OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abudefduf lorenzi

Abudefduf lorenzi és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Filipines i les Illes Moluques fins a Salomó i Palau.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G.R., 1991. Damselfishes of the world. Mergus Publishers, Melle, Alemanya. 271 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hensley, D. A. & G. R. Allen. 1977. A new species of Abudefduf (Pisces: Pomacentridae) from the Indo-Australian archipelago. Rec. West. Aust. Mus. v. 6 (núm. 1): 107-118.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Acacia salicina

Acacia salicina és una espècie de planta de la família de les lleguminoses que es distribueix pel centre i est d'Austràlia. És un arbre que es troba sobre sòls ben drenats, dispersos, especialment en sòls al llarg de cursos d'aigua. És una espècie que s'usa per a la jardineria i la fabricació de mobles. Les llavors en són comestibles i la seva escorça conté tanins. Ha estat inclosa al Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.

## Taxonomia

A. salicina va ser descrita per Nees ex Steud. i publicada a Three Exped. Australia (ed. ?) 2: 20. 1838. (Three Exped. Australia (ed. ?))
El seu nom genèric, Acacia, deriva del grec ακακία (akakia), botànic grec Dioscòrides (90-40 aC) per a l'arbre medicinal A. nilotica al seu llibre De Materia Medica. El nom deriva de la paraula grega ακις (akis, espinas). L'epítet específic salicina fa referència a les fulles de l'arbre les quals són semblants a les fulles del salze (gènere Salix)

## Referències

* ↑ «Acacia salicina» a EOL. Data consulta: 03 de febrer de 2014.
* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ «Acacia salicina». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ «Acacia nilotica (acacia)». Plants & Fungi. Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2010-01-12. [Consulta: 28 gener 2010].
* ↑ Quattrocchi, Umberto. CRC World Dictionary of Plant Names. 1 A-C. CRC Press, 2000, p. 6. ISBN 978-0-8493-2675-2.
# Acanthobrama hulensis

Acanthobrama hulensis és una espècie extinta de peix de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes que es trobava a Euràsia.
Els mascles podien assolir els 23 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ Heckel, J. J. 1843. Ichthyologie [von Syrien]. A: J. von Russegger. Reisen in Europa, Asien und Africa, mit besonderer Rücksicht auf die naturwissenschaftlichen Verhältnisse der betreffenden Länder unternommen in den Jahren 1835 bis 1841, etc. Stuttgart. Ichthyol. von Syrien v. 1 (pt 2): 990-1099.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Krupp, F. i W. Schneider, 1989. The fishes of the Jordan River drainage basin and Azraq Oasis. p. 347-416. A Fauna of Saudi Arabia. vol. 10.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Goren, M., L. Fishelson & E. Trewavas. 1973. The cyprinid fishes of Acanthobrama Heckel and related genera. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 24 (núm. 6): 293-315.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Fort Bragg

Fort Bragg és una base militar de l'Exèrcit dels Estats Units situada a l'estat de Carolina del Nord. És una de les instal·lacions militars més grans del món amb més de 52.000 efectius estacionats.
Entre els anys 2023 i 2025 es va anomenar Fort Liberty. Ja que el seu nom fundacional, en honor a Braxton Bragg, estava associat al bàndol confederat de la guerra civil. Al 2025, amb l'entrada de Donald Trump, es va voler fer referència a Roland Leon Bragg, destacat militar condecorat amb l'Estrella de Plata a la Segona Guerra Mundial.

## Demografia censal

Segons el cens del 2000, Fort Bragg tenia 29.183 habitants, 4.315 habitatges i 4.215 famílies. La densitat de població era de 594,6 habitants per km².
Dels 4.315 habitatges en un 85,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 88,9% hi vivien parelles casades, en un 7,2% dones solteres, i en un 2,3% no eren unitats familiars. En el 2,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 0% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,72 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,74.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 40,9% entre 18 i 24, un 32,3% entre 25 i 44, un 1,1% de 45 a 60 i un 0,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 293,5 homes.
Cap de les famílies i el 10% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Fort Bragg In-depth Overview» (en anglès). Military Installations. Arxivat de l'original el 24 febrer 2021. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Carter, Nakylah «North Carolina's Fort Bragg drops Confederate namesake, renamed Fort Liberty» (en anglès). abcnews.go.com. ABC News Network, 02-06-2023 [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Riley, Rachael. «Defense secretary announces renaming of Fort Liberty to Fort Bragg, again» (en anglès). eu.fayobserver.com. Fayetteville Observer, 11-02-2025. Arxivat de l'original el 12 febrer 2025. [Consulta: 4 març 2025].
* 1 2 3 «Fact Sheet- Fort Liberty». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Fort Liberty». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Accident aeri de Superga

L'accident aeri de Superga fou un accident aeri succeït a les 17:05 hores del 4 de maig de 1949 quan l'avió Fiat G.212 CP que portava en el seu interior la plantilla del Torino FC s'estavellà contra la muralla del terraplè posterior de la Basílica de Superga, als afores de Torí. L'accident es cobrà 31 víctimes mortals, incloent 18 jugadors del mític equip torinès, gran dominador de futbol italià de la dècada dels 40 i aleshores conegut com a Grande Torino.

## Història

L'avió en què viatjava el Torino FC provenia de Lisboa on el Gran Torino havia anat a jugar un partit amistós contra l'SL Benfica en un partit d'homenatge a Xico Ferreira. A l'accident hi perderen la vida tots els jugadors del Gran Torino, considerat un dels millors equips del moment, després d'haver-se imposat en 5 Lligues italianes consecutives, essent 10 dels 11 jugadors de la selecció italiana del moment pertanyents al Gran Torino.
A l'accident hi perderen la vida també els dirigents de l'equip i els seus acompanyants, així com tres dels millors periodistes esportius italians: Renato Casalbore (fundador de Tuttosport), Renato Tosatti (Gazzetta del Popolo) i Luigi Cavallero (La Stampa). L'únic supervivent a la tragèdia fou el jugador Sauro Tomá que tenia el menisc lesionat i no formà part de la delegació.
L'impacte que tingué la tragèdia a Itàlia fou molt fort, i el Torino FC es va proclamar guanyador de la Lliga, ja que els seus rivals, a l'hora d'enfrontar-s'hi, presentaven les formacions juvenils. El dia del funeral mig milió de persones foren a la plaça principal de Torí.
Com a gest de solidaritat, el club River Plate de l'Argentina s'oferí per jugar un partit amistós a benefici dels familiars dels jugadors morts a l'accident, el qual se celebrà el 26 de maig de 1949, contra un combinat de la Serie A. Malgrat l'elevat preu de les entrades, l'estadi s'omplí a vessar.

## Víctimes de l'accident
### Jugadors

* Valerio Bacigalupo
* Aldo Ballarin
* Dino Ballarin
* Emile Bongiorni
* Eusebio Castigliano
* Rubens Fadini
* Guglielmo Gabetto
* Ruggero Grava
* Giuseppe Grezar
* Ezio Loik
* Virgilio Maroso
* Danilo Martelli
* Valentino Mazzola
* Romeo Menti
* Piero Operto
* Franco Ossola
* Mario Rigamonti
* Giulio Schubert

### Dirigents i cos tècnic

* Arnaldo Agnisetta
* Ippolito Civalleri
* Ottavio Corina
* Egri Erbstein
* Leslie Lievesley

### Periodistes

* Renato Casalbore
* Luigi Cavallero
* Renato Tosatti

### Tripulació i altres

* Cesare Biancardi
* Andrea Bonaiuti
* Celestino D'Inca
* Pierluigi Meroni
* Antonio Pangrazi

## Referències

* 1 2 «Troubled Turin recall tragic end of 'Il Grande Torino'» (en anglès). The Independent. [Consulta: 20 maig 2009].
* 1 2 3 «Legacy of the Grande Torino puts Serie A league position in perspective» (en anglès). The Guardian. [Consulta: 20 maig 2009].
* ↑ Esculies, Joan «El desconsol de Superga». Sàpiens [Barcelona], núm. 55, 5-2007, p. 62. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* (castellà) Tragèdia de Superga
* «Il Grande Torino» (en castellà). Serial Equipos de Leyenda. Marca.com, 11-02-2011. [Consulta: 4 març 2011].
# Acestrorhynchus abbreviatus

Acestrorhynchus abbreviatus és una espècie de peix de la família dels acestrorrínquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 22 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: conques dels rius Madeira i Amazones.

## Referències

* ↑ «Acestrorhynchus abbreviatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Menezes, N.A., 2003. Family Acestrorhynchidae (Acestrorhynchids). p. 231-233. A:: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Giannico, G.R., 2000. Habitat selection by juvenile coho salmon in response to food and woody debris manipulations in suburban and rural stream sections. Can. J. Fish. Aquat. Sci. 57(9):1804-1813.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* López-Fernández, H. i K. O. Winemiller, 2003: Morphological variation in Acestrorhynchus microlepis and Acestrorhynchus falcatus (Characiformes: Acestrorhynchidae), reassessment of Acestrorhynchus apurensis and distribution of Acestrorhynchus in Venezuela. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 14 (n. 3): 193-208.
* Menezes, N.A., 1969. Systematics and evolution of the tribe Acestrorhynchini (Pisces, Characidae). Arq. Zool. (São Paulo) 18 (1-2):1-150.
* Menezes, N. A. & J. Géry, 1983. Seven new acestrorhynchin characid species (Osteichthyes, Ostariophysi, Characiformes) with comments on the systematics of the group. Rev. Suisse Zool. v. 90 (núm. 3): 563-592.
* Menezes, N. A., 1992: Redefinição taxonômica das espécies de Acestrorhynchus do grupo lacustris com a descrição de uma espécie (Osteichthyes, Characiformes, Characidae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 5: 39-54.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Toledo-Piza, M. i N. A. Menezes, 1996: Taxonomic redefinition of the species of Acestrorhynchus of the microlepis group with the description of Acestrorhynchus apurensis, a new species from Venezuela (Ostariophysi: Characiformes: Characidae). American Museum Novitates N. 3160: 1-23.
* Toledo-Piza, M., 2007: Phylogenetic relationships among Acestrorhynchus species (Ostariophysi: Characiformes: Acestrorhynchidae). Zoological Journal of the Linnean Society v. 151: 691-757.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Habitatge al carrer Cruera, 15 (Tortosa)

L'Habitatge al carrer Cruera, 15 va ser una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici va ser enderrocat l'estiu de l'any 2015.

## Descripció

Casa entre mitgeres, amb façana al carrer Creuera i la part posterior oberta al riu Ebre a través de l'Avinguda Felip Pedrell. Constava de planta baixa, tres pisos i golfes. A la planta baixa s'obrien tres portes grans allindanades. Tot el parament era de pedra, amb marc de les portes ressaltat. En el primer (entresol) els balcons eren petits, i en els altres dos més grans, de pedra amb mènsules de sosteniment. A les golfes hi corresponen només finestres. Els pisos estaven arrebossats i amb carreus pintats simulats, ara molt esborrats. Els marcs de les finestres, però eren de pedra.
A la part posterior que mira al riu, els pisos s'obrien mitjançant sengles galeries simples rectangulars, amb coberta de bigues de fusta i revoltons. Interessava el sistema de sosteniment del primer pis, a base d'arcs de maó seguits i sostinguts a la vegada en els seus extrems per unes mènsules de pedra. Cal pensar que aquest pany d'habitatges donava directament al riu i que no és fins al franquisme que van construir-se els murs de contenció del riu i aquest tram de l'Avinguda Felip Pedrell.

## Història

Els solars que ocupen aquesta casa i les veïnes no es van edificar fins al segle xix. Des de l'edat mitjana s'hi havia ubicat un cementiri, que encara apareix esmentat com a tal el 1647. L'espai alliberat per aquest edifici i altres de veïns és un jaciment arqueològic de gran interès.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Cruera, 15». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
* ↑ Vegeu l'article Dertosa.
# Bandera de Montgat

La bandera oficial de Montgat té la següent descripció:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau fosc, amb la torre blanca de porta i finestres blaves de l'escut, d'alçària 20/62 de la del drap i amplària 10/93 de la llargària del mateix drap, posada a 6/62 de la vora superior i a 5/93 de la de l'asta; i amb dues faixes ondades blanques, cadascuna de mitja, cinc i mitja crestes de gruix 4/62 de l'alçària del drap, separades, la de dalt de la de baix per un espai de 3/62 de la mateixa alçària, i la de baix de la vora inferior per un espai de 6/62.

## Història

Va ser aprovada el 9 d'agost de 2012 i publicada al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 6211.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1770/2012, de 9 d'agost, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Montgat.» (pdf). DOGC núm. 6211. Generalitat de Catalunya, 13-09-2012. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019. [Consulta: 3 octubre 2012].
# Escut d'Alpont

L'escut d'Alpont és un símbol representatiu oficial d'Alpont, municipi del País Valencià, a la comarca dels Serrans. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. D'atzur, un pont d'or, somat de la representació de la vila, formada per una muralla amb dues torres d'or, sobre ones d'argent. Al cap, un cairó d'or carregat amb quatre pals de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Escut d'ús immemorial, va ser rehabilitat per Resolució de 22 de desembre de 2009, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, publicada al DOCV núm. 6.181, d'11 de gener de 2010.
Les armes parlants tradicionals d'Alpont presenten l'antiga vila emmurallada damunt el pont que dona nom a la localitat, amb els quatre pals del Regne de València que recorden la seva condició de vila reial.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven dos segells en tinta d'Alpont, un de l'Ajuntament i l'altre de l'Alcaldia, de 1876. Al segell de l'Alcaldia hi apareixen les armories de la vila. Al de l'Ajuntament hi apareixen les armes reduïdes de la Reina.
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).
L'empremta de l'Alcaldia va acompanyada de la següent nota:
| « | (castellà) El sello que antecede corresponde á la Alcaldía de esta Villa, cuenta de existencia como unos treinta años; y los signos o atributos que contiene son las armas de esta antiquísima población; las cuales todavía se encuentran en algunas lapidas y enseres de origen mui remoto. | (català) El segell que hi antecedeix correspon a l'Alcaldia d'aquesta Vila, compta d'existència com uns trenta anys; i els signes o atributs que conté són les armes d'aquesta antiquíssima població; les quals encara es troben en algunes làpides i estris d'origen molt remot. | » |

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 68 [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 22 de desembre de 2009, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, per la qual es rehabilita l'escut històric d'ús immemorial del municipi d'Alpuente» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.181, 11-01-2010, pàg. 958 [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Alpuente (Valencia)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 21 octubre 2020].
# Supergrup de la nolanita

El supergrup de la nolanita és un grup de minerals òxids dividit en tres grups: el grup de la kamiokita, el grup de la nolanita i el grup de la rinmanita. Aquesta subdivisió en tres grups no només es fa d'acord amb la càrrega més gran dels cations octaèdrics que defineixen l'espècie (és a dir, cations als llocs M1 i M2), sinó també tenint en compte les espècies X dominants (X= O o OH). Tot i que va ser revisat posteriorment, aquest supergrup va ser establert en el mes d'agost de 2024, i publicat al març de 2025.

## Grup de la kamiokita

El grup de la kamiokita està integrat per tres espècies: la iseïta, la kamiokita i la majindeïta. Totes tres espècies cristal·litzen en el sistema hexagonal. Una d'aquestes tres espècies, la majindeïta, tan sols ha estat trobada a la terra en un meteorit.
| Espècie | Fórmula |
| Iseïta | Mn₂Mo₃O₈ |
| Kamiokita | Fe₂Mo₃O₈ |
| Majindeïta | Mg₂Mo₃O |

## Grup de la nolanita

El grup de la nolanita està format per tres espècies: l'akdalaïta, la ferrihidrita i la nolanita, l'espècie que dona nom tant al grup com al supergrup. Tant l'akdalaïta com la nolanita cristal·litzen en el sistema hexagonal, mentres que la ferrihidrita ho fa en el trigonal.
| Espècie | Fórmula |
| Akdalaïta | Al₁₀O₁₄(OH)₂ |
| Ferrihidrita | Fe³⁺₁₀O₁₄(OH)₂ |
| Nolanita | V3+ 8Fe3+ 2O$_{14}$(OH)₂ |

## Grup de la rinmanita

El grup de la rinmanita està format tan sols per dues espècies: la rinmanita i la zincorinmanita-(Zn). Aquesta darrera espècie era coneguda com a rinmanita-(Zn) fins al moment de creació d'aquest supergrup. Totes dues espècies cristal·litzen en el sistema hexagonal.
| Espècie | Fórmula |
| Rinmanita | Zn₂Sb₂Mg₂Fe₄O₁₄(OH)₂ |
| Zincorinmanita-(Zn) | Zn₂Sb₂(Fe³⁺₄Zn₂)O₁₄(OH)₂ |

## Referències

* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 83». European Journal of Mineralogy, 37, 1, 12-02-2025, pàg. 75–78. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-37-75-2025 [Consulta: 12 febrer 2025].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 80». European Journal of Mineralogy, 36, 4, 15-08-2024, pàg. 599–604. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-599-2024 [Consulta: 16 agost 2024].
* ↑ Chukanov, Nikita V.; Gridchina, Vasilisa M.; Rastsvetaeva, Ramiza K.; Zubkova, Natalia V.; Pekov, Igor V. «Nolanite supergroup of minerals: nomenclature and classification». European Journal of Mineralogy, 37, 2, 06-03-2025, pàg. 133–142. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-37-133-2025 [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «Majindeite». Mindat. [Consulta: 16 agost 2024].
# Gnathophis microps

Gnathophis microps és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 200 i 320 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: Austràlia Occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1860. Neue aalaehnliche Fische des Hamburger Museums. Abh. Naturwiss. Ver. Hamburg v. 4 (núm. 2). 1-29 + suppl. 1-4.
* ↑ Karmóvskaia, E. S. & J. R. Paxton, 2000. Revision of the Australian congrid eels of the genus Gnathophis (family Congridae), with descriptions of six new species. J. Ichthyol. v. 40 (Suppl. 1): S1-S14.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Himalchuli

L'Himalchuli és la segona muntanya més alta del Mansiri Himal, part de l'Himàlaia nepalès. Queda al sud del Manāslu, un dels vuitmils. L'Himalchuli té tres pics principals: Est (7.893 m), oest (7.540 m) i nord (7.371 m). També s'escriu de vegades per separat, "Himal Chuli".

## Trets destacats

L'Himalchuli és la muntanya núm. 18 en altura de les muntanyes del món (utilitzant un tall d'almenys 500 metres de prominència, o re-ascens). L'Himalchuli també destaca pel seu llarg relleu vertical sobre el terreny local. Per exemple, s'alça 7.000 m sobre el riu Marsyangdi al sud-oest en al voltant de 27 km de distància horitzontal.

## Història d'ascensos

Es feren visites d'exploració a l'imperi el 1950 i 1954. Un primer intent el 1955 fracassà i n'hi hagué altres el 1958 i 1959.
El primer ascens es realitzà el 1960, per Hisashi Tanabe i Masahiro Harada, del Japó. La ruta seguia la "cresta Sickle" des del sud-oest. Primer ascendiren al seient entre els pics oest i principal, on col·locaren l'últim dels seus sis camps. Aquest ascens fou d'alguna manera inusual per un cim de menys de 8.000 en utilitzar bombones d'oxigen.
L'Índex Himalai llista cinc altres ascensos d'aquest pic, i altres 10 intents infructuosos. Els ascensos foren per diverses rutes en les cares sud, sud-oest i sud-est de la muntanya.
El pic oest fou escalat per primera vegada el 1978 per dos membres d'una expedició japonesa al pic principal de l'Himalchuli. L'escalaren des del sud (el Dordi Khola) i s'aproximaren al cim del pic occidental des de l'est.
El pic nord fou escalat per primera vegada el 1985 per una expedició coreana, a través de la cara nord.

## Fonts

* High Asia: An Illustrated History of the 7000 Metre Peaks, de Jill Neate, ISBN 0-89886-238-8
* Índex Himalai
* Arxius DEM per l'Himàlaia (Versions corregides per dades SRTM)

## Altres referències

* American Alpine Journal Arxivat 2006-04-22 a Wayback Machine.