OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Ribas i Gabriel

Josep Ribas i Gabriel (Gràcia, 29 de juny de 1882 - Barcelona, 31 d'agost de 1934) fou un compositor i director d'orquestra català.
Ribas va néixer a la Vila de Gràcia, quan l’actual barri barceloní encara era municipi independent. En concret al núm. 13 de la Plaça del Nord de la Vila, on la seva família tenia un negoci familiar (un forn de pa). Posteriorment es va fer un lloc en el panorama musical de Barcelona. Va compondre cançons, obres escèniques i peces ballables; fou director d’orquestra a teatres, cinemes i sales de ball, a més de donar lliçons de música. Algunes de les seves obres escèniques foren Fígaro, Gall de Ripoll (1924), Primavera o La Tuna de Alcalá (1926).
Ribas va morir el 1934, als 52 anys, a causa d’una pneumònia, deixant vídua i dues filles.

## Pel teu amor

L’èxit més gran del compositor va arribar a través del fragment d'una de les seves obres escèniques. El 21 de desembre de 1922 va estrenar al Teatre Tívoli de Barcelona Pel teu amor, sainet líric en dos actes, dos quadres i onze números, amb lletra de Miquel Poal i Aregall. L'obra no va tenir massa èxit, i al poc temps va desaparèixer de la cartellera. No obstant, el tenor Emili Vendrell, qui formava part de l'elenc que va estrenar l'obra, va fixar-se en un dels números (la Cançó d’en Blai) i el va incorporar al seu repertori. La peça, també titulada Pel teu amor, va obtenir una popularitat enorme amb el nom de Rosó, fins esdevenir una les peces més conegudes del repertori líric en català.

## Referències

* 1 2 3 «"Rosó, llum de la meva vida" va néixer a la Plaça del Nord». L’Independent de Gràcia, 22-07-2022.
* 1 2 «Cent anys de Rosó, llum de la nostra vida». Diario de Mallorca, 14-07-2022.
* ↑ «El maestro Ribas» (en castellà). La Vanguardia p. 17, 04-09-1934.
* ↑ «Pel teu amor». teatremusical.cat. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ «Teatre Tívoli». Revista Musical Catalana, 228, 12-1922, pàg. 299.

## Enllaços externs

* Notes biogràfiques
# Josep Serrés i Pascual

Josep Serrés i Pascual (Móra d'Ebre, 1 de febrer de 1906 - Terrassa, 18 d'octubre de 1984) fou un compositor i músic terrassenc.
Va ser instrumentista de violí i piano. Després de tornar de la guerra, als anys quaranta formà el "Quartet Renaixença" (hi ha hagut altres conjunts homònims) i també tocà el tible, breument, a la cobla "Ciutat de Terrassa". Vinculat a Terrassa, hi dirigí el cor "Els Amics", l'escolania de l'església de la Sagrada Família i fundà la coral "Santa Cecília". Se li atribueixen set sardanes.

## Obres

* Himne de l’Agrupació de Pessebristes de Terrassa (1950), amb lletra de Ramon Alzamora
* Quartet núm. 3
* Quartet en mi bemoll
* Rosari per a 1 v i Ac
* Cançons: Ave Maria, Cançó de la molinera, Cançoneta de maig, Cant de joventut, De l'alba al foscant, Madrigal, Vetllant a la nit (per a tenor i piano); Tres camins, per a soprano i quartet de corda
* Goigs a Sant Eloi (1940, reedicions posteriors), a la Verge de Montserrat (1949), a Sant Agustí (1952, reedicions posteriors), als Sants Eloi i Llorenç (1960)

### Sardanes

* Espigues i roselles (1937)
* Maria Gràcia
* Maria Mercè
* Nuri (1975)
* Primavera
* Rosa
* Santperenca i Terrassenca gentil, ambdues d'autoria dubtosa, potser d'Emili Renalias

## Referències

* 1 2 «Sardanes de Josep Serrés». [Consulta: 28 abril 2023].
* 1 2 3 «Sesión Musical dedicada al joven compositor José Serres» (PDF) (en castellà). Tarrasa. Boletín informativo de F.E.T. y de las J.O.N.S., 25-06-1940. [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ «Arxiu Enric Ribó» (PDF). Biblioteca Nacional de Catalunya, 01-01-2007. [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ Verdaguer, Joaquim «Les caramelles a Terrassa». Nació digital, 28-03-2016 [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ «Breus notes biogràfiques, al web "Músics per la cobla"». [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ Freixas i Vivó, Josep. «Josep Serres i Pascual». A: Musiquer terrassenc. Terrassa: Fundació Torre del Palau, 2011, p. 168-169.
* ↑ Serres, Josep. Rosari a la Verge del Roser / a una veu i harmonium ú orge / amb tot el respecte al bon amic / Rª Mossen Domenec Pié / Josep Serres". Arxiu de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa. Fons de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa, dècada de 1930.
* ↑ «Apunts biogràfics i històrics: músics». A: Els Goigs de Terrassa. Terrassa: Fundació Torre del Palau, 2014, p. 1169-1185.
* ↑ «Diumenge, sardanes a la plaça Clavé». Front, 12 Febrer 1937, pàg. 2. «Partitures i documentació de Ramon Serrat. Secció de Música Biblioteca de Catalunya 2009, actualització 2015». [Consulta: 28 abril 2023].
# Josep Tàrrech Bofarull

Josep Tàrrech Bofarull (Reus, 1821 - segle XIX) va ser un militar català
Amb 15 anys, el 1836, durant la Primera Guerra Carlina, va ser voluntari a l'exèrcit, destinat al Primer Batalló Franc de Catalunya. Va prendre part en accions a Riudecols i Alforja. Al llarg de 1837, prengué part en diverses operacions sota el comandament del general Baró de Meer a Solsona; també participà en el setge de Vilanova, a les ordres del coronel José Clemente, a la batalla del 22 de juny a Girona i a altres accions contra els carlins. Durant els anys 1838 i 1839 efectuà diverses accions a Osca, Ripoll, Solsona, Peracamps i Àger. Participà en les operacions als Fets de Peracamps i a Cardona, per les que va ser condecorat amb la Medalla de Maria Isabel Luisa, el 1840. Va estar en actiu fins al 1841, quan es va dissoldre el Batalló. Llicenciat fins al 1859, es reincorporà a l'exèrcit aquell any, quan, amb motiu de la guerra d'Àfrica es creà el Batalló de Voluntaris Catalans, on entrà amb el grau d'alferes, sota les ordres de Joan Prim. Es destacà a la batalla de Wad-Ras per la que se li concedí la Creu de Sant Ferran de Primera Classe i va ser ascendit a sotstinent d'infanteria. Tornat a la península el 1861, va ser enviat en comissió militar a l'illa de Santo Domingo, i després acompanyà a Prim en l'expedició a Mèxic, d'on tornà el 1863. El 1868 obté el grau de capità. El 1872 va prendre part en operacions contra partides carlistes a Navarra i al País Basc. El 1873 és nomenat comandant militar de Riudoms per tal de lluitar contra les partides carlines de la comarca. Durant la Primera República va ser destinat a València. El 1875, amb el grau de comandant, es casa a Gràcia amb Josepa Herráinz. Prengué part en accions de guerra contra els carlistes pel País Valencià i per Catalunya. El 1876 el seu batalló formava part de l'exèrcit d'honor que va acompanyar a Alfons XII en la seva entrada a Madrid. El 1877 va ser destinat a Extremadura, i després a Oviedo, on es llicencià el 1879. La pensió que li quedava era més aviat escassa i va patir dificultats econòmiques. Es desconeix la data de la seva mort.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 640.

## Bibliografia

* Alfredo Redondo. "Josep Tàrrech Bofarull: història d'un militar reusenc". A: A Carn!, any II, núm. 5 (setembre 2007)
# Josep Vives i Solé

Josep Vives i Solé (Montferri, 14 de març de 1928 - Sant Cugat del Vallès, 26 de desembre de 2015) fou un sacerdot jesuïta, patròleg i hel·lenista català.
Va entrar al noviciat de Veruela (província de Saragossa) de la Companyia de Jesús el 1945 i s'ordenà sacerdot al 1959. Va estudiar Filosofia, Teologia i Filologia Clàssica a Barcelona, Oxford i Londres.
Doctor en Teologia, exercí de professor de Filosofia, Teologia i Filologia Grega en diversos centres, entre ells a l'Institut de teologia Fonamental de Sant Cugat del Vallès, a la Universitat de Barcelona, a la Universitat Autònoma de Barcelona o a la Facultat de teologia de Catalunya.
Entre les seves obres destaquen:
-en patrística
* Los Padres de la Iglesia. Textos doctrinales del cristianismo desde los orígenes en San Atanasio (1971)
* Els cent consells espirituals del Pare Diàdoc, traduïts i presentats (1981)
* La introducció i traducció de les obres Exposició de la predicació evangèlica, d'Ireneu de Lió, i Sobre la Pasqua, de Melitó de Sardes, dins la col·lecció Clàssics del Cristianisme (1989)
-en filosofia grega
* Génesis y evolución de la ética platónica (1970)
* L'edició i introducció de l'obra de Plató, Apologia de Sòcrates, Critó, Eutifró, Protàgores, amb traducció de Joan Crexells (1981)
-en teologia
* Creure el Credo (1986)
* Si sentiu la seva veu. Exploració cristiana del misteri de Déu (1988).
Com a membre de Cristianisme i Justícia, publicà diversos quaderns com Comentari al Document Ratzinger sobre la Teologia de l'Alliberament (1984), Parlar de Déu a l'albada del segle XXI? (1997), o Carta a Mª Àngels (2004), entre d'altres.

## Referències

* ↑ González Faus, José Ignacio «Josep Vives i Solé: Un teólogo tan descreído como creyente» (en castellà). Revista catalana de teologia, vol. 41, núm. 1, 2016, pàg. 281-283. ISSN: 0210-5551.
* ↑ «Josep Vives i Solé». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ha mort el jesuïta i teòleg Josep Vives». jesuites.net, 28-12-2015 [Consulta: 13 maig 2018]. Arxivat 26 April 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Homenatge al Pare Josep Vives i Solé S.J.». uab.cat, 21-10-2016 [Consulta: 13 maig 2018].

## Enllaços externs

* Homenatge al P. Josep Vives i Solé, sj (1928-2015), eds. J. Cors i Meyà, J. Medina Casanovas, Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2019
# Joseph Caillot

Joseph Caillot (París, 24 de gener de 1733 - idm. 30 de setembre de 1816), fou un actor i cantant francès que debutà en la Comèdia Italiana el 1760.
La seva agradable fisonomia, la seva veu excepcional i el seu enginy gens comú, el feren un dels actors predilectes del públic francès i li crearen gran reputació. Destacà tan el mateix en el gènere còmic i en el buffo com en el dramàtic i patriòtic, figurant entre les seves creacions més notables les obres: Le Déserteur, La Sorcière, Le Roi et la fermière, Roçe et Colas, Lucile, i Le Huron.
Atacat sovint per la ronquera tingué d'abandonar el teatre el 1772, aconseguint al cap de poc tems de capità de les caseres del comte d'Artois futur Carles X de França. El 1800 assolí el nomenament de membre corresponent de la IV classe de l'Institut.
Parlaren molt bé d'ell el cèlebre escriptor tràgic anglès Garrick, Laharpe, Grimm, que admirava especialment la flexibilitat del seu talent dramàtic, i Grétry, que el considerava el millor intèrpret de les seves obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 441. (ISBN 84-239-4510-3)
# Joseph Cox Bridge

Joseph Cox Bridge (Rochester, 1853 - 1929) fou un compositor i organista anglès. Foren els seus mestres l'organista de la catedral de Rochester, Johann Hopkins i el seu germà Frederick Bridge, que també fou un músic notable. Des de 1877 fins al 1925 ocupà el càrrec d'organista de la Catedral de Chester, adquirint gran popularitat pel seu mestratge en aquest difícil instrument i les seves notables composicions per a orgue. Fou fundador de la Chester Musical Society, que dirigí i ajudà econòmicament durant vint anys, i el 1879 restaurà els festivals d'aquella ciutat, que durant cinquanta anys havia romàs en suspens. Des de 1886 fins al 1889 dirigí la Bradford Festival Choral Society i el 1908 fou nomenat professor de música de la Universitat de Durham i del Trinity College of Music. Entre els seus alumnes s'hi contaren l'estatunidenc Ernest Douglas. Entre les seves produccions hi figuren: «Daniel» oratori, «Rudel» (cantata), «Resurgam» (cantata), una simfonia en fa, un rèquiem; i en el gènere profà va escriure nombroses obres per a piano, i l'opereta «The Belle of the Ares».

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Suplement dels anys 1940-41, pàg. 281 (ISBN 84-239-4587-1)

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 319 (ISBN 84-239-4574-X)
# Joseph Karl Ambrosch

Joseph Karl Ambrosch, nat Josef Karel Ambrož (Český Krumlov, 26 de febrer de 1754 – Berlín, 8 de setembre de 1822), fou un tenor i compositor txec.
Es donà conèixer com a tenor en el teatre de Bayreuth el 1784, i després cantà amb èxit en els d'Hamburg, Hannover, Viena i Berlín.
Va compondre diverses romances, cançons bàquiques i populars, entre les quals destaca el Cant d'un prussià, inspirat en la batalla de Leipzig (1813).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 5, pàg. 83 (ISBN 84-239-4505-7)
# Joseph Lanner

Joseph Lanner [ˌʝoˑzɛf ˈlanɐ] (Viena, Imperi Austrohongarès, 12 d'abril de 1801 - 14 d'abril de 1843) fou un compositor de música de ball austríac. Aprengué per si mateix el violí i organitzà un quartet d'aficionats (entre ells en Johann Strauss), que de mica en mica anà creixent fins a arribar a formar una orquestra, per a la qual componia els balls i els poutpurris, i que aconseguí gran popularitat. Lanner i Strauss són els creadors del vals vienès, de fama universal. Kremser edità una col·lecció dels seus Valsos per a piano (Leipzig, 1889). Al parc de la casa consistorial de Viena s'aixecà una estàtua, deguda a Leifert. Les seves composicions impreses assoleixen la xifra de 200.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 679-680 ISBN 84-239-4529-4
# Otto Weinreich (pianista)

Otto Weinreich (Kassel, 29 de gener de 1882 - 1947) va ser un pianista alemany.

## Biografia

Otto Weinreich, de religió protestant, va néixer el 1882 com a fill de Carl Weinreich i la seva dona Josephine Wolff. Va estudiar a l'escola secundària a Kassel i va rebre classes de piano d'Hugo Schreiner. Del 1900 al 1904 va estudiar música al Conservatori de Leipzig. Robert Teichmüller en piano, Paul Quasdorf i Stephan Krehl en teoria, Carl Reinecke i Heinrich Zöllner en composició es trobaven entre els seus professors. També va estudiar amb Hugo Riemann i Hermann Kretzschmar a la Universitat de Leipzig.
Del 1904 al 1906 va treballar com a professor de piano i va fer gires de concerts. Del 1906 al 1909 va ser director dels cantants acadèmics Fridericiana a Halle an der Saale. Des del 1908 va formar el Leipzig Trio juntament amb Edgar Wollgandt (violí) i Julius Klengel i des del 1926 amb Hans Münch-Holland (violoncel). Del 1908 al 1914 va ensenyar a l'Acadèmia de Música de Dresden. També va treballar al Conservatori de Leipzig des de 1911, on va ser professor el 1926. Entre els seus estudiants s'inclouen Ferhunde Erkin, Dieter Zechlin, Herman Berlinski i Amadeus Webersinke.
Era un membre de l'Associació Reich d'Artistes de So Alemanys i Professors de Música, de l'Associació General de Música Alemanya i de la "International Society for New Music".

## Bibliografia

* Erich H. Müller (Hrsg.): Deutsches Musiker-Lexikon. W. Limpert-Verlag, Dresden 1929.
# Joseph Meifred

Joseph Meifred (Colmar, 1781 - París, 1867) fou un músic francès.
Per espai de més de trenta anys fou professor de corn del Conservatori de París, i a més de gran nombre de composicions per aquell instrument, va escriure: De l'enténdue, de l'emploi et des ressources du cor en genéral et des corps de rechange en particulier (1829), Méthode pour le cor à deux pistons, Méthode pour le cor chromatique, Notice sur la fabrication des instruments de cuivre (1851), i Sur l'enseignement de la musique populaire en France (1853).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 222 (ISBN 84 239-4534-0)
# Joseph Rummel

Joseph Rummel (Wiesbaden, 6 d'octubre de 1818 - Londres, 25 de març de 1880) fou un pianista i compositor alemany. Era fill de Christian Franz germà de Josephine, i pare de Franz Rummel tots tres també músics.
Durant diversos anys fou pianista de la cort ducal de Nassau i després treballà pels editors Schott i Escudier, pels quals va fer més de 2.000 transcripcions d'obres musicals.
A més, va compondre nombroses peces per a piano i altres instruments.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 840 (ISBN 84 239-4552-9)
# Joseph Schubert

Joseph Schubert (Varnsdorf, Txèquia, 20 de desembre de 1754 – Dresden, 28 de juliol de 1837) fou un compositor, violinista i violista alemany.
Va compondre quatre òperes; Sonates, per a piano i violí; Duos per a violí; un Concert per a violoncel; Suites per a instruments de corda, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1172 (ISBN 84 239-4554-5)
# Đuro Eisenhuth

Đuro Eisenhuth (Zagreb, 25 de desembre de 1841 - Zagreb, 2 d'abril de 1891)fou un compositor, director d'orquestra i violinista croat.
Es va graduar a l'escola de música de Zagreb (1858), on va estudiar violí, teoria i veu. Més tard va estudiar composició i contrapunt a Viena amb Anton Storch. Tornat a Zagreb el 1861, va fundar una orquestra amb la qual va començar a interpretar les seves pròpies composicions, rebent el sobrenom de «Zagreb Strauss». Al mateix temps, va donar molts concerts com a intèrpret de conjunt, al capdavant del seu propi quartet de corda o amb altres formacions. Des de 1881 fins al final de la seva vida, es va convertir en el líder de l'orquestra del teatre de Zagreb i va dirigir muntatges d'òpera i operetes. El 1872 va fundar i va dirigir l'orquestra de la Societat de Bombers Voluntaris de Zagreb, més tard també va dirigir diversos cors a Zagreb, inclòs el cor de la Universitat de Zagreb. Va ensenyar violí des de la dècada de 1860, essent un dels primers mestres de Franjo Krezma. També va actuar com a organista a l'església de Santa Maria de Zagreb. Va escriure unes 220 composicions.

## Referències

* ↑ Pronunciació aproximada Djuro Aizenhut
* ↑ Forschungen, Institut für kunst-und musikhistorische. «Eisenhuth, Djuro (Georg)» (en alemany), 2002. [Consulta: 16 febrer 2022].
* ↑ «Hrvatski biografski leksikon». [Consulta: 16 febrer 2022].
* ↑ «Eisenhuth, Gjuro | Proleksis enciklopedija». [Consulta: 16 febrer 2022].
# Joseph von Blumenthal

Joseph von Blumenthal (1 de novembre de 1782 a Brussel·les ; 9 de maig de 1850 a Viena), 1850) fou un violinista i compositor belga.
Visqué a Praga i Viena. Dotat d'una gran fecunditat, escriví nombroses obres les quals comprenent tots els generes; així se li deuen misses, motets, simfonies, cantates, duets, trios, quartets, balls de pantomima: les òperes D. Silvio de Rosalba i La capa curta, i les simfonies, entreactes i cors de nombrosos drames lírics, entre ells: Catalina d'Heillbronn, Camma, Hernán Cortés, El rei Lear, Colombo, Menasko i Elvira, i Turandot.
Mentre va romandre a Viena, ciutat en què va morir, va tenir nombrosos alumnes, entre ells a Joseph Strauss, el qual no té res a veure amb la famosa nissaga.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, (ISBN 84 239-4507-3)
# Josephine Fodor-Mainville

Josephine Fodor-Mainville (París, 13 d'octubre de 1789 – Saint-Genis (Lió), 10 d'agost de 1870) fou una cèlebre cantant dramàtica francesa.
Filla del compositor Josephus Andreas Fodor (1751-1828). El 1794 els seus pares es van traslladar a Sant Petersburg on ella va fer els seus estudis. Amb només onze anys ja feia concerts de piano i arpa. El 1812 es casà amb l'actor Mainvielle i van viatjar per Estocolm i Copenhaguen, en retornar a París fou contractada per l'Opéra-Comique fent la seva aparició el 9 d'agost de 1814 amb un complet fracàs. De la seva ciutat natal passà a Londres i Venècia.
El 1822 va interpretar el paper de Desdemona a Otello de Rossini al Teatre San Carlo de Nàpols. El 1823 va triomfar a Viena. Va encadenar més de vint papers diferents. Fou una cantant de gran talent i se la considerava llavors una de les millors cantants del món. El 1828 es retirà del teatre, per haver perdut la seva bella veu a causa d'una greu malaltia a la sang que arrossegava des de feia temps. Fou una cantant de gran talent. Se li deu Réflexions et conseils sur l'art du chant, obra pòstuma (París, 1857).
El seu repertori favorit eren les òperes de Rossini, Paër i Mozart.
La seva filla Henriette, també fou una cantant de mèrit, va ser molt reconeguda a Königstadt el teatre de Berlín entre els anys 1846-1849.

## Referències

* ↑ Hanson, Alice Marie. Musical Life in Biedermeier Vienna. Cambridge University Press, 1985, p. 65. ISBN 9780521257992.
* 1 2 3 «Biografia a musicologie.org».

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 228 (ISBN 84-239-4524-3)
# Josquin Baston

Josquin Baston, també anomenat Joannes, Jean, Jo o Josse (Vers 1515 - 1576), fou un compositor de l'escola francoflamenca.
Del maig de 1552 a octubre de 1553, restà a Cracòvia en la cort de Segimon II. Guicciardini en el seu Description des Pays Bas el cita com un dels millors músics del seu temps. Alguns musicòlegs el confonen amb Josquin Des Prés, però sembla que l'estructura d'alguns dels seus motets, que figuren en la col·lecció de Sigismund Salblinger titulada Concentus musicus (Augsburg, 1545), no és suficient per a demostrar que no hi ha res en comú entre ambdós compositors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1119 (ISBN 84-239-4507-3)
# José Braña i Muiños

José Braña i Muiños (La Corunya, (Galícia), 1836 - [...?]) fou un compositor gallec del que se'n sap molt poc de la seva vida.
A més de compositor fou cornetí i dirigí la banda del regiment de Zamora.
Se li deuen: Himno (1878), Dos de Mayo de 1866 (1879), A mina terriña (1879), Sinfonia en do menor (1880), El voto del pueblocoruñés (1883), Doces airiños d'a terra (1884), Gran fantasia de concierto (1888), Retreta militar española (1894), algunes d'aquestes obres foren premiades en diversos certàmens.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 601. (ISBN 84-239-4509-X)
# José C. Cortés

José C. Cortés (1897/98 - [...?] fou un músic filipí).
Des d'infant donà proves de gran aptitud per l'art musical, i encara no havia complert els deu anys, que ja deixava bocabadats als públics amb els prodigis que feia al piano.
També destacà al violí, i és autor de diverses composicions, entre les quals destaquen la titulada Remenbranzas i els valsos Mis primeros pasos i Rocio oriental.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1042. (ISBN 84-239-4515-4)