OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cyril Meir Scott

Cyril Meir Scott (Oxton, Regne Unit, 17 de setembre de 1879 - Eastbourne, East Sussex, Regne Unit, 31 de desembre de 1970) fou un compositor anglès.
Va fer els primers estudis musicals al Conservatori de Frankfurt del Main, perfeccionant la composició amb Iwan Knorr i el piano amb Lazzaro Uzielli, i tingué com a companys de classe a Henry Balfour Gardiner, Norman O'Neill, Roger Quilter i el menut Percy Grainger, encara que no tots hi eren al mateix temps. Tenien en comú una aversió cap a Beethoven, i es van fer coneguts com el "grup de Frankfurt".. Des de les seves primeres obres, concebudes i desenvolupades amb marcat esperit d'independència, s'assenyalà com un temperament poc adaptable a les limitacions del convencional en art.
Sense freturar les seves obres de sentiment melòdic, es nota en aquestes més bé la preocupació de dotar-les d'un ambient que assoleix una bellesa definida. Harmonista exquisit, se'l pot considerar com el Claude Debussy britànic; el seu estil té grans analogies amb el cèlebre compositor francès, tant en la vaguetat tonal com en el refinat de les harmonies.
De les seves composicions per a orquestra mereixen atenció especial una simfonia, una aubade, per a petita orquestra, dues rapsòdies, una arabesque, christmas (obertura), Aglavaine et Selyaette, obertura, Princesse Madeleina, obertura, Péleas et Mélisande, aquestes tres últimes per a drames de Maurice Maeterlinck, Labelle dame sans merci, escena lírica, Helen of Kirkconnel, escena lírica. Entre el més característic de la seva música instrumental figuren un concert per a piano i nombroses obres per aquest últim instrument, sextet amb piano, dos quartets, una sonata per a violí. Rusa (suite), pastoral (suite en estil antic), suite, L'Alchimiste (òpera)
Envers aquest compositor, el musicògraf A. Eaglefield Hull anglès va publicar, una interessant monografia titulada Cyril Scott, composer, poet and philosopher (1921).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 875 (ISBN|84-239-4554-5)

## Enllaços externs

* http://www.cyrilscott.net
* http://www.youtube.com/watch?v=eAAMUIUKS7o
* http://sheetmusicpoint.com/composer/s/scott
# Lepidopus dubius

Lepidopus dubius és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels triquiúrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 43 cm de llargària màxima.
* És de color platejat amb les vores de les mandíbules i l'opercle de color negrós.
* El perfil superior del cap és lleugerament convex i ascendeix suaument des del musell fins al clatell.
* 83-89 radis tous a l'aleta dorsal i 2 espines i 48-53 radis tous a l'anal.
* 91-96 vèrtebres.
* Aletes pèlviques reduïdes a 1-2 radis tous petits.
És inofensiu per als humans.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical (2°N-18°S, 4°E-14°E) que viu entre 20 i 500 m de fondària. Es troba a l'Atlàntic oriental: des de la línia equatorial fins a la latitud 14° 30′ S.

## Referències

* ↑ Parin, N. V. & Mikhailin, S. V., 1981. A new species of cutlassfish, Lepidopus dubius (Trichiuridae), from the eastern tropical Atlantic Ocean. Voprosy Ikhtiologii v. 21 (núm. 3): 403-410.
* 1 2 3 4 Agustin, Liza Q.; Garilao, Cristina V. «Lepidopus dubius Parin & Mikhailin, 1981 doubtful scabbardfish» (en anglès), s.d.
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993. FAO Species Catalogue. Vol. 15. Snake mackerels and cutlassfishes of the world (families Gempylidae and Trichiuridae). An annotated and illustrated catalogue of the snake mackerels, snoeks, escolars, gemfishes, sackfishes, domine, oilfish,. cutlassfishes, scabbardfishes, hairtails, and frostfishes known to date. FAO Fish. Synop. 125(15):136 p.
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993.
* ↑ Parin, N.V., 1990. Trichiuridae. P. 974-977. A: J. C. Quéro, J. C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
# Marató (fill d'Epopeu)

Marató (llatí Marathon, grec antic Μαραθών) va ser un heroi, fill d'Epopeu, rei de Sició segons la mitologia grega.
Va abandonar Sició en vida del seu pare, a causa de la injustícia i la violència d'Epopeu, i es va refugiar a l'Àtica, on va instaurar les primeres lleis. Quan el seu pare va morir a mans de Licos, que havia atacat Sició, va tornar al seu país i va reunir sota el seu regne les ciutats de Sició i Corint. Va tenir dos fills, Sició i Corint, epònims de les ciutats d'aquests noms.
S'alià amb els Dioscurs quan emprengueren la campanya contra Atenes. Va donar el seu nom a una ciutat de l'Àtica, Marató.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 340. ISBN 9788496061972.
* ↑ Schmitz, Leonhard. «Ma'rathon». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. núm. 209. Barcelona: Edicions 62, 1997, plana 142 (El Cangur / Diccionaris). ISBN 84-297-4146-1.
Viccionari
# Can Turull (Barcelona)

Can Turull és una masia del barri de Vallcarca de Barcelona, catalogada com a bé d'interès local (categoria C).

## Descripció

Masia construïda amb les típiques crugies, de planta baixa i dos pisos. Ha estat objecte de reformes, amb afegits per a convertir-la en casa senyorial, amb cornisa i frontó que amaga les teulades inclinades i una part posterior típica de masia. En un dels laterals hi ha una galeria porticada, rematada amb una balustrada, i a la part central del conjunt sobresurt una petita torre enlairada, amb terrat i baranes de ferro.

## Història

Aquesta finca abastava tot el vessant de ponent de la muntanya, i fou adquirida per Pere Turull i la seva esposa Montserrat Ventosa el 1891. Van parcel·lar una bona part de les seves terres (inclosa la part que vengueren a Eusebi Güell per al seu Park Güell, que es troba a la part de llevant) per tal de fer-hi una ciutat-jardí, conservant la casa pairal i el seu entorn immediat com a jardí.
Els germans Turull, cèlebres violinistes, eren familiars dels amos.

## Referències

* 1 2 «Can Turull». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Can Turull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Ezequiel Boixet i Castells

Ezequiel Boixet i Castells (Lleida, 1849 – Barcelona, 2 de febrer de 1916) fou escriptor i periodista català. Conreà el periodisme i la narrativa. Va ser col·laborador i co-director —amb Alfred Opisso— de La Vanguardia durant molts anys. Amb la seva crònica diària «Busca buscando» a La Vanguardia, signada amb el pseudònim Juan Buscón, aconseguí un ampli ressò popular.
Aquest retrat, amb l'epígraf «director de La Vanguardia», fou reproduït al darrer número de Pèl & Ploma, juntament amb els d'altres directors i crítics d'art de diaris barcelonins, com a agraïment a la premsa que havia valora positivament aquesta revista. També va escriure el quadres de costums Croquis barcelonins.

## Referències

* ↑ «En aquesta ciutat lo dia 2 d'aquest mes». Ilustració Catalana, núm. 662, 2-1916.
* ↑ Mendoza 1995: p. 60

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, pp. 282 (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Càldegues

Càldegues (['kaldəɣəsʃ], oficialment en francès, Caldégas) és un poble de la comuna de la Guingueta d'Ix, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
El seu terme, que era comuna independent, fou annexat a la Guingueta d'Ix el 1973. Dins el seu antic terme es troba el poble d'Oncès. Situat a dos quilòmetres a l'est-nord-est del cap comunal, a l'antic camí ral de Sallagosa a Puigcerdà, Càldegues s'ubica a la dreta del torrent de la Verneda, abans de la seva confluència amb el Segre, en una plana a la solana, conreada amb cereals i prats.
L'església parroquial de Sant Romà de Càldegues és romànica del segle XI; a diferència de l'habitual s'alça a la part més baixa del veïnat, al sud-oest, amb el Cementiri Vell al costat sud. Una construcció anterior es troba esmentada per primera vegada a finals del segle X a l'acta de consagració de la catedral de Santa Maria del Vicus, actual catedral de la Seu d'Urgell, cosa que indica que el lloc ja era habitat en aquella època.
El poble de Càldegues, com el veí d'Ix, va ser saquejat i incendiat diverses vegades a conseqüència de la guerra contra Joan II i de l'ocupació francesa de 1462 - 93, sota els exèrcits de Lluís XI i el seu successor Carles VIII, i en patí la inestabilitat derivada. Durant els atacs els habitants dels dos pobles —la Guingueta no seria format fins al Tractat dels Pirineus— es refugiaven amb béns i bestiar al Castell de Llívia. Els despietats fets d'aquests anys van ser inspiració del pintor del Martiri de Sant Romà, a l'interior de l'església.
L'evolució contemporània del petit nucli urbà de Càldegues ha fet que el vilatge hagi quedat partit en tres petits barris: el de més a ponent és el poble vell; a pocs metres a llevant hi ha el Refugi, i més a l'est, la Solana, tots tres units per la carretera D - 30, denominada en aquest lloc Avinguda del Puigmal.

## Referències

* ↑ Càldegues en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Càldegues». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ventosa, 2004.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «74 - La Guingueta d'Ix». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Ix». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, IV D - J). ISBN 84-7256-825-3.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Guingueta d'Ix». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ventosa i Serra, Enric. Les esglésies romàniques de la Cerdanya. Sant Vicenç de Castellet (Barcelona): Farell, 2004, p. 78. ISBN 84-95695-39-1.
# Oxynoemacheilus banarescui

Oxynoemacheilus banarescui és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Etimologia

L'epítet banarescui fa referència a l'ictiòleg romanès Petre Mihai Bănărescu.

## Descripció

Fa 5,3 cm de llargària màxima.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual viu a Àsia: els rierols i rius amb grava i de substrat rocallós de la conca del riu Filyos (la conca de la mar Negra) a Turquia.

## Principals amenaces

La seua principal amenaça és la construcció de preses, ja que aquesta espècie no és capaç de sobreviure en aigua embassada. No obstant això, les preses del riu Filyos són per al control de les inundaciones i, per tant, llur impacte sobre la seua supervivència no és tan greu com hagués estat el cas de preses per a la producció d'energia hidroelèctrica.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (14 de 100).

## Referències

* ↑ Bănărescu, P. & T. T. Nalbant, 1966. The 3rd Danish Expedition to central Asia. Zoological results 34. Cobitidae (Pisces) from Afghanistan and Iran. Vidensk. Medd. Dansk Naturh. Foren. Kjøbenhavn, vol. 129: 149-186, Pls. 19-21.
* ↑ Delmastro, G. B., 1982. Un nuovo cobite dai tributari del Mar Nero in Asia Minore (Osteichthyes, Cobitidae). Rivista Piemontese di Storia Naturale, núm. 3: 53-59.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ The ETYFish Project Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Erk'akan, F., 2012. Two new Oxynoemacheilus (Teleostei: Nemacheilidae) species from Western Turkey. Res. J. Biol. Sci. 7(2):97-101. Pàg. 97.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 UICN (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Turkey - FishBase Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Freyhof, J., F. Erk'akan, C. Özeren i A. Perdices, 2012. An overview of the western Palaearctic loach genus Oxynoemacheilus (Teleostei: Nemacheilidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters, vol. 22 (núm. 4): 301-312. Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine.
* Kottelat, M., 2012. Conspectus Cobitidum: an inventory of the loaches of the world (Teleostei: Cypriniformes: Cobitoidei). Raffles Bulletin of Zoology Suppl. No. 26: 1-199.
* Prokofiev, A. M., 2009. Problems of the classification and phylogeny of Nemacheiline loaches of the group lacking the preethmoid I (Cypriniformes: Balitoridae: Nemacheilinae). Journal of Ichthyology, vol. 49 (núm. 10): 874-898.
* Stoumboudi, M. T., M. Kottelat i R. Barbieri, 2006. The fishes of the inland waters of Lesbos Island, Greece. Ichthyol. Explor. Freshwat. 17(2):129-146. Pàg. 143.
# Lepidotrigla longifaciata

Lepidotrigla longifaciata és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 20 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el sud del Japó i el mar de la Xina Oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1860. Catalogue of the Acanthopterygian fishes in the collection of the British Museum. 2. Squamipinnes, Cirrhitidae, Triglidae, Trachinidae, Sciaenidae, Polynemidae, Sphyraenidae, Trichiuridae, Scombridae, Carangidae, Xiphiidae. Londres. Cat. Fishes v. 2. i-xxi + 1-548.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Yatou, T., 1981. A new triglid fish, Lepidotrigla longifaciata, from Japan. Japanese Journal of Ichthyology v. 28 (núm. 3): 263-266.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.

## Bibliografia

* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Richards, W.J., 1992. Comments on the genus Lepidotrigla (Pisces: Triglidae) with descriptions of two new species from the Indian and Pacific oceans. Bull. Mar. Sci. 51(1):45-65.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Marc'Antonio Ingegneri

Marc'Antonio Ingegneri (Verona, 1547 – Cremona, 1 de juliol de 1592) fou un compositor italià.
Va ser deixeble de Vicenzo Rufo i mestre del cèlebre Monteverdi. Des de 1576 fins a la seva mort exercí les funcions de mestre de capella de la catedral de Cremona.
Compositor inspirat i fecund, deixà les obres següents: dos llibres de misses, un de 5 a 8 veus (1573) i un altre a 5 (1587); vuit de Madrigals, un a 6 veus (1586), cinc a 5 (1572-87) i dos a 4 (1578 i 1594); Sacrae cantiones, a 4 (1586), de 7 a 16 (1589) i a 6 (1591); Responsoria hebdomadae sanctae (1581), obra que s'havia atribuït a Palestrina; Lamentationes, i dos llibres d'Himnes, a 4 veus (1606).

## Referències

* Tom núm. 28, pàg. 1.471, de l'Enciclopèdia Espasa.
# Miklós Maros

Miklós Maros (Pécs, 14 de novembre de 1943) és un compositor hongarès.
És un compositor hongarès. Fill del compositor Maros Rudolf i la violinista Klára Molnár i germana de l'arpista Éva. Va estudiar al Conservatori Béla Bartók de Budapest amb Rezsö Sugár i a l'Acadèmia de Música Ferenc Liszt amb Ferenc Szabó i va continuar els seus estudis a Estocolm amb I. Lidholm i G. Ligeti.
De 1971 a 1973, Maros va ser professor de composició a l'Escola Secundària de Música de Stockholm. De 1971 a 1978, va ensenyar a l'Estudi de Música Electrònica (EMS) a Estocolm, i de 1976 a 1980 va ensenyar a "Stockholm Muikcollege". De 1980 a 1981, va ser convidat del Programa d'Artistes Berlin del Servei Alemany d'Intercanvi Acadèmic de Berlín Occidental. El 1972, ell i la seva dona, la cantant Ilona Maros, van formar el "Maros Ensemble" per a la interpretació de la música contemporània. El 1990, Maros va rebre el premi Lifetime-Artists of the Swedish Government.
A més de dues òperes, ha compost molts treballs per a conjunts de cambra, obres simfòniques, concerts i obres vocals. Les composicions seleccionades inclouen:
* Stora Grusharpan (The Large Gravel Harp), òpera, 1982;
* Kastrater - Castrati, òpera, 2002.

## Orquestral

* Simfonia núm. 4 per a orquestra, 1998.

## Concertant

* Sinfonia Concertante (Sinfonía núm. 3) per a violí, violoncel, contrabaix i cordes, 1986
* Konzertmusik (Concert Music) per a violí, violí i conjunt de cambra, 1992

## Música de cambra

* Viola-sonata per a viola i electrònica en directe, 1970;
* Glädjebud (Good Tidings) per trompeta, violí i viola, 1971;
* Lilt Arty i Crafty, per al alt, viola (o violoncel) i piano, 1976;
* Diptychon, per a viola i òrgan, 1979;
* Partita, per a viola i piano, 1991;
* Claris, per a clarinet, viola i piano, 1994;
* Confabulació, per a flauta, viola i guitarra, 1997.

## Referències

* ↑ Tyrrell, John (2001). The new Grove dictionary of music and musicians: Volume 15.
* ↑ White, John David; Christensen, Jean (2002). Nova música dels països nòrdics.

## Per la seva obra, anau a

* https://www.mmaros.com/List-of-Works Arxivat 2022-05-27 a Wayback Machine.
# Milenko Radomar Vesnić

Milenko Radomar Vesnić (Dunišiće, 13 de febrer de 1862 - París, 15 de maig de 1921), fou un diplomàtic i polític serbi.
Va estudiar el Dret fins a 1888, a Belgrad, Múnic, Leipzig, París i Londres; el 1890 fou nomenat agregat del ministeri de Negocis estrangers de Sèrbia, i el 1891 secretari d'ambaixada a Constantinoble. A finals de 1891 fou nomenat suplent de la càtedra de dret civil a l'Escola Superior de Belgrad, obtenint-la en propietat el 1893. Des de fins d'aquest mateix any va exercir per espai d'un altre sencer la cartera de Cultes i Instrucció pública; el 1906 la de Justícia; el 1900 havia estat ambaixador Roma, i el 1904 i 1907 a París. Mentrestant va formar part de la Skupchina i va ser president de la mateixa. El 1913 va representar Sèrbia a la Conferència de Londres que va assegurar al seu país els beneficis de la victòria sobre Turquia i va representar també Sèrbia al tribunal d'arbitratge de La Haia, de la qual era individu permanent.
En esclatar la guerra europea seguia encara a l'ambaixada a París, càrrec que va continuar exercint en el transcurs de la mateixa. En constituir-se la Gran Sèrbia, la va representar a la Conferència de París, reunida per traçar les fronteres del nou Estat, i el 1920, el rei li va confiar la formació d'un Ministeri de coalició, però al cap de pocs mesos va esclatar una crisi: el monarca li va confirmar els poders per tal que pogués continuar les negociacions amb Itàlia i Iugoslàvia, que van tenir un feliç terme amb la signatura del Tractat de Rapallo (22 de novembre de 1921). No obstant això, les eleccions realitzades poc després li van ser desfavorables i va haver de cedir el lloc a Nikola Pašić, que el va nomenar de nou ambaixador a França, càrrec que exercia en morir.
Escrivia amb la mateixa facilitat que el seu propi els idiomes francès, italià i alemany, i va publicar:
* Die Blutrache bei den Südslawen (1889;
* La responsabilitat penal des del punt de vista de la ciència positiva, en serbi (1890);
* Le droit international dans les rapports des slaves méridionaux u moyen âge (París, 1896);
* Le Prince Michel Obrenovitch et ses idées sur la Confederation Balcanique (1900);
* Un italiano statico in Serbia (1903).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 169. (ISBN 84-239-4568-5)
# Milovan Milovanović

Milovan Milovanović (serbi: Милован Миловановић) (Belgrad, 17 de febrer de 1863 - Belgrad, 18 de juny de 1912) (ciríl·lic serbi: Милован Ђ. Миловановић), va ser un polític serbi, diplomàtic, escriptor i advocat constitucional, que va ocupar el càrrec de vice-primer ministre de Sèrbia.
Estudià Dret en el seu país, passant després a Alemanya i França per a completar els seus coneixements jurídics, i als vint-i-cinc anys fou nomenat professor de Dret Internacional en la Universitat de Belgrad. La seva competència en afers internacionals el portà a ocupar el càrrec de secretari general del ministeri de Negocis Estrangers, i el 1890 se li confiaren les negociacions d'un tractat de comerç amb Àustria-Hongria. Milovanović figurava en política dintre del partit radical; per aquest motiu presentà la dimissió d'aquell càrrec en abdicar el rei Milà, per haver la regència confiat el poder als liberals, i tornà a la seva càtedra de la Universitat de Belgrad. Durant aquest apartament, més aviat aparent que real, de la vida política, publicà violents articles contra la intromissió de Milà I en els negocis d'Estat, i procura assolir la unió dels radicals: s'assegura, a més, que tramà un complot contra el monarca: el cert ´´es que tingué de traslladar-se a l'estranger per evitar la seva detenció, i fou condemnat a dos anys de presó per contumàcia. El 1900 Milovanović, tornà a assolir el favor reial, després del trencament del rei Alexander amb el seu pare l'ex rei Milà I, i se'l destinà per a representar Sèrbia a Bucarest. Ocupà aquesta càrrec poc temps, ja que se'l cridà al seu país per a regentar les carteres d'Agricultura i d'Hisenda, però sentint-se amb més vocació per la diplomàcia, sol·licità i assolí la legació de Roma el 1902. Després de l'assassinat del rei Alexandre i de la seva esposa Draga, Milovanović fou mantingut en el seu càrrec diplomàtic pel rei Pere, i el 1907 representà Sèrbia en la Conferència de la Haia. El 1908 ocupà la cartera de Negocis Estrangers, i la presidència del Consell de Ministres el 1910; en aquest important lloc donà proves de molta prudència, ja que va saber evitar a la seva pàtria de dies luctuosos (que per desgracia van sobrevenir després), procurant calmar l'e4xcitació que produí a Sèrbia l'annexió per part d'Àustria de la Bòsnia i l'Hercegovina. Es limità a apel·lar, davant Europa, de la conducta d'Àustria, i es traslladà a Berlín amb el fi d'interessar Alemanya en favor del seu país.
Milovanović, deixà diverses obres, sobre tot de caràcter jurídic, sent entre elles molt notable un treball vers La Sèrbia Constitucional.

## Referències

* ↑ «Milovan Milovanović, prime minister of Serbia». Encyclopædia Britannica [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ Roszkowski, Wojciech; Kofman, Jan. Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century. Taylor & Francis, 2016, p. 204–205. ISBN 978-1-317-47593-4 [Consulta: 16 gener 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 223. (ISBN 84-239-4535-9)