OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Compsura heterura

Compsura heterura és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius São Francisco i Parnaíba, i rius de Ceará, Rio Grande do Norte, Paraíba i Pernambuco (Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Mem. Carnegie Mus. v. 7 (núm. 1). 1-99.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Memoirs of the Carnegie Museum v. 7 (núm. 1): 1-99, Pls. 1-17.
* ↑ «Compsura heterura». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Concepció Guillén Martínez

Concepció Guillén Martínez, Albox (Almeria) 1907 - Lleida, 13 Maig 1943) Fou una miliciana coneguda amb els sobrenoms de La Baeta i La Lleona. Sotmesa a Consell de Guerra Sumaríssim, fou l'última dona afusellada a Catalunya, víctima de la Repressió Franquista.
Nascuda a la Parròquia d'Albox (Almeria) filla de Pedro i Antónia, era de condició molt humil i havia emigrat a Catalunya. Vivia amb una filla petita a la barriada del Somorrostro de Barcelona i es guanyava la vida venent verdures en una parada ambulant al Mercat de la Concepció. Estava alfabetitzada i tenia ideals esquerrans. El 1936 a l'esclatar la Guerra Civil, convivia amb Juan Baeta Sánchez, un activista de la FAI al qual va seguir quan es va traslladar a la Seu d'Urgell. Disposats a defensar la República i fer alhora la Revolució Proletària, van formar part del Comitè Local de les Milícies Antifeixistes.
La derrota de l'Exèrcit Popular de la República, va establir un nou ordre i s'inicià una cruenta repressió dels vençuts. El BOE del 9 de febrer de 1939 dos mesos abans que s'acabés oficialment la guerra, va publicar la Llei d'Incoació d'Expedients de Responsabilitats Polítiques, per la qual tots els voluntaris al front, militans de partits catalanistes, comunistes, anarquistes, sindicalistes, mestres, milicianes, dones antifeixistes, Socors Roig, etc. havien de ser investigats. Els Ajuntaments van ser obligats a elaborar llistes de sospitosos i es fomentà la delació entre particulars.
Joan Baeta Sánchez havia mort al front. Concepció Guillén fou detinguda el 1940 i reclosa a la Presó de Dones de les Corts. Traslladada a Lleida, el 8 agost de 1941 s'inicià un llarg procés ple d'irregularitats i contradiccions. Durant gairabé dos anys se citaren a declarar més de 45 testimonis. Se l'acusà de ser una depravada llibertina, d'anar amb pantalons, portar pistola, conduir un cotxe i haver participat gairabé en tots els crims de la comarca. Una fotografia on apareix vestida de miliciana i que encara es conserva en el Procediment Sumaríssim, fou la prova definitiva per la seva sentència de mort.
El dia 13 de maig de 1943 a les 6 del matí, fou afusellada a la tàpia del Cementiri de Lleida. Tenia 36 anys.

## Referències

* ↑ Solé, Queralt «"La Lleona de la Seu"». Revista Cadí-Pedraforca n.12 (2012), 24-11-2021, pàg. 86-87.
* ↑ ««Dones afusellades pel franquisme a Catalunya»». Memòria Antifranquista del Baix Llobregat, núm. 19, 24-11-2021, pàg. 55-59.
* ↑ Marimón, Sílvia «Perilloses i Roges, (Queralt Solé investiga la història de 17 dones afusellades a Catalunya)». Diari Ara, 10-11-2016.
* ↑ «[XAC - Arxiu comarcal de l'Alt Urgell - Guia de recerca de la Guerra Civil a l'Alt Urgell]». Pau Chica Fernández, 01-03-2019. [Consulta: 26 octubre 2019].
* 1 2 «[Procedimiento Sumarisimo, Causa 023768 contra Concepción Guillén Martínez]» (en castellà). Archivo del Tribunal Militar Tercero, 1940-1943. [Consulta: 25 desembre 2018].
* ↑ Bella, Emili. «La Lleona de la Seu, cap de turc comarcal - 10 des 2016». [Consulta: 25 octubre 2019].
# Concert per a clarinet núm. 1 (Weber)

El Concert per a clarinet núm. 1 en fa menor, op. 73 (J. 114), va ser escrit per Carl Maria von Weber per al clarinetista Heinrich Bärmann l'any 1811. L'obra és molt apreciada dins del repertori de l'instrument. Està escrita per a clarinet en si bemoll. L'obra consta de tres moviments en la forma ràpid, lent, ràpid. Es va estrenar a Múnic el 13 de juny de 1811, amb la presència de Maximilià I Josep de Baviera.

## Estructura

* Allegro en fa menor, que modula a do bemoll major i posteriorment torna a fa menor amb un compàs de 3/4.
* Adagio ma non troppo en do major, que es transforma en do menor i mi bemoll major, i després torna a do major amb un compàs de 4/4.
* Rondo; Allegretto en fa major amb un compàs de 2/4.

## Origen i context

El 1811, Weber va guanyar una gran popularitat amb l'orquestra de la cort de Baviera, i va rebre moltes sol·licituds per composicions. Va atendre diverses d'aquestes demandes, inclosa la d'E.G. Brandt, el fagotista de la cort. En moltes de les seves obres, Weber va demostrar una clara preferència pels instruments de vent, escrivint nombroses composicions tant per a instruments solistes com per a conjunt. Per a Brandt, va escriure el Concert per a fagot i orquestra en fa major, op. 75, una peça de forma clàssica que treu profit de la gran versatilitat i rang de l'instrument, així com la seva capacitat per realitzar salts sobtats.
Weber va escriure des de Múnic l'abril de 1811: «D'ençà que vaig compondre el Concertino per a clarinet, tota l'orquestra ha estat un veritable mal de cap demanant-me concerts... dos concerts per a clarinet (un dels quals en fa menor ja està gairebé acabat), dues àries grans, un concert per a violoncel, un concert per a fagot. Veus que no em va tan malament, i molt probablement passaré l'estiu aquí, on guanyo tant que em queda una mica després de pagar la meva manutenció». Al llarg de bona part de la seva vida, Weber va haver de treballar de manera excessivament intensa només per poder sobreviure, tot i que no destacava per la seva robustesa física.

## Referències

* ↑ En aquest dia, 13 de juny: es va estrenar el Concert per a clarinet núm. 1 de Weber. per Georg Predota, Interlude
* ↑ «Von Weber: Clarinet Concerto No.1». Vox Allegretto. [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ Keener, Andrew. «Weber: Clarinet Concerto No.1 / Clarinet Concerto No.2 / Concertino For Clarinet And Orchestra». Chandos. [Consulta: 29 gener 2025].
# Concert per a clavecí núm. 6 (Bach)

El Concert per a clavecí num. 6, en fa major, BWV 1057, és una obra de Johann Sebastian Bach, el tercer concert per a clavecí d'un conjunt de sis concerts que aparegueren en un manuscrit autògraf, actualment a la Deutsche Staatsbibliothek de Berlín, i estan datats cap al 1738.

## Estructura i anàlisi

L'estructura de 3 moviments és la següent:
* Allegro
* Andante
* Allegro assai
La instrumentació és: clavecí solista, flauta dolça I/II, violí I/II, viola, i baix continu (violoncel, violone). La durada aproximada és d'uns 17 minuts.
És una transcripció del Concert de Brandenburg núm. 4, BWV 1049. Com també intervenen dues flautes solistes, aquest concert és més un concerto grosso. El clavecí té un paper més important:
* en general, s'encarrega principalment de la part del violí del concert original;
* en el trio del moviment lent (Andante), també té una part de la part de les flautes i del violí, tocant amb les flautes en harmonia a quatre veus;
* en el darrer moviment té una reducció de la fuga amb la corda;
* quan no és protagonista, té una important tasca com a part del baix continu.
Bach probablement situà aquest concert amb el propòsit que fos l'últim de la sèrie, com la culminació de la col·lecció, motivat per la riquesa del color instrumental que produeix la presència de les tres famílies d'instruments, i la part del clavecí és extraordinàriament variada i eficaç.

## Referències

* ↑ Mus. Ms Bach P 234
* 1 2 Werner Breig. Bach. Concertos for Harpsichord, Bärenreiter, 1999. ISMN: M-006-20451-9.
* ↑ La durada de referència és de l'enregistrament de Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).
* ↑ Werner Breig. Notes a l'enregistrament de la integral dels concerts per a clavecí realitzat per Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).

## Enllaços externs

* Harpsichord concertos, BWV 1052-1059, 1044 Arxivat 2008-08-27 a Wayback Machine. (PDF) - Provinent de la Bach Gesellschaft Ausgabe; de domini públic.
* Program notes Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. de la Los Angeles Chamber Orchestra
# Concert per a oboè núm. 1 (Händel)

El Concert per a oboè núm. 1 en si bemoll major (HWV 301) va ser compost per Georg Friedrich Händel; està escrit per a oboè, orquestra i baix continu. Fou publicat el 1740 en el quart volum de Select Harmony de Walsh. En altres catàlegs de la música de Händel l'obra es referencia com a HG xxi,85; i HHA iv/12,17.
Es considera que aquest concert és una obra primerenca de Händel i, fins i tot l'atribució a Händel ha estat qüestionada per qüestions estilístiques. Una interpretació típica de l'obra dura gairebé vuit minuts.

## Moviments

El concert consta de quatre moviments:
| Moviment | Caràcter | Notes |
| 1 | Adagio | |
| 2 | Allegro | |
| 3 | Siciliana | |
| 4 | Vivace | En el ritme d'un minuet |

## Vegeu també

* Concerts de Händel

## Referències

* 1 2 3 Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 797.
* ↑ The Musical Times, David Humphreys: 'HWV301', vol.151 no.1913 (Winter 2010), pp.2–3.

## Enllaços externs

* Concert per a oboè núm. 1: Partitura lliure a l'IMSLP.
# Concert per a piano núm. 3 (Martinů)

El Concert per a piano núm. 3, H. 316, fou compost per Bohuslav Martinů entre l'abril de 1947 i el març de 1948 a Nova York. El va dedicar a Rudolf Firkušný, que el va estrenar a Dallas el 20 de novembre de 1948 sota la direcció de Walter Hendl.

## Moviments

* Allegro
* Andante poco moderato
* Moderato - Allegro (poco)

## Referències

* ↑ «Informació de l'obra» (en anglès). Bohuslav Martinů Institute. [Consulta: 16 desembre 2018].
# Concert per a piano núm. 5 (Beethoven)

El Concert per a piano núm. 5 en mi bemoll major, anomenat Emperador, op. 73, de Ludwig van Beethoven, va ser compost entre 1809 i 1811. Està dedicat a l'arxiduc Rodolf d'Habsburg-Lorena. És un concert de la seva etapa intermèdia, en la qual ja s'obria pas cap al Romanticisme.
L'obra està escrita per a un piano solista i una orquestra composta per 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots, 2 trompes, 2 trompetes, timbals i instruments de corda.
Va ser estrenat el 28 de novembre de 1811 al Gewandhaus de Leipzig dirigit per Johann Philipp Christoph Schulz. El 1812, el seu deixeble Carl Czerny estrenava aquesta obra a Viena.
Aquest és un concert ben conegut i força popular. L'octubre del 2007 va obtenir el número 1 de la llista dels cent millors concerts clàssics de l'ABC (Australian Broadcasting Company's) Classic FM.
Com en el cas de la Sonata per a piano núm. 14, «Clar de Lluna», el títol d'"Emperador", a aquest concert, no va ser el mateix Beethoven qui l'hi va posar. Diu la llegenda que va ser un soldat francès que, impressionat per l'espectacularitat de l'obra, va cridar "És com l'emperador!", tot referint-se a Napoleó Bonaparte.

## Moviments

Com és usual en el concert clàssic, té tres moviments:
* Allegro
* Allegro un poco mosso
* Rondo: Allegro ma non tropo

## Anàlisi musical

Com en l'altre dels darrers concerts de Beethoven, Concert per a piano núm. 4 en sol major, el primer moviment és força llarg, d'uns vint minuts de durada. Comença amb tres acords plens d'orquestra, cadascun seguit per una cadència, que es repeteixen intermitentment durant tota la peça. Beethoven es mostra com el precursor de la tècnica en què un instrument solista, el piano, s'enfronta amb l'orquestra. En aquest cas, el solo de piano dura gairebé dos minuts. Posteriorment destacaren seguint el seu exemple Mendelssohn, Concert en mi menor, Op. 64 (1844) i Txaikovski, Concert per a piano núm. 1 en si bemoll menor, op. 23 (1874-75, rev. 1879 i 1889). A banda de les cadències de l'obertura, el moviment segueix l'estructura de sonata amb tres temes.
El segon moviment, en si major, és tranquil i reflexiu, en contrast amb el primer.
El moviment final és en forma de rondó (ABACABA). El piano comença tocant el seu tema principal, seguit de l'orquestra. La secció B del rondó comença amb escales del piano, abans que l'orquestra li respongui. La secció C és molt més llarga i presentant la secció A en tres claus diferents abans que el piano faci una cadència.

## Referències

* ↑ Obra comentada per Raimon Colomer i Víctor Solé
* ↑ Glass, Herbert. «About this Piece» (en anglès). La Phil. [Consulta: 6 març 2021].
# Concert per a violoncel núm. 1 (Haydn)

El Concert per a violoncel i orquestra núm. 1 en do major, Hob. VII B1, va ser compost per Joseph Haydn aproximadament entre 1761 i 1765 per a Joseph Weigl, compositor i en aquell moment destacat violoncel·lista de l'orquestra dels prínceps d'Esterházy que dirigia Haydn. Aquest concert es creia perdut fins que, el 1961 el musicòleg Oldřich Pulkert va descobrir-lo en el Museu Nacional de Praga, entre diversos documents pertanyents al castell Radenin.
Com en altres obres compostes per a Weigl, se li exigeix al solista un gran virtuosisme. El 1762 Haydn havia entrat al servei de la família Esterházy i podia disposar d'alguns instrumentistes de gran talent, per als quals va escriure durant aquest període un gran nombre de concerts, molts dels quals han desaparegut.
Les cadències del primer i segon moviment no són originals del compositor; normalment, el violoncel·lista toca cadències de compositors anònims del segle xviii o altres compostes després de 1961.
És una obra en què abunda el virtuosisme i alguns violoncel·listes destacats de la segona meitat del segle xx, com ara Jacqueline du Pré o Mstislav Rostropóvitx, van incorporar-lo al seu repertori.

## Moviments

El Concert per a violoncel i orquestra núm. 1 en do major de Haydn consta de tres moviments:
* Moderato
* Adagio
* Allegro molto

## Referències

* 1 2 «Cello Concerto No.1 in C major, Hob.VIIb:1 (Haydn, Joseph)» (en anglès). IMSLP - Petrucci Music Library. [Consulta: 6 abril 2023].
* 1 2 3 Furse, Edward Niel. Perspectives on the reception of Haydn's cello Concerto in C, with particular reference to musicological writings in English on Haydn's concertos and the classical concerto (pdf) (tesi) (en anglès). Birmingham: The University of Birmingham, septembre 2009 [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ Haydn, Joseph. Konzert in C für Violoncello und Orchester. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2007, p. V–VI. ISMN M-006-20254-6
* ↑ Vignal, Marc. Ressenya del disc: Cello Concertos. Haydn; Heinrich Schiff; Academy of St Martin-in-the-Fields; Sir Neville Marriner. Philips (420 923-2), 1988.

## Enllaços externs

* Programa de ràdio dedicat a l'obra
# Ethel Powe

Ethel Powe (Bladon Springs, 1883 - 1934) fou una pianista i compositora estatunidenca.
Estudià música en l'Escola Normal d'Alabama, i fou nomenada organista de l'església episcopal de la Trinitat de Hattiesburg (Mississipi).
Va compondre diversos cants i la música per la pantomima Childhood of Hiawatha, de Leila May Smith. A més se li deuen els treballs: Mississippi in the Musical World, The development of Music in Hattiesburg, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 1116 (ISBN 84-239-4546-4)
# Darius Rumeu i Torrents

Darius Rumeu i Torrents (Barcelona, 18 de juliol de 1849 - Barcelona, 9 de desembre de 1905) fou un aristòcrata i polític català, primer baró de Viver, títol que li atorgà Alfons XIII el 1901.
Era fill de Josep Rumeu i Vilardebò, advocat, natural de Mataró, i de Celestina Torrents i Bruguera, natural de Barcelona i filla del comerciant Carles Torrents i Miralda, de Manresa i Celestina Bruguera i Roger, de Barcelona. Casat amb Dolors Freixa i Peyra, foren pares de Darius Rumeu i Freixa, segon baró de Viver.
Militant del Partit Liberal Fusionista, fou elegit diputat a la Diputació de Barcelona pel districte de Mataró-Arenys de Mar a les eleccions de 1882, 1888, 1892, 1896 i 1901, fins que l'abril de 1905 deixà el seu càrrec. Fou diputat secretari el 1882-1884, vicepresident el 1894 i membre de les comissió administradora de la Llotja, de la Junta del Museu de Belles Arts de Barcelona i de l'Escola Lliure Provincial d'Arts i Oficis. En fou president des del novembre del 1898 fins a l'abril del 1903, i com a tal, encapçalà la delegació que el 1899 aniria a Madrid a entrevistar-se amb Francisco Silvela i Raimundo Fernández Villaverde per tal d'obtenir un concert econòmic sobre la recaptació de tributs, la negativa dels quals va provocar el tancament de caixes.

## Referències

* 1 2 «Naixements 1849-1851, núm. 22». AMCB, 18-07-1849.
* ↑ «Defuncions 1904-1906». AMCB, 09-07-1905.
* ↑ «esquela». La Vanguardia, 10-12-1905, pàg. 1.
* ↑ «Naixements 1886, núm. 5487». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 23-10-1886.
* ↑ «Darius RUMEU i TORRENTS, baró de Viver (1898-1903)». Les presidències de la Diputació de Barcelona. 1874-1864: entorn al Sexenni Democràtic. Diputació de Barcelona.
# Ianca

Ianca (pronunciació en romanès: [ˈJaŋka]) és una ciutat del comtat de Brăila, Muntènia (Romania). És la segona localitat urbana més gran del comtat de Brăila en número d'habitants (10.343).
Segons el cens del 2011, el 92,81% de la població es declarava romanesa i el 2,89% com a gitana (el 0,14% declarava una altra ètnia i el 4,14% no declarava una ètnia).

## Història

El primer esment de la ciutat data del 1834. Es va convertir oficialment en una ciutat el 1989, com a resultat del programa de sistematització rural romanès.

## Administració

La superfície de la ciutat és de 186 km², dels quals 10,9 km² tenen l'estatus de zona residencial. La ciutat administra sis pobles: Berlești, Gara Ianca, Oprișenești, Perișoru, Plopu i Târlele Filiu. També compta amb una gran base militar programada per ser transformada en un aeroport civil.

## Relacions Internacionals

Ianca està agermanada amb La Chapelle-sur-Erdre, França des del 2005.

## Fills il·lustres

* Virgil Huzum
* Ion Theodorescu-Sion

## Referències

* 1 2 Error: hi ha arxiuurl o arxiudata, però calen tots dos paràmetres.«Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 12 octubre 2021]. Arxivat 2016-01-18 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 12 octubre 2021]..
# Acropoma boholensis

Acropoma boholensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels acropomàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 13,2 cm de llargària màxima.
* 9 espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 7 radis tous a l'anal.
* Té l'anus més a prop de l'origen de l'aleta pelviana que de l'aleta anal.
* Escates cicloides a tot el cos, llevat del voltant de la part anterior de la línia lateral i la part ventral.

## Hàbitat

És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Temminck & Schlegel, 1843. Pisces, Fauna Japonica Parts 2-4: 21-72.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Yamanoue, Y. & K. Matsuura, 2002. A new species of the genus Acropoma (Perciformes: Acropomatidae) from the Philippines. Ichth. Research v. 49 (núm. 1): 21-24.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Yamanoue, Y. & K. Matsuura, 2002.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Dasyatis acutirostra

Dasyatis acutirostra és una espècie de peix de la família dels dasiàtids i de l'ordre dels myliobatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10,6 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 53–142 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic: l'Equador, el Japó i Corea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001. (anglès)
* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966. (anglès)
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units. (anglès)
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. (llatí)(xinès)

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri. (italià)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Nishida, K. & Nakaya, K., 1988. A new species of the genus Dasyatis (Elasmobranchii: Dasyatididae) from Southern Japan and lectotype designation of Dasyatis zugei. Japanese Journal of Ichthyology v. 35 (núm. 2): 115-123. (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315. (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Aguilar A., F., 2008. Dasyatis acutirostra (Nashida & Nakaya, 1988) new register of Dasyatis gender in Ecuadorian waters. Instituto Nacional de Pesca, Año 1 Núm. 1 - IRBA, 4 p. (anglès)
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p. (anglès)
* ↑ Nishida, K. i K. Nakaya, 1990. Taxonomy of the genus Dasyatis (Elasmobranchia, Dasyatidae) from the North Pacific. NOAA Tech. Rept. NMFS 90:327-346. (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)