OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Grau de Castelló

El barri del Grau de Castelló és el barri mariner de Castelló de la Plana, al País Valencià. Es troba a gairebé 4 km de la ciutat de Castelló i limita al Nord amb Benicàssim i al Sud en Almassora. Els seus habitants s'anomenen grauers.
Tot i que el Grau de Castelló mai ha tingut entitat pròpia, existix una consciència de poble propi diferenciat de Castelló. Així doncs els seus habitants quan es dirigeixen al centre de la Ciutat ho expressen dient: "Me'n vaig a Castelló" i el tinent alcalde és popularment conegut com a "l'alcalde".
Hi ha una central termoelèctrica de cicle combinat, la Central tèrmica de Castelló.

## Orígens

L'aparició de ruines procedents de l'etapa ibera i romana constaten la creença que la zona del Grau compta amb més de 2000 anys de tradició de comerç portuari. A més a més, durant els anys d'ocupació musulmana d'aquestes terres va haver-hi comerç, ja que el rei Jaume I va ordenar construir l'anomenat "Camí Vell de la Mar" per a unir la ciutat de Castelló amb la zona del barri del Grau on s'han trobat recentment les runes romanes i iberes. Els primers pescadors que es coneixen es daten de l'any 1398 i estaven domiciliats a la parròquia de Sant Tomàs, al carrer Escultor Viciano de Castelló. El primer cens del Grau com a barri independent data del 1865 amb 428 veïns.
L'activitat comercial des de la fundació no ha fet res més que créixer. Tradicionalment, la pesca ha sigut el motor econòmic i raó de ser de la localitat. Hui en dia son el port comercial i el Polígon Industrial d'El Serrallo les principals fonts de riquesa del poble. Diverses onades migratòries, primer d'Andalusia i La Manxa i posteriorment del Marroc, Romania i Latinoamèrica han augmentat la població. Actualment el Grau compta amb més de 15.000 habitants segons les darreres estimacions.

## Referències

* ↑ «El Grau de Castelló (Castellón de la Plana, Provincia de Castellón, España) - estadísticas de población, gráficos, mapa, ubicación, clima e información web». [Consulta: 3 setembre 2024].
# Minke Wang

Minke Wang (xinès simplificat: 王敏科, pinyin: Wáng Mǐnkē; Wenzhou, Zhejiang, 1978) és un escriptor xinés en llengua castellana.

## Biografia

La seua iaia fou la primera advocada de la ciutat de Wenzhou, en temps de la República de la Xina. El seu iaio patern, poeta d'estil clàssic vinculat al Guomindang, patí escarni públic amb el final de la Guerra Civil Xinesa. El iaio matern, d'altra banda, pertanyé al grup literari del Jiuye.
Es trasllada a València l'any 1988, amb 10 anys, i posteriorment viuria a Madrid i Valladolid. Tornaria a València en la dècada del 2020, amb la seua família. El 2007 esdevé el primer xinés en guanyar el Premi nacional de narrativa curta del periòdic El País.
El seu primer llibre fou el poemari mòh (2015); i també va escriure l'obra de teatre Un idioma propio (2018) estrenada en el Teatro María Guerrero. El 2025 guanya el V premi de No Ficció de Libros del Asteroide amb Voces de Ultramar.

## Referències

* 1 2 «Minke Wang gana el V Premio de No Ficción Libros del Asteroide con «Voces de ultramar».» (en castellà). [Consulta: 3 març 2025].
* 1 2 «Minke Wang: «Mi idea de literatura es un gesto vanguardista de hace cien años» - Cultural - ABC Color» (en castellà). [Consulta: 3 març 2025].
* 1 2 «Les famílies castellanoparlants que trien valencià». El Temps, 27-02-2025. [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «技压群雄 华裔王敏科荣获西班牙短篇小说创作奖-搜狐新闻». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ 20minutos. «'Voces de ultramar', de Minke Wang, gana el V premio de No Ficción de Libros del Asteroide, por una obra no terminada» (en castellà), 28-01-2025. [Consulta: 3 març 2025].
# Epígraf (matemàtiques)

En matemàtiques, l'epígraf d'una funció real $f:X\to \mathbb {R}$ és el conjunt de punts que estan damunt o per sobre la gràfica.
$\operatorname {epi} f=\{(x,y)\in X\times \mathbb {R} \mid y\geq f(x)\}$
L'epígraf estricte és només el conjunt de punts per sobre la gràfica sense la pròpia gràfica.
$\operatorname {epi} _{S}f=\{(x,y)\in X\times \mathbb {R} \mid y>f(x)\}$

## Referències

* ↑ Rockafellar, R. Tyrrell. VARIATIONAL ANALYSIS, 1997, p. 743 [Consulta: 4 març 2025].
# Habitatge al carrer Consolat de Mar, 33 (Barcelona)

L'habitatge al carrer Consolat de Mar, 33 és un edifici catalogat com a bé cultural d'interès local que forma part de les anominades Voltes dels Pintors, en una placeta del carrer del Consolat de Mar, molt a prop de Santa Maria del Mar. Juntament amb les Voltes dels Encants, fan d'aquest indret un conjunt urbà especialment suggeridor.

## Descripció

Consta de planta baixa, quatre pisos i terrat. Només és visible la cantonada que agafa forma axamfranada. S'obre una obertures per planta. La de la planta baixa és amb llinda de fusta que es recolza sobre mènsules lobulades; el parament és de pedra. Té davant un porxo transitable amb embigat de fusta recolzat sobre pilars prismàtics de pedra. Als pisos superiors s'obren portes allindanades que donen a balcons sense voladís i amb la barana de ferro forjat. El parament està arrebossat i pintat de color d'ocre.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Consolat de Mar, 33». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.

## Vegeu també

* Voltes dels Encants i dels Pintors
# Escut de Senterada

L'escut oficial de Senterada té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un moltó de gules dret encollarat, clarinat i ungulat d'atzur, acompanyat de 2 rodelles de gules carregades de 3 palles d'or posades en banda, una a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988 i publicat al DOGC el 9 de novembre del mateix any amb el número 1066, substituint l'escut antic que, per absència d'un escut propi, era el de Catalunya, simplement amb el nom del poble a la capçalera.

## Interpretació

El poble va pertànyer majoritàriament a la baronia de Bellera, dins el comtat de Pallars (els pobles de Burguet, Cérvoles i Naens, pertanyents a Senterada, eren dels Erill). El moltó de gules sobre camper d'or són les armes dels barons de Bellera, i les dues rodelles contenen les armes parlants dels comtes de Pallars, tres palles d'or sobre camper de gules.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Senterada.» ( PDF). DOGC núm. 1066. Generalitat de Catalunya, 09-11-1988. [Consulta: 25 juny 2010].
# Oromo

L'oromo (/ˈɒrəmoʊ/ o /ɔːˈroʊmoʊ/; Oromo: Afaan Oromoo) és una llengua afroasiàtica que pertany a la branca cuixític. És originària de l'estat etíop d'Oròmia i és parlada predominantment pel poble oromo i els grups ètnics veïns de la Banya d'Àfrica. S'utilitza com a llengua franca sobretot a Etiòpia i el nord-est de Kenya.
Amb més de 36 milions de parlants, que representen el 33,8% de la població etíop total, l'oromo és l'idioma amb més parlants nadius a Etiòpia, i se situa com la segona llengua més parlada a Etiòpia per nombre total de parlants (inclosos els de segona llengua), després de l'amhàric. Altres formes d'oromo són parlades com a primera llengua per mig milió de persones en parts del nord i l'est de Kenya i també és parlat per un nombre menor d'emigrants a altres països africans com Sud-àfrica, Líbia, Egipte i Sudan. L'oromo és la llengua cuixítica més parlada i una de les cinc llengües africanes amb més població de parlants nadius.

## Referències

* ↑ Bauer, Laurie. The Linguistics Student's Handbook (en anglès). Edinburgh: Edinburgh University Press, 2007. ISBN 978-0-7486-2759-2.
* ↑ «Oromo». A: Dictionary Reference (en anglès).
* ↑ «Oromo». A: TheFreeDictionary.com (en anglès).
* ↑ Bulcha, Merkuria «The Politics of Linguistic Homogenization in Ethiopia and the Conflict over the Status of Afaan Oromoo» (en anglès). African Affairs, vol. 96, 384, 1997, pàg. 325–352. DOI: 10.1093/oxfordjournals.afraf.a007852. JSTOR: 723182.
* ↑ «Oromo (Afaan Oromo, Oromiffa, Oromoo)» (en anglès). Language Centre Resources. University of Cambridge. [Consulta: 14 juliol 2021].
* ↑ «Oromo Language» (en anglès). MustGo. [Consulta: 14 juliol 2021].
* ↑ «Ethiopia» (en anglès). Ethnologue. [Consulta: 15 juliol 2021].
* ↑ «Ethiopia» (en anglès). The World Factbook. Central Intelligence Agency, 06-06-2022.
* ↑ «Amharic» (en anglès). [Consulta: 11 juliol 2022].
* ↑ «Oromo» (en anglès). Ethnologue. Arxivat de l'original el 2016-08-25. [Consulta: 22 agost 2016].
* ↑ «BBC World Service - Newsday, Children's books breathe new life into Oromo language» (en anglès britànic). [Consulta: 11 juliol 2022].
# Edmond Larivière

Edmond Larivière (París, 1811 - Londres, 15 d'agost de 1842) fou un arpista i compositor francès. El 1838 fixà la residència a Londres, després d'haver viatjat per espai d'alguns anys. Va compondre dues dotzenes d'obres, escrites per a arpa sola o amb acompanyament de piano, entre les que hi figuren uns Exercices et études pour la harpe (París), un Caprice (París), Tarantelle (París) i divers altres, basades en temes d'òperes distintes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 852 ISBN 84 239-4529-4
# Paroaria

Paroaria és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 6 espècies:
* Sit cardenal crestat (Paroaria coronata Miller, JF, 1776)
* Sit cardenal del Brasil (Paroaria dominicana Linnaeus, 1758)
* Sit cardenal emmascarat (Paroaria nigrogenis Lafresnaye, 1846)
* Sit cardenal front-roig (Paroaria baeri Hellmayr, 1907)
* Sit cardenal becgroc (Paroaria capitata d'Orbigny & Lafresnaye, 1837)
* Sit cardenal d'ulleres (Paroaria gularis Linnaeus, 1776)

## Referències

* ↑ «Paroaria (Paroaria sp.) - Avibase». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Paroaria Bonaparte, 1832» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 4 març 2025].
# Contrafagot

El contrafagot és un aeròfon, un instrument de vent de fusta, de la família de l'oboè. És similar al fagot, però força més gran. El seu ús en l'orquestra sempre ha estat excepcional. Està construït totalment de fusta, exceptuant-ne el tudell i el pavelló. Té un tub de més 5,90 m de longitud i pesa uns 10 kg. Com que el tub és tan llarg es doblega tres vegades sobre si mateix, i d'aquesta manera l'instrument només assoleix una altura d'1,60 m. A causa del seu excessiu pes, per tocar-lo cal recolzar-lo en una pica de ferro.
Aquest instrument que es troba en totes les grans orquestres modernes, només es diferencia del fagot per la seva mida, aproximadament el doble, i pel seu diapasó que és una octava més greu. El tub d'aquest instrument és de la categoria dels anomenats instruments de 32 peus, com el contrabaix, i com aquest, sona l'octava greu del so indicat en el pentagrama. El so més greu de l'instrument és un Si bemoll. Tot i així, els models més moderns de l'instrument són capaços de generar notes encara més greus.

## Repertori

Com a instrument solista s'usa rarament. Beethoven l'empra amb efecte admirable en l'escena de la presó a l'òpera "Fidelio", a més d'utilitzar-lo també al final de les seves Simfonies núm. 5 i núm. 9, però com a simple reforç dels baixos. En les "Variacions sobre un tema de Haydn" de Brahms, exerceix així mateix un paper important.
Altres exemples del seu ús els trobem en la Salomé de Richard Strauss, el "Nen i els Sortilegis" i "La meva Mare l'Oca" de Maurice Ravel, així com, en un paper més relegat, en nombroses obres de compositors del segle XIX com Hector Berlioz o Johannes Brahms, i també en obres de compositors del segle XX, com Béla Bartók, Arnold Bax o Alban Berg.

## Referències

* ↑ «Contrabassoon | musical instrument | Britannica» (en anglès). [Consulta: 21 desembre 2024].
* ↑ «List of Compositions Featuring the Contrabassoon - IMSLP». [Consulta: 7 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Informació sobre la Contrafagot Arxivat 2011-07-25 a Wayback Machine.
* Discografia del contrafagot
* The Contraforte Arxivat 2006-04-06 a Wayback Machine., Guntram Wolf/Benedikt Eppelsheim's contrabassoon.
* Big Bassoon! - Susan Nigro
Viccionari
# Convenció de Viena sobre relacions consulars

La Convenció de Viena Sobre relacions consulars és un tractat internacional obert a la firma a Viena el 24 d'abril de 1963, al terme de la corresponent conferència codificadora convocada per les Nacions Unides.
Consta de setanta-nou articles. S'hi regulen en forma de disposicions positives les relacions consulars, tant respecte a les funcions consulars com a tals, com referent a l'estatut de les oficines i els funcionaris consulars; abraça tant els funcionaris de carrera com els honoraris.
Aquest tractat defineix, entre d'altres, la protecció consular. Es tracta del conjunt d'accions que els funcionaris consulars d'un estat sobirà poden realitzar davant de les autoritats de l'estat hoste, en benefici dels seus ciutadans. Aquestes accions són limitats pel dret internacional en general i de la Convenció en particular.
Les relacions consulars se solen concloure per de tractats bilaterals i de les respectives legislacions internes, així com dels corresponents costums internacionals.
Els estats que no subscriuen la convenció organitzen les seves relacions consulars pel costum internacional i tractats bilaterals. De vegades, estats subscriptors de la Convenció mantenen tractats bilaterals, per precisar aspectes que no hi són gaire detallats.

## Referències

* ↑ «Vienna Convention on Consular Relations». United Nations Treaty Collection. Nacions Unides. Arxivat de l'original el 2015-01-01. [Consulta: 10 març 2014].
* ↑ O'Brien, John. International Law (en anglès). Routledge, 2001, p. 313. ISBN 1135339872.

## Enllaços externs

* Text oficial de l'ONU, en francès
* «DL núm. 16 - Projecte de llei de l'acció exterior de Catalunya. Nacions Unides». Parlament de Catalunya.
# Convent de Monti-sion (Palma)

El convent de Monti-sion és un convent jesuïta situat al carrer de Monti-sion, núm. 22, de la ciutat de Mallorca.
El 1561 arriba la Companyia de Jesús a Mallorca comanada per Jeroni Nadal. Els jesuïtes ocuparen el que havia estat la seu anterior del primer Estudi General Lul·lià, abans era el solar de la Sinagoga Major. El 1571 Bartomeu Coch va començar les obres de la nova església, finançades per Ramon de Verí. La gran influència dels Jesuïtes, en el món socicocultural, els va enemistar amb el poder reial.
L'edifici de l'església té una sola nau, amb capçalera quadrangular i 6 capelletes a tots dos costats. La primera, a l'esquerra, conté el sepulcre de sant Alonso Rodríguez, que va ser durant molts anys porter de la dita església fins que va morir l'any 1617. La nau està coberta de voltes de canó amb llumetes sostingudes per pilastres de fusta estriats. Totes les capelles i l'absis tenen volta de creueria. Sota l'ingrés hi ha la tribuna del cor sostinguda per una volta de creueria i un arc rebaixat. El retaule major es va començar l'any 1607. A la dreta del presbiteri hi ha el sepulcre de Ramon de Verí. Hi ha, també, una taula gòtica del segle xiv dedicada a la Mare de Déu; un llenç de la primera meitat del segle xvii que representa la Immaculada, obra de Joan Bestard; i una pintura barroca de Joan Torres (1687), que escenifica l'aparició de Crist a Ignasi de Loiola.
Pel que fa a les dependències conventuals, actualment i d'ençà de les desamortitzacions acull l'escola de Nostra Senyora de Monti-sion, encara que, avui en dia, la major part dels cursos van a un nou complex situat a Son Rapinya, vora la via de Cintura i els altres complexos de la Salle i la Puresa.

## Bibliografia

* Valero, Gaspar (1993). Itineraris pel centre històric de Palma. Palma, Ajuntament de Palma. ISBN 84-87159-49-4

## Enllaços externs

* Localització a Google Maps
# Cor Kee

Cor Kee (Zaandam (Holanda del Nord), 24 de novembre, 1900 - Idem. 3 de gener, 1997), va ser un organista i compositor neerlandès.

## Biografia

Cor Kee va ser alumne de Jan Zwart, excepte el període entre 1917 i 1918, quan va assistir a un curs al Conservatori d'Amsterdam. Durant aquest període, Jean-Baptiste de Pauw va ser el seu professor d'orgue.
Durant molt de temps, Cor Kee va ser professor especialista d'orgue al Conservatori d'Utrechts i professor d'improvisació a l'acadèmia internacional d'estiu de Haarlem. També va aparèixer regularment com a professor convidat en diversos cursos estrangers. El nivell dels seus alumnes d'improvisació era excel·lent; alguns d'ells van guanyar els primers premis a l'International Organ Improvisatieconcours de Haarlem i al "National Orgelimprovisatieconcours" de Bolsward.
De 1922 a 1924 Kee va ser organista del "Singelkerk" d'Amsterdam. Després va treballar a la "Ronde Lutherse Kerk" d'Amsterdam. Hi va tocar l'orgue fins que la comunitat protestant va tancar l'església per als serveis el gener de 1935. Des de llavors, Cor Kee va tocar a l'Oude Lutherse Kerk de l'Spui, on va celebrar el seu jubileu de plata com a organista de la comunitat protestant el 1964.
Kee es va fer conegut com a compositor a través de les seves tres col·leccions "Psalmen voor Orgel", "Reeksveranderingen invier secties" i "Phases for Organ". El 1975 es va crear la composició "Amsterdam, 700 jaar lusthof", que es va publicar amb la lletra del compositor.
Cor Kee va ser el pare de l'organista Piet Kee.

## Fonts

* Het ORGEL 103 (2007), núm. 3, 20-32 (Memòria del 13 de març de 2016 a Internet Archive)
# Corcyrogobius

Corcyrogobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Corcyrogobius liechtensteini (Kolombatovic, 1891)
* Corcyrogobius lubbocki (Miller, 1988)

## Referències

* ↑ Miller P. J., 1972. Generic status and redescription of the Mediterranean fish Gobius liechtensteini (Kolombatovic, 1891) (Telostei: Gobioidea), and its affinities with certain American and Indo-Pacific gobies. J. Nat. Hist. v. 6 (núm. 4). 395-407.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Kolombatovic, G., 1891. Glamoci (Gobii) spljetskog pomorskog okruzja u Dalmaciji. (Gobii della Dalmazia). Spalato: 3-29.
* ↑ Ahnelt, H., P. J. Miller i R. A. Patzner, 1994: Systematics and distribution of two rare Mediterranean gobies, Corcyrogobius liechtensteini and Odondebuenia balearica (Teleostei: Gobiidae). Cybium v. 18 (núm. 2): 169-176.
* ↑ Scsepka, S. i H. Ahnelt, 1999: Wiederbeschreibung von Gammogobius steinitzi (Bath, 1971) sowie ein Erstnachweis von Corcyrogobius liechtensteini (Kolombatovic, 1891) für Frankreich (Pisces, Gobiidae). Senckenbergiana Biologica v. 79 (núm. 1): 71-81.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Miller, P. J., 1988: New species of Corcyrogobius, Thorogobius and Wheelerigobius from west Africa (Teleostei: Gobiidae). Journal of Natural History v. 22 (núm. 5): 1245-1262.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Corcyrogobius liechtensteini

Corcyrogobius liechtensteini és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Mediterrània: Mar Adriàtica, Eivissa i el nord de la mar Tirrena.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Miller P. J., 1972. Generic status and redescription of the Mediterranean fish Gobius liechtensteini (Kolombatovic, 1891) (Telostei: Gobioidea), and its affinities with certain American and Indo-Pacific gobies. J. Nat. Hist. v. 6 (núm. 4). 395-407.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kolombatovic, G., 1891. Glamoci (Gobii) spljetskog pomorskog okruzja u Dalmaciji. (Gobii della Dalmazia). Spalato: 3-29.
* ↑ «Corcyrogobius liechtensteini». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Corcyrogobius liechtensteini» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* ↑ Miller, P.J. 1986.
* ↑ Ahnelt, H., J. Herler, S. Scsepka i R.A. Patzner, 1998. First records of two rare Mediterranean Gobiidae in the northern Tyrrhenian Sea. Cybium 22(2):183-186.
* ↑ Ahnelt, H. i R.A. Patzner, 1995. A new species of Didogobius (Teleostei: Gobiidae) from the western Mediterranean. Cybium 19(1):95-102.
* ↑ Louisy, P., 2001. Guide d'identification des poissons marins. Europe et Méditerranée. París: Eds. Eugène Ulmer.
* ↑ Mercader L., D. Lloris i J. Rucabado, 2003. Tots els peixos del Mar Català. Diagnosi i claus d'identificació. Institut d'Estudis Catalans. Barcelona. 350p.
* ↑ Miller, P.J., 1979. Gobiidae. p. 483-515. A: J.C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* ↑ Plejic, T., 2007. Fische der Adria. Das romanische Element in der kroatischen Ichthyofauna. Mit Glossar der Adriafische Kroatisch-Englisch-Deutsch-Italienisch. Diploma Thesis. University of Leipzig Institute of Applied Linguistics and Translational Studies.
* ↑ Quignard, J.-P. i J.A. Tomasini, 2000. Mediterranean fish biodiversity. Biol. Mar. Mediterr. 7(3):1-66.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de Setcases

L'escut oficial de Setcases té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, 7 cases d'argent posades 2.3.2. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 20 de setembre de 1993 i publicat al DOGC el 4 d'octubre del mateix any amb el número 1804. Abans d'acabar l'any el 10 de novembre es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 1819.
Les set cases són un senyal parlant referit al nom del poble.

## Vegeu també

* Bandera de Setcases
* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 20 de setembre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Setcases. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 1819, pàg. 7371, de 10.11.1993).» ( PDF). DOGC núm. 1804. Generalitat de Catalunya, 04-10-1993. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a la Resolució de 20 de setembre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Setcases (DOGC núm. 1804, pàg. 6607, de 4.10.1993).» ( PDF). DOGC núm. 1819. Generalitat de Catalunya, 10-11-1993. [Consulta: 8 desembre 2013].