OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dudon de Saint-Quentin

Dudon de Saint-Quentin, degà de Saint-Quentin on va néixer cap al 965, és un cronista picard del segle xi.
Enviat al 986 per Albert I de Vermandois posterior a Ricard I de Normandia, Dudon es quedà alguns anys a Normandia, després de l'èxit de la seva missió a la cort on feu una impressió molt bona. En el moment d'una segona estada a Normandia redactà la seva història dels Normands demanada pel duc Ricard I de Normandia. No se sap gaire altra cosa sobre la seva vida, excepte que va morir abans de 1043.
Dudon sembla que no va consultar cap document existent per redactar, entre 1015 i 1030, el seu Historia Normannorum o Libri III de moribus i actis primorum Normanniae ducum. La seva informació es basa en la tradició oral, sobretot a través del germanastre del duc Ricard, el comte Raul d'Ivry.
En conseqüència, la seva història, dedicada a Adalberó, bisbe de Laon, pren l'aspecte d'una novel·la cortesana, cosa que li fa ser considerat, per crítics competents com Ernst Dümmler o Georg Waitz, com a poc fiable. Altres autoritats, tals com Jules Lair o Johannes Steenstrup consideren però, sense negar la presència de llegendes, el valor d'aquesta obra com a considerable per a la història dels Normands.
Encara que Dudon tingués coneixement de Virgili i d'altres autors llatins, el seu llatí és afectat i obscur. Escrita alternativament en prosa i en vers irregular, l'Historia es divideix en quatre parts i glorifica els Normands dels quals relata la història des del 852 fins a la mort del duc Ricard I al 996. Benet de Sant Maur, Guillem de Jumièges, Robert Wace, Robert de Torigni, Guillem de Poitiers i Hugues de Fleury s'hi basaren àmpliamet a l'hora d'escriure les seves cròniques. L'Historia fou editada per primera vegada el 1619 a París per André Duchesne en el seu Historia Normannorum scriptores antiqui. Existeix una altra edició en la Patrologia Latina, volum CXLI, de Jacques Paul Migne (París, 1844), però la millor és sens dubte la de Lair (Caen, 1865).

## Obra

* De moribus et actis primorum Normanniae ducum, Ed. Jules Lair, Caen, F. Le Blanc-Hardel, 1865.
** «De moribus et actis primorum Normanniæ ducum - Dudo (dean of St. Quintin.) - Google Llibres». (en francès)
** «ORB LIBRARY--DUDO». Arxivat de l'original el 2009-08-15. [Consulta: 5 desembre 2008]. (en anglès)

## Referències

* René Bansard, jean Charles Payen, La Légende arthurienne et la Normandie, Condé le Noireau, éditions Charles Corlet, 1983. ISBN 2854800680 (en francès)
* Henri Prentout, Étude critique sur Dudon de Saint-Quentin et son histoire des premiers ducs normands, Caen, Poison, 1915. (en francès)
* Auguste Molinier, Les sources de l'histoire de France, tome II, París, 1902. (en francès)
* (alemany): Ernst Dümmler, Zur Kritik Dudos von Quentin in the Forschungen zur deutschen Geschichte, Bande VI and IX, Gottingen, 1866.

## Vegeu també

* Llegenda de l'origen troià dels normands

## Enllaços externs

* «À partir de la diffusion de trois poèmes hagiographiques, identification des centres carolingiens...». (en francès).
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 127. (ISBN 84-239-4508-1)
# Dumanoir

Els Dumanoir o Du Manoir eren una nissaga de músics francesos del segle xvii, que per privilegi reial ocupaven el càrrec de cap de la Ménestrandise, el gremi des joglars, anomenats en francès roi de violons ou roi des ménestriers.
El gremi obligava tots els músics, inclús els organistes, a prendre el títol de mestre de ball, i en tal concepte exigien que els paguessin un tribut. El càrrec de roi des ménestriers remunta al segle xiv i va ser abolit el 1773. Com molts gremis medievals, amb el temps va decaure, més capficat en privilegis i tributs que la promoció de l'art. La majoria del «reis dels joglars» són més celebres pels mants plets que van instruir davant els tribunals que no pas pel seu art.
Mateu és el primer músic de la nissaga del qual se'n té notícia. El 1640 era violinista de la cambra del rei. El seu fill o nebot Claudi també fou violinista del gabinet reial. El succeí Guillaume, fill de Mateu, en el càrrec de roi des violons el 1659. Aquest fou el que es prengué més a la valenta les ridícules atribucions del càrrec. Va escriure a l'efecte un opuscle titulat: Le mariage de la musique avec la dance, el 1664, del qual ningú en va fer cas. Al prefaci d'una reedició del 1870, Jules Gallay en diu: «És una de les polèmiques tant freqüents del segle xvii. Un manifest al qual en aparença es discuteix la superioritat d'un art, quan, de fet, s'hi discuteixen només privilegis obsolets.»
Va interposar molts plets per assolir les seves pretensions, encara que sense cap o gaire resultat. Guillaume, fill de l'anterior, anomenat també Dumanoir segon, fou l'últim roi des violons de la nissaga. Va renunciar per acta notarial al càrrec, que llavors restà definitivament abolit, i així aquella ridícul sobirania va desaparèixer.

## Referències

* ↑ «Guillaume Dumanoir (1615-1697)» (en francès). Forum de musique classique, 10-03-2019. [Consulta: 28 novembre 2022].
* 1 2 Lacas, Pierre-Paul. «Ménestrandise» (en francès). Encyclopædia Universalis. Encyclopædia Universalis France. [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ du Manoir i Gallay, 1664 (1870), p. v-vi.
* ↑ du Manoir i Gallay, 1664 (1870), p. vi.
* ↑ «Place au "Roi des violons, des maîtres à danser et des joueurs d'instruments, tant hauts que…». RTBF, 25-05-2016.
* ↑ du Manoir i Gallay, 1664 (1870).
* ↑ du Manoir i Gallay, 1664 (1870), p. ii.
* ↑ «Dumanoir». A: Gran Enciclopedia Universal. volum núm. 18, 2a part. Madrid: Espasa Calpe, p. 2443. ISBN 84-239-4581-2.

## Bibliografia

* d'Auriac, Eugène. La Corporation des ménétriers et le Roi des violons (facsímil electrònic gratuït) (en francès). E. Dentu, 1880.
* du Manoir, Guillaume; Gallay, Jules (ed.). Le mariage de la musique avec la dance (1664): précédé d'une introduction historique et accompagné de notes éclaircissements (facsímil electrònic gratuït) (en francès). reedició a cura de Jules Gallay. París: Librairie des Bibliophiles, 1664 (1870), p. xxvii-132.
# Díaz y Grilló

Díaz y Grilló, abreujat DYG, fou una marca catalana d'automòbils especialitzada en autocicles, fabricats per l'empresa Fábrica Española de Automóviles Díaz y Grilló a Barcelona entre 1915 i 1922. Fundada pel mecànic madrileny establert a Barcelona Antonio Díaz i el barceloní Màrius Grilló, l'empresa tenia la seu al carrer Sicília núm. 141-143 (cantonada amb passatge de Pagès núm. 13-15).

## Història

Antonio Díaz i Màrius Grilló s'havien associat el 1913 per a dedicar-se a la reparació d'automòbils, fins que el 1915 decidiren fabricar-ne de propis. Els DyG eren petits i robusts autocicles dotats inicialment de motors francesos Ballot i més tard, dels suïssos MAG de 2 i 4 cilindres d'un màxim de 1.103 cc. Un dels seus punts forts era la suspensió, amb barres de torsió i els dos eixos connectats entre si, la qual cosa els atorgava una gran estabilitat.
La fiabilitat dels DyG els va fer força populars en el seu moment, en renyida competència esportiva i comercial amb els David, América i Ideal. Alguns dels èxits esportius de la marca varen ser la victòria de Rafael Clarassó en la cursa per etapes Barcelona-Madrid-Barcelona de 1916, la Medalla d'Or del mateix Antonio Díaz a la Prova de Regularitat del RMCC de 1917, a la Prova per Equips del RMCC, a la V Prova de Regularitat de 1919 i a la III Volta a Catalunya del RACC de 1920, en la qual ocuparen les dues primeres posicions en la seva categoria.
Díaz y Grilló va arribar a exposar els seus vehicles al Saló de Madrid de 1919. Poc després, va cessar la producció a causa del progressiu descens de les vendes que experimentà en decaure l'interès pels autocicles al tombant de la dècada de 1920. Després d'intentar sense èxit reconduir la seva activitat a la fabricació de cotxes de turisme en sèrie, els dos socis varen dissoldre l'empresa i varen continuar cadascú pel seu costat, dedicats a altres activitats.

## Referències

* ↑ Oliveras, Josep «La consolidació d'una ciutat industrial. Barcelona, 1881-1935» (PDF). Barcelona quaderns d'història. raco.cat [Barcelona], Núm. 19: L'Electrificació de Barcelona, 1881-1935, 2013, p. 257 [Consulta: 25 març 2016].
* 1 2 3 4 5 Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «D'Hispano Suiza i David a Nacional Pescara». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 254-255. ISBN 84-320-6249-9.
* 1 2 «DÍAZ Y GRILLÓ (DyG) (1915 - 1922)» (en castellà). autopasion18.com. [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «DyG» (en castellà). losorigenes.net, 2007. Arxivat de l'original el 2016-04-19. [Consulta: 24 març 2016].
# Acheilognathus elongatus

Acheilognathus elongatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ «Acheilognathus elongatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ [ The Taxonomicon] (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Baillie, J. i Groombridge, B., 1996. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 1996. International Union for Conservation of Nature, Gland, Suïssa.
* Chen, Y.-Y. et al., 1998. Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes. Science Press, Beijing.
* Chu, X.-L., Y.-R. Chen. 1989. The fishes of Yunnan, China. Part 1 Cyprinida. Science Press, Beijing.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Groombridge, B. (ed.), 1994. 1994 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* International Union for Conservation of Nature and Natural Resources (UICN), 1994. 1994 IUCN red list of threatened animals. International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, Gland, Suïssa i Cambridge, Gran Bretanya.
* Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo, Sri Lanka.
* Lan, M., 2004. Dian Nan Ben Cao (Medical book in south Yunnan). Yunnan Science and Technology Press, Kunming.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nichols, J.T., 1918. New Chinese fishes. Proc. Biol. Soc. Wash. 31: 15-20.
* Regan, C.T., 1908. Descriptions of three new cyprinoid fishes from Yunnan, collected by Mr. John Graham. Ann. Mag. Nat. Hist. 8(2): 356-357.
* Stone, G., Hutt, A., Yoshinaga, A., i C. Nichols. 2000. Pinger use on gillnets, Instruction and background information. Manual. Final Report to the New Zealand Department of Conservation. Project MIT 9903. Wellington, Nova Zelanda.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, H.-W., 1964. The cyprinid fishes of China. Science Press, Beijing.
* Yang, J.-X., X.-L. Chu i Y.-R. Chen, 1990: Subspecific differentiation of Acheilognathus elongatus (Teleostei: Cyprinidae) in Dianchi, Fuxian and Yangzonghai Lakes, Eastern Yunnan, China. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 1 (núm. 1): 69-74.
# Albert Ribó i Caraltó

Albert Ribó i Caraltó (Esplugues de Llobregat, 19 de novembre de 1956), conegut al món del motociclisme com a El Nen, és un ex-pilot de motocròs català que destacà en competicions estatals a finals de la dècada de 1970 i començaments de la de 1980, època durant la qual fou un dels principals competidors del Campionat d'Espanya de motocròs, arribant a esser-ne subcampió dues vegades.
Fill del president del Moto Club Esplugues i resident en aquella ciutat, seu de la fàbrica de Montesa, estigué lligat gairebé tota la seva vida esportiva a aquella marca fins que el 1981 canvià a la italiana SWM, que importaven els saltencs Josep Maria Pibernat i Narcís Casas. Un cop retirat del motocròs, passà a regentar una botiga de roba a la seva Esplugues natal.

## Trajectòria esportiva

Ribó va debutar en competició al Motocròs d'Esplugues de 1973, a 16 anys, amb una antiga Montesa Cappra MX 250 del seu germà gran. L'any següent, Montesa el fitxà per a participar en el Trofeu Júnior de 125cc, on competint contra uns joves Toni Elías, Josep Maria Pibernat i altres acabà quart després d'haver encapçalat la classificació durant bona part de la temporada. D'ençà de la temporada següent, 1975, passà a la categoria superior i anà millorant d'any en any la seva classificació en el campionat estatal.

## Palmarès al Campionat d'Espanya

| Any | Motocicleta | 500 cc | 250 cc |
| 1975 | Montesa | - | 10è |
| 1976 | Montesa | 4t | 4t |
| 1977 | Montesa | - | 3r |
| 1978 | Montesa | 5è | 3r |
| 1979 | Montesa | - | 5è |
| 1980 | Montesa | 2n | 4t |
| 1981 | SWM | 6è | 5è |
| 1982 | SWM | 2n | 12è |

## Referències

* ↑ Alguersuari (Director), Jaume «Solo Moto Stars. 23 - Albert Ribó» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 49, 06-08-1976, p. 55.
* ↑ Rubio, Eduardo «La tribuna de Alberto Ribó» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, SA [Barcelona], núm. 174, 04-01-1979, p. 38-41.

## Enllaços externs

* Entrada en un blog de Montesa on es parla d'Albert Ribó (castellà)
* Reportatge sobre Albert Ribó dels volts de 1978 (pàgina escanejada) (castellà)
* Imatge de Ribó amb la Cappra 250 cap a 1976
# Cisa

La cisa era un impost que gravava queviures i altres mercaderies dels quals es treia un percentatge, sobre el pes o la mesura.
Així, per exemple, el 1287 hi hagué una cisa a Barcelona per edificar les muralles de la ciutat.
El 1292, la cisa es cobrà del Cinca fins a Panissars i fins a Ulldecona, és a dir, a tot Catalunya menys als comtats de Rosselló i Cerdanya.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 75.
Viccionari
# Vegetació

La vegetació en botànica és el conjunt de plantes que creixen en un lloc determinat.
Es diferencia la vegetació de la flora pel fet que aquest segon terme es refereix únicament a la presència i diversitat en espècies vegetals. Es pot donar el cas de llocs amb un ampli cobriment de vegetació però de poca riquesa en espècies i, per tant, de rica vegetació i flora pobre. Per exemple el bosc boreal euràsiatic i nord-americà són iguals en vegetació però a Amèrica són més rics en espècies. La flora murciano-almeriense i la de les muntanyes valencianes és molt rica en espècies o tàxons però amb un recobriment de la vegetació escàs per raons de la baixa pluviometria.
Una comunitat vegetal és un fragment de la vegetació, el conjunt de plantes agrupades entre elles en un indret concret del territori.
La composició i desenvolupament de la vegetació està determinada per factors ambientals (el clima i la composició del sòl principalment) i biòtics (microfauna i macrofauna, competència entre plantes, etc.)

## Concepcions individualista i holística de la vegetació

* Individualista: per Gleason (1926, 1939),que considera que la vegetació està formada per plantes i poblacions d'espècies que es distribueixen d'acord amb les seves condicions ecològiques individuals i el tapís vegetal forma un continuum (Whittaker, 1953) en què s'observen línies de variació definibles com a gradients però sense subconjunts.
* Holística: la vegetació es compara a un mosaic format per peces poc o molt individualitzades les quals correspondrien a les comunitats vegetals i es poden classificar en unitats abstractes (tipus de comunitats)

## Tipus de vegetació

En el paisatge les plantes se solen presentar agrupades formant comunitats vegetals com per exemple un (bosc, un garrigar, una brolla, un canyer, un prat), que, a la vegada, s'agrupen en un bioma (aiguamoll, desert polar, tundra, taigà, bosc caducifoli temperat, estepa, desert, sabana i selva equatorial). La ciencia que s'ocupa de les comunitats vegetals és la fitosociologia.
La unitat fonamental per a la descripció d'aquestes comunitats vegetals és l'associació. En seria un exemple l'alzinar amb marfull (Viburno-Quercetum ilicis) típic de terra baixa mediterrània o, el matollar de neret (Saxifrago-Rhododendretum) a l'alta muntanya. A la vegada les associacions afins s'agrupen en una aliança i, anàlogament, aquestes aliances s'agrupen en ordres i aquests, finalment, en classes. L'estudi d'aquesta classificació de comunitats vegetals d'acord amb les seves semblances i diferències, s'anomena sintaxonomia.

## Anàlisi de la vegetació

S'han de tenir en compte com a caracterísitiques bàsiques:
* Fisiognomia global i la dels seus components
* Estructura i distribució en l'espai
* Comunitats vegetals que s'hi poden distingir
Una vegada hem distingit les diferents comunitats s'ha d'estudiar:
* Composició i estructura de cadascuna de les comunitats vegetals
* Relació amb l'ambient
* Relacions entre les comunitats vegetals

## Notes

* ↑ Josep Vigo Les Comunitats vegetals, descripció i classificació, Barcelona 2005
* ↑ Josep <vigo Opus cit. pàg 21
# Florentí Garcia i Fossas

Florentí Garcia i Fossas (La Bisbal d'Empordà, Baix Empordà, 1854 - Pallejà, Baix Llobregat, 1918) va ésser un farmacèutic i metge.
Fou un dels fundadors del Casino Santfeliuenc, del qual fou elegit president el 1894. També va ser soci de l'Ateneu Lliure del Llobregat, on va fer classes de francès.
Així mateix, intervingué en la política local i fou elegit regidor el 1881.
En el món del catalanisme polític, va ésser delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Calbet i Camarasa, Josep Maria «Metges candidats a Acció Catalana Republicana.». Gimbernat Revista d Història de la Medicina i de les Ciències de la Salut, 72, 2020. DOI: 10.1344/gimbernat2020.72.9.
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.. Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona: Rafael Dalmau, abril del 1995], p. 124-125 (Camí Ral, núm. 6). ISBN 84-232-0484-7.
# Escut d'Avià

L'escut oficial d'Avià té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una espasa i un bàcul de bisbe d'or passats en sautor, l'espasa en banda i per damunt del bàcul en barra; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 16 de setembre del mateix any amb el número 1645.
El bàcul i l'espasa són els atributs del patró del poble, sant Martí, bisbe i soldat. Les armes reials de Catalunya recorden que Avià fou repoblada per Guifre I de Barcelona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de setembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Avià.» (pdf). DOGC núm. 1645. Generalitat de Catalunya, 16-09-1992. [Consulta: 25 juny 2010].
# Echembrote

Echembrote o Equembrot (en llatí Echembrotus, en grec antic Ἐχέμβροτος) va ser un poeta, músic i flautista (αὐλῳδός), natural de l'Arcàdia, que va viure els últims anys del segle vii aC.
Va compondre diverses obres de caràcter elegíac, amb acompanyament d'aulos (αὐλός), i en el tercer any de 48a Olimpíada (586 aC), va obtenir una gran victòria als Jocs Pítics. Per aquest motiu va dedicar a l'Hèracles de Tebes un trípode de bronze amb una dedicatòria en vers, que ha conservat Pausànies, on diu que va guanyar el premi pels seus poemes i elegies musicals cantades amb l'acompanyament d'una flauta.

## Referències

* ↑ Echembrotus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 2

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 652 ISBN 84-239-4519-7
# Achille-Félix Montaubry

Achille-Félix Montaubry (Deux-Sèvres, Niort, 12 de novembre de 1826 - Angers, 2 d'octubre de 1898) fou un compositor i cantant d'òpera de la tessitura de tenor. El seu germà Jean-Baptiste-Edouard (1824–1883) també fou compositor i director d'orquestra.
Posseïa una bella veu de tenor, i després d'haver actuat en els principals teatres de províncies i Amèrica, debutà en l'Opéra-Comique de París el 1858, on va romandre per espai de deu anys i va ser un dels artistes favorits del públic. Després es dedicà a l'ensenyament.
Va compondre dues operetes Horace i Son altesse le Printemps. La seva esposa Carolina Prévost, era també una cantant de molt talent.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 608 (ISBN 84 239-4536-7)
# Clarias alluaudi

Clarias alluaudi és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 35 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llacs Victòria, Edward i Tanganyika.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Eccles, D.H. 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma, Itàlia. 145 p.

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1906. Descriptions of new fishes discovered by Mr. E. Degen in Lake Victoria. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 17 (núm. 101): 433-452.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Teugels, G.G. 1992. Clariidae, p. 468-495. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.