els opistocòmids dins la família dels musofàgids.
S'han descrit 174 espècies de cuculiformes, classificades en 3 famílies, 5 subfamílies i 41 gèneres, de la següent forma:
* Família Cuculidae
** Subfamília Centropodinae
*** Centropus
** Subfamília Couinae
*** Carpococcyx
*** Coua
** Subfamília Crotophaginae
*** Crotophaga
*** Guira
** Subfamília Cuculinae
*** Cacomantis
*** Cercococcyx
*** Ceuthmochares
*** Chrysococcyx
*** Clamator
*** Coccycua
*** Coccyzus
*** Cuculus
*** Dasylophus
*** Eudynamys
*** Hierococcyx
*** Microdynamis
*** Nannococcyx
*** Pachycoccyx
*** Phaenicophaeus
*** Piaya
*** Rhamphococcyx
*** Rhinortha
*** Scythrops
*** Surniculus
*** Taccocua
*** Urodynamis
*** Zanclostomus
** Subfamília Neomorphinae
*** Dromococcyx
*** Geococcyx
*** Morococcyx
*** Neomorphus
*** Tapera
* Família Musophagidae
** Corythaeola
** Corythaixoides
** Crinifer
** Criniferoides
** Gallirex
** Musophaga
** Tauraco
* Família Opisthocomidae
** Opisthocomus

## Referències

* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, pàgina 64. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 121. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6

## Enllaços externs

* Llistat amb els 34 gèneres i 142 espècies d'aquest ordre d'ocells. (anglès)
* Taxonomia d'aquest ordre d'ocells. (anglès)
# Cultrichthys compressocorpus

Cultrichthys compressocorpus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 31,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: llacs Xinkaihu i Jingbohu a la Xina.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1938. Status of the Asiatic fish genus Culter. J. Wash. Acad. Sci. v. 28 (núm. 9). 407-411.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Cultrichthys compressocorpus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Luo, Y. i Y. Chen, 1998. Cultrinae. p. 112-207. A: Chen, Y.-Y. i et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. 1-531.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cultura Machalilla

Machalilla és una cultura precolombina localitzada a la zona costanera de la part sud de l'actual Equador (Manabí, península de Santa Elena). La seva època d'esplendor va ser entre el 1800 aC i el 1000 aC, aproximadament i s'emmarca dins del període formatiu mitjà de la història de l'Equador. Segons els arqueòlegs Betty Meggers and Clifford Evans, la cultura Machalilla va rebre l'influx, per mar, de cultures mesoamericanes i posteriorment va quedar integrada dins la cultura Chorrera.
Aquesta cultura va sorgir en un ambient de bosc sec i matolls espinosos, amb un accés als boscos humits de les terres més altes. En aquest escenari, la cultura Machalilla es dedicà a l'agricultura intensiva complementada amb caça i pesca. Els seus enterraments formaven grans cementiris, en les tombes dels quals destaca el costum de cobrir el cadàver amb una reproducció en ceràmica de la closca d'una tortuga.
Pel que fa a la cultura material, es pot considerar emparentada amb l'anterior cultura Valdivia, amb una clara evolució en el treball de la ceràmica, tot i que les figuretes de ceràmica es consideren de menor qualitat que les de la cultura Valdivia. És significatiu d'aquesta cultura la deformació dels cranis, en sentit vertical i occipital, deformació que també queda representada en les figures de ceràmica i que segurament respon a qüestions estètiques i a indicació de posició social. També són característics els recipients amb nanses en forma d'estrep i la decoració de bandes vermelles.

## Referències

* ↑ Museo Nacional del Banco Central del Ecuador. Catálogo de la sala de arqueología (en castellà). Quito: Banco Central del Ecuador, 2001. ISBN 9789978722688.
* ↑ Meggers, B. J.; Evans, C. «The Machalilla Culture: An Early Formative Complex on the Ecuadorian Coast» (en anglès). American Antiquity, vol. 28, núm. 2, 10-1962, pàg. 186-192.
# Cultus tostonus

Cultus tostonus és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador. Els adults emergeixen entre l'abril i l'agost.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: l'oest del Canadà (la Colúmbia Britànica) i els Estats Units (Califòrnia, Idaho, Montana, Oregon, Washington i Wyoming), incloent-hi les muntanyes Rocoses, les muntanyes de la Costa i la Serralada de les Cascades.

## Referències

* ↑ Ricker, 1952. Ind.Univ.Pub.Sci.Ser. 18:95.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* 1 2 Gaufin, A.R., E.R. Ricker, M. Miner, P. Milam i R.A. Hays, 1972. The stoneflies (Plecoptera) of Montana. Transactions of the American Entomological Society 98(1):1-161.
* ↑ Compendium of Recommended Keys for British Columbia Freshwater Organisms: Part 1 (anglès)
* ↑ Terrestrial and Freshwater Invertebrates of British Columbia: Priorities for Inventory and Descriptive Research (anglès)
* ↑ Stewart, K.W. i M.W. Oswood, 2006. The Stoneflies (Plecoptera) of Alaska and Western Canada. The Caddis Press: Columbus, Ohio. 325 pp.
* ↑ Jewett, S.G., Jr., 1960. The stoneflies (Plecoptera) of California. Bulletin of the California Insect Survey, 6(6): 125-177.
* ↑ Stoneflies of Idaho (anglès)
* ↑ An Annotated List of the Aquatic Insects of Southeastern Idaho (anglès)
* ↑ Stoneflies of Montana (anglès)
* ↑ Stoneflies of Gallatin County, Montana (anglès)
* ↑ Montana Field Guides (anglès)
* ↑ Stoneflies of Washington (anglès)
* ↑ Washington Natural Heritage Program Arxivat 2009-05-07 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies of Lincoln County, Wyoming (anglès)
* ↑ Stoneflies of Sublette County, Wyoming (anglès)
* ↑ Stoneflies of Wyoming (anglès)
* ↑ G. Wayne Minshall, 1981. Structure and Temporal Variations of the Benthic Macroinvertebrate Community Inhabiting Mink Creek, Idaho, U.S.A., a 3rd Order Rocky Mountain Stream. Journal of Freshwater Ecology. Vol. 1, núm. 1. «Enllaç».
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ NatureServe (anglès)
* ↑ Perlodidae Species Listing (anglès)

## Bibliografia

* Newell, R.L., R.W. Baumann i J.A. Stanford, 2006. Pàgs. 173-186 a F.R. Hauer, J.A. Stanford i R.L. Newell, 2006. International Advances in the Ecology, Zoogeography, and Systematics of Mayflies and Stoneflies. University of California Press, Ecology series, vol. 128. 311 pp.
* Ricker, 1943. Ind.Univ.Pub.Sci.Ser. 12:107.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:357.
* Zwick, P., 1973. Das Tierreich 94:226.
# Piper cubeba

Piper cubeba, anomenada també cubeba i pebre de Java, és una planta de la família del pebre (piperàcia); la seva fruita és emprada en l'elaboració d'olis essencials. Les baies de la planta es solen assecar i es venen seques o moltes, són lleugerament més grosses que els grans de pebre, tenen una superfície arruada, i la major part dels grans són buits.

## Origen

La cubeba, originària de l'Illa de Java, té una llarga i complexa història i va arribar al continent africà i a Europa a mitjançant l'Índia per obra del comerç amb els àrabs.

## Descripció

Segons Carl von Linné el Jove, s caracteritza per les seves fulles oblico-ovalades senceres i peciolades, amb el limbe de base asimètrica i vernació oblonga alterna; les inflorescències espiciformes pedunculades curtes i oposades a les fulles i els fruits, glabres, amb pedicels persistents.

## Usos
### Medicinals

Es feia servir a Europa i a Amèrica, amb força succés, per a la sanció de la blennorràgia o gonorrea, fins ben entrat el segle xx.

### Culinaris

A Europa va ser emprada com a espècia de gran valor en la cuina medieval. Va ser el condiment de base de la carn, o emprada en algunes salses. Es coneix una recepta medieval que inclou la cubeba per a elaborar "salsa sarcenes", que consisteix en llet d'ametlla i diverses espècies afegides. La seva desaparició en la cuina europea es deu probablement a la seva sabor amarga, la qual cosa pot haver estat interpretada com de qualitat inferior al pebre negre.
Avui dia a la cuina marroquina s'empra la cubeba per a donar gust alguns plats i pastes com els macruts, boletes de semolina amb mel i dàtils. La cubeba s'inclou a vegades en la llista d'ingredients de la mescla d'espècies denominada ras el hanout, típica d'aquest país.

### Altres

És un ingredient en l'elaboració de ginebres.

## Taxonomia

Piper cubeba va ser descrita per Carl von Linné el Jove i publicada en Supplementum Plantarum 90. 1781[1782].

## Vegeu també

* Història de la botànica

## Referències

* ↑ Piper cubeba a Supplementum plantarum Systematis vegetabilium editionis decimae tertiae, Generum plantarum editionis sextae, et Specierum plantarum editionis secunda..., p. 90, 1782
* ↑ "Make a thykke mylke of almondys, do hit in a pot with floure of rys, safron, gynger, macys, quibibis, canel, sygure: and rynse the bottom of the disch with fat broth. Boyle the sewe byfore, and messe hit forth."
* ↑ Hal, 2002, p=32
* ↑ «Piper cubeba». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 8 gener 2015].

## Enllaços externs

* http://www.ars-grin.gov/cgi-bin/npgs/html/taxon.pl?28578 Arxivat 2004-11-19 a Wayback Machine.
# Jokin Aperribay Bedialauneta

Jokin Aperribay Bedialauneta (Deba, 27 de maig de 1966) és un empresari basc, president de la Reial Societat de Futbol des del 2008.

## Vida i carrera professional

Jokin Aperribay és fill de Joaquín Aperribay Elosua, vicepresident de la Reial Societat en època d'Iñaki Alkiza i un dels empresaris més importants de la Guipúscoa.
Els Aperribay estan vinculats a la indústria armamentística i més concretament amb l'empresa SAPA (Sociedad Anónima Placencia de las Armas), la fàbrica d'armament està situada a la localitat guipuscoana d'Andoain.

## Aperribay com a president

Jokin Aperribay és l'actual President de la Reial Societat de Futbol. Va prendre possessió del seu càrrec en una junta d'accionistes celebrada el 20 de desembre de 2008, com a part del projecte Realaren Lagunak (Amics de la Reial). Jokin Aperribay no va tenir cap problema per arribar al poder, comptava amb la gran majoria del suport dels accionistes i, el seu mandat a poc a poc es va anar estabilitzant socialment. Avui dia el nombre de defensors ha augmentat considerablement.
Un dels majors èxits d'Aperribay com a president de la Reial Societat ha estat la contenció i l'austeritat econòmica i social del club. Durant el seu mandat es va reordenar part de l'estructura del club. El gener de 2010, Aperribay anunciava que la Reial, com així ho havia ratificat el poder judicial, abandonava el procés concursal en què es trobava immersa des de feia diversos anys.
Finalment el 13 de juny de 2010, la Reial Societat aconseguí ascendir de categoria a la Lliga BBVA després de tres anys a la Segona Divisió, mantenint aquesta fita com un dels màxims èxits durant el seu mandat.
L'assoliment més important d'Aperribay com a president de la Reial, ha estat classificar els txuri-urdin en la temporada 2012/13 per a la Champions League, després de deu anys d'absència.

## Referències

* ↑ «La Real ya no está en concurso de acreedores» (en castellà). Marca.com, 05-01-2010. [Consulta: 25 juny 2013].
# José Luis Orbegozo Balzola

José Luis Orbegozo Balzola (Sant Sebastià, 2 de setembre de 1929 - Sant Sebastià, 17 de gener de 2010) fou un empresari basc, president de la Reial Societat de Futbol entre 1967 i 1983.

## Biografia

Soci del club des de la infància, l'any 1966 entrà a la directiva presidida llavors per Antonio Vega de Seoane i ocupà el càrrec de tresorer fins que el 1967, després de l'històric ascens a Primera Divisió, fou nomenat president.
Sota el seu mandat, el club es consolidà a Primera, es classificà per primera vegada per a competicions europees i visqué els seus anys més gloriosos amb la consecució de dos títols de Lliga i una Supercopa.
Fou un ferm defensor de l'aposta per la pedrera i, amb ell de president, el club s'obrí a tot el territori de Guipúscoa.
El 1983 fou rellevat de la Presidència per Iñaki Alkiza i rebé la medalla d'or i brillants del club donostiarra.
Morí a la capital guipuscoana a l'edat de 80 anys d'un infart cerebral mentre veia un partit de la Reial Societat. El funeral es realitzà a la Catedral del Bon Pastor de Sant Sebastià i en ell acudí la totalitat de l'esquadra txuriurdin de la temporada 2009-2010, els últims presidents i dirigents de l'entitat, així com jugadors mítics de tots els temps, com Gorriz, Periko Alonso o López Ufarte.
El camp principal (Z-1) de les Instal·lacions de Zubieta, on entrena la Reial Societat, rep des de 2010 el nom de José Luis Orbegozo en homenatge a aquest president. Aquest camp fo inaugurat el 1980 per Orbegozo, qui va voler construir a Zubieta un nou estadi per la Reial Societat. El projecte s'aprofitava d'una subvenció per la utilització del nou camp com a seu de la Copa del Món de futbol de 1982, però això no arribà a produir-se per l'oposició de l'ajuntament. Una vegada descartada Sant Sebastià com a seu de la Copa del Món, el projecte es paralitzà, i el camp, les obres del qual ja s'havien iniciat, fou reconvertit en camp d'entrenament i ciutat esportiva del club.

## Referències

* ↑ Rodrigálvarez, Eduardo. «José Luis Orbegozo, presidente de aquella Real Sociedad» (en castellà). ElPais.com, 18-01-2010. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «Muere a los 80 años de edad José Luis Orbegozo» (en castellà). ElMundo.es, 17-01-2010. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «Muere Orbegozo» (en castellà). MundoDeportivo.com, 18-01-2010. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ Becerril, Fernando. «Emotiva despedida txuri urdin a José Luis Orbegozo en el Buen Pastor» (en castellà). DiarioVasco.com, 19-01-2010. Arxivat de l'original el 2022-04-10. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ Encinas, Mikel. «José Luis Orbegozo ya tiene su campo» (en castellà). MundoDeportivo.com, 21-01-2010. [Consulta: 16 agost 2017].
# Leire Baños

Leire Baños Indakoetxea (Irun, 29 de novembre de 1996) és una futbolista basca que juga al Llevant, principalment com a migcampista.

## Carrera de club

Va començar la seua carrera sènior a l'Oiartzun als 15 anys, sent fitxada per la Reial Societat, que la va incorporar al primer equip immediatament, tot i que sovint va fer-ho com a suplent, cosa que va passar al voltant d'una quarta part dels 200 partits de Primera Divisió que va jugar al conjunt de Sant Sebastià durant huit temporades. Va jugar tota la final i va fer l'assistència per al gol de la victòria, quan l'Erreala va guanyar el seu primer títol, la Copa de la Reina 2018-19, i va jugar un paper important en les victòries de la Copa Euskal Herria davant l'Athletic Club el 2019 i el 2020.
Després d'haver pactat el 2019 un nou contracte amb la Reial Societat amb una durada de dos anys, Baños va marxar lliure en finalitzar 2021 i va fitxar pel Llevant.

## Carrera internacional

A nivell internacional, Baños va ser membre de les seleccions d'Espanya sub-19 que van quedar subcampiones en edicions consecutives del Campionat Femení de la UEFA sub-19 (2014 a Noruega i 2015 a Israel), participant en ambdues finals. També ha estat seleccionada per a la selecció del País Basc.

## Referències

* ↑ Leire, Txapeldunak (en castellà). Consultat 21 octubre 2021
* ↑ «"Nire etxean nago"» (en basc). Real Sociedad, 09-04-2019. [Consulta: 21 octubre 2021].
* ↑ Real Sociedad make history as they stun Atletico to win Copa de la Reina Arxivat 2019-05-15 a Wayback Machine., Sport, 11 maig 2019
* ↑ «La Real Sociedad se lleva el derbi veraniego ante el Athletic» (en castellà). Diario AS, 24-08-2019. [Consulta: 21 octubre 2021].
* ↑ «0-0: La Real reconquista la EH Kopa en los penaltis» (en castellà). Mundo Deportivo, 27-09-2020. [Consulta: 21 octubre 2021].
* ↑ «Until 2021». Real Sociedad, 09-04-2019. [Consulta: 21 octubre 2021].
* ↑ «Leire Baños se convierte en el primer fichaje del Levante» (en castellà). Esportbase Media, 03-07-2021. [Consulta: 21 octubre 2021].
* ↑ «Six txuri-urdin players will join Euskal Srlekzioa». Real Sociedad, 21-11-2017. [Consulta: 21 octubre 2021].
# Manuelarossiïta

La manuelarossiïta és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom en honor de Manuela Rossi, mineralogista i gemmòloga de la Universita' Degli Studi Di Napoli, a Itàlia.

## Característiques

La manuelarossiïta és un halur simple de fórmula química PbCaAlF₇. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, i va ser publicada a la revista internacional Mineralogical Magazine per Fabrizio Nestola et al. en el mes de novembre de 2024 amb el títol «Manuelarossiite, CaPbAlF₇, a new fluoride from the Vesuvius volcano, Italy». Cristal·litza en el sistema monoclínic. És una espècie relacionada química i estructuralment amb la calcioaravaipaïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5920/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les fumaroles del Vesuvi, dins el complex volcànic Somma-Vesuvi, a Nàpols (Campània, Itàlia). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Manuelarossiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 març2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 71». European Journal of Mineralogy, 35, 1, 06-02-2023, pàg. 75–79. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-75-2023 [Consulta: 23 març 2023].
* ↑ Nestola, Fabrizio; Kasatkin, Anatoly V.; Biagioni, Cristian; Gurzhiy, Vladislav V.; Škoda, Radek; Santello, Lisa; Agakhanov, Atali A. «Manuelarossiite, CaPbAlF7, a new fluoride from the Vesuvius volcano, Italy». Mineralogical Magazine, 11-11-2024, pàg. 1–8. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2024.59 [Consulta: 5 març 2025].
# Shigeo Nakata

Shigeo Nakata és un lluitador japonès, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on guanyà la medalla d'or en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or en el Campionat del Món de 1967 i en els Jocs Asiàtics de 1966.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Shigeo Nakata». [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 5 març 2025].
# Perxe del Bo

El Perxe del Bo és una obra de la Fatarella (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Perxe situat entre el c/ de les Moreres i el c/ Sant Joan. L'edifici de sobre ha estat rehabilitat.
L'accés pel carrer de les Moreres, en pendent ascendent, es fa per un arc rebaixat dovellat i pel carrer Sant Joan es fa per sota una biga de fusta.
El suport interior del pas està fet amb cabirons de fusta, i els paraments laterals estan arrebossats.

## Història

De la morfologia actual del poble i de les tipologies constructives es veu com aquest pas estava, als voltants del segle xviii, al límit del nucli urbà.
Al 1570 la vila era closa per tres portals. Posteriorment n'aparegueren dos més, entre els quals hi figura aquest, anomenat perxe del Bo o de Can Bo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Perxe del Bo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 març 2019].
# Larentius Erhard

Larentius Erhard (Haguenau, 5 d'abril de 1598 - Frankfurt del Main, 6 de novembre de 1669), conegut també com a Lorenz Erhard, fou un músic i professor de cant alemany.
Fou professor de música al Sarbrück, Estrasburg i Hanau, i el 1640 aconseguí el càrrec de professor de cant en l'Institut de Frankfurt.
Publicà:
* Compendium musices latino-germanicum, cui recens nunc accedunt; 1.º) Treicinia, 2.º) Fugae, 3.º) Discursus musicalis, 4.º), Index terminorum musicalium, 5.º), Rudimenta arithmetica, 6.º) Appendix nova a arithmetica pertinens (Frankfurt, 1640-1660);
* Harmonisches Choral und Figural Gesangbuch (Frankfurt, 1659);
* Compendium musices actius editum, as ist kurzer, jedoch recht, Bericht von der Sing-kunst, der Musik liebhabenden Jungend zum besten in dieser zweyten Edition vermehrter vorgesteller (Frankfurt, 1669).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 454. (ISBN 84-239-4520-0)
# Herminia Rudersdorff

Herminia Rudersdorff (Ivanowsky, Ucraïna, 12 de desembre de 1822 - Boston, EUA, 22 de febrer de 1882) fou una soprano russa.
Era filla del distingit violinista Josef Rudersdorff, va ser deixebla de Bordogni, a París i de Micherout a Milà. El seu primer gran èxit va ser, quan en l'estrena de "Lobgesang" de Mendelssohn en 1840 a Leipzig, va cantar el sol de soprano. El 1841 va fer el seu debut de l'etapa en la "Hoftheater von Karlsruhe". En els anys següents ella es dedicava a Frankfurt del Main (1842-1844), Mannheim (1844-1846), Breslau (1846-1848), Dresden (1848-1850) i Berlín (1851-1854). En 1854 va continuar la seva carrera a Londres en el teatre de Drury Lane, l'òpera italiana real i el teatre de St. James. En 1871-1872 va actuar amb gran èxit als Estats Units al Festival de Boston. A Boston es va instal·lar com a professora de cant; foren alumnes seves ben coneguts la majoria, Lilian Henschel-Bailey i Emma Cecilia Thursby. Malgrat que el teatre li oferia un esplèndid esdevenidor, perquè era una de les millors sopranos de la seva època, es retirà molt aviat,dedicant-se als concerts i l'oratori, on durant uns anys ocupà un lloc preeminent. Entusiasta de la música popular espanyola, donà conèixer a l'estranger les cançons d'Iradier.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 661 (ISBN 84 239-4552-9)