OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giuseppe Mazza

Giuseppe Mazza (Parma, Emília-Romanya, Itàlia, 1806 - Trieste, 1885) fou un compositor dramàtic italià.
Estudià inicialment música a la ciutat de Lucca amb Dominico Quilici i més tard al Liceu Musical de Bolonya amb el mestre Stanislao Mattei. Fou nomenat mestre de capella de l'església de Sant Antoni Taumaturg de Trieste. Es va casar amb la cantatriu Adelaide Mazza, la qual va interpretar els papers principals de les obres de Giuseppe Mazza.

## Obres

Entre les seves obres, que foren interpretades a Nàpols, Florència, Milà, Roma, Treviso, Trieste, entre altres indrets, hi figuren les òperes i operetes:
* La vigilanza delusa, estrenada al Teatro Pantero de Lucca, el 1826;
* Amor la vince tutto, ossia, la Vigilante Delusa, estrenada al Teatro d'Argennes de Torí el 1826;
* L'albergo incantato estrenada al Teatro della Perola de Florència el 1828. Representada amb el nom de Monsieur de Montenciel al Teatro Nuovo de Nàpols el 1835;
* Monsieur de Chalumaux, estrenada al Teatro Nuovo de Nàpols el 1828;
* Elena e Malvina, estrenada al Teatro Valle de Roma el 1834;
* La dama irlandese estrenada al Teatro Fondo de Nàpols el 1836;
* Caterina di Guisa, estrenada al Teatro Dolfin de Treviso el 1836;
* L'orfanella di Lancia, estrenada al Teatro Re de Milà el 1836;
* La prova di un'opera seria, primera versió estrenada a Nàpols el 1837, segona versió estrenada al Teatro Comunale de Fiume el 1845. A Espanya assolí molt èxit convertida en sarsuela amb el títol de Campanone (coneguda també com a El maestro Campanone), amb un arranjament musical del compositor valencià Vicent Lleó.
* Leocadia, estrenada al Teatro Apollo de Venècia el 1844;
* Jefte, estrenada al Teatro San Benedetto de Venècia el 1851;
* La sacerdotessa d'Iside, estrenada al Teatro Carcano de Milà el 1852;
* La sciocca per astuzia, estrenada al Teatro Mauroner de Trieste el 1855;
* La sorrentina, estrenada al Teatro Comunale de Bolonya el 1857;
* Chiara di Salency, inèdita;
* Il primo amore, inèdita;
* Il divorzio persiano, inèdita;
* Arsinoe, inèdita;

## Referències

* ↑ Segons algunes fonts, que no indiquen referència, podria haver nascut el 3 de març de 1806 a Lucca i mort el 20 de juny de 1885 a Trieste. Giuseppe Mazza a Discogs
* 1 2 Ambìveri, Corrado. Operisti minori: dell'ottocento Italiano (en italià). Roma: Stampa, 1998, p. 93-94. ISBN 88-7742-263-7.
* ↑ «Gazzetta Teatrale - Trieste». Il pirata giornale artistico, letterario, teatrale, 29-06-1847, pàg. 436.
* ↑ The Harmonicon (en anglès). Londres: Samuel Leigh, 1826, p. 234.
* ↑ Salvioli, Gionavvi; Salvioli, Carlo. Bibliografia universale del teatro drammatico italiano con particolare riguardo alla storia della musica italiana : volume primo. Venècia: Carlo Ferrari, 1903, p. 98.
* ↑ Novello, Alfred. The Musical World, A Weekly Record Of Musical Science, Literature, And Intelligence (en anglès). Londres: Richards, 1836, p. 28.
* ↑ «La prova di un'opera seria» (en italià). Francesco Lucca. [Consulta: 22 març 2018].
* ↑ «Campanone» (en castellà). Hijos de A. Gullon Editores, 1879. [Consulta: 22 març 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1394 (ISBN 84-239-4533-2)
# Arial

Arial /ɛəɹi ‿ əl/ és un família tipogràfica de pal sec (Clasif. Vox: Lineal B Neo-Grotesque) present en diverses aplicacions de Microsoft. Va ser dissenyada per Robin Nicholas i Patricia Saunders de la foneria Monotype com a resposta a la popularitat de la tipografia Helvetica de Linotype. Microsoft no volia incloure la popular però costosa tipografia Helvetica a Windows, per això li va comprar a Monotype els drets d'una còpia de l'Helvetica de molta menys qualitat com una mesura per a abaratir costos. Com que l'Arial ve inclosa en el sistema operatiu Windows, s'ha convertit en una de les tipografies més populars del món. Tot i ser molt més coneguda que l'Helvetica, l'Arial és considerada pels tipògrafs com una imitació grollera i barata d'aquesta, sense les característiques que van distingir el disseny original.
Tot i ser gairebé idèntica a Helvetica en proporcions i pes, el disseny d'Arial és una variació de la sèrie Grotesque de Monotype i va ser concebuda per a ser usada en ordinadors més que per a ser llegida en paper. Aquesta lletra tipogràfica té canvis subtils en la forma i l'espai entre les lletres per a fer-la més apta per a ser llegida en una pantalla a diverses resolucions.
# Escut de Manlleu

L'escut oficial de Manlleu té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una mà sinistra palmellada d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 29 d'abril de 1982 i publicat al DOGC el 16 de juny del mateix any amb el número 232.
La mà és el senyal parlant tradicional, al·lusiu a la primera part del nom de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «DECRET 120/1982, de 29 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Manlleu per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 232. Generalitat de Catalunya, 16-06-1982. [Consulta: 23 juny 2010].
# Marie Jeanne Riccoboni

Marie Jeanne Riccoboni, (París, 1714 - 7 de desembre de 1792) fou una actriu i escriptora francesa.
De soltera Laboras de Mezières, el cognom li ve de la seva boda amb l'actor i escriptor italià Riccoboni (1707-1772) l'any 1735.
Tant per amor al seu marit com per la seva afició a l'escena, es dedicà al teatre, en el que per espai de vint-i-cinc anys feu papers de dona jove, malgrat que de veritat com a actriu no passà mai d'una mitjania.
Més afortunada en la literatura, publicà una sèrie d'obres que tingueren molta acceptació, principalment les titulades:
* Histoire du marquis de Crécy (1756)
* Lettres de Fanny Buttler (1757)
* Lettres de Milady Catesby
* Miss Jenny (1764)
* Lettres de la comtese de Saucerre
* Lettres de Sophie de Valière
* Lettres de Milord Rivers (1772)
* Ernestine
* Recueil de pièces et d'histoires (1783)
De les seves Obres completes se'n feren diverses edicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 398 (ISBN 84-239-4551-0)
# Moxostoma austrinum

Moxostoma austrinum és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 49 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Texas (Estats Units) i Mèxic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Robins, C. R. i E. C. Raney 1956: Studies of the catostomid fishes of the genus Moxostoma, with descriptions of two new species. Memoirs of the Cornell University Experimental Station Núm. 343: 1-56, Pls. 1-5.
* Robins, C. R. i E. C. Raney 1957: The systematic status of the suckers of the genus Moxostoma from Texas, New Mexico and Mexico. Tulane Studies in Zoology v. 5 (núm. 12): 291-318.
* Robins, C. R. i E. C. Raney 1957: Distributional and nomenclatural notes on the suckers of the genus Moxostoma. Copeia 1957 (núm. 2): 154-155.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Heinrich Gerhard Lentz

Heinrich Gerhard Lentz (Colònia, 1764 – Varsòvia, 1839) fou un pianista i compositor alemany.
El seu pare fou un distingit organista que li donà lliçons de piano i orgue; animat pels aplaudiments dels seus compatriotes, marxà a París el 1784, on fou favorablement acollit per les seves execucions i composicions per a piano, violí i violoncel, especialment per dos trios publicats el 1790, imitant al gran Haydn. Al cap de dos anys es traslladà a Londres, ciutat en la qual donà a conèixer en els concerts de Salomon uns preludis per a piano (1794), dues sonates per a piano, flauta i violoncel i una per a piano i violí (1795); però com que no va poder les seves esperances de fortuna, aquest mateix any marxà a Hamburg, en dels quals concerts feu executar sis cançons alemanyes amb acompanyament de piano.
A últims de 1795 entrà al servei del príncep Lluís Ferran de Prússia, i el 1802, després d'una curta estada a Halle i a Lemberg, s'establí a Varsòvia, on fundà una fàbrica de pianos, es dedicà a l'ensenyança particular i fou professor del Conservatori de Varsòvia (1826-1831).
A més de les citades composicions, compongué diversos aires i trios que aconseguiren força èxit. La seva primera esposa, deixebla de Kaminski, també fou una notable pianista, component algunes peces lleugeres per a cant i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1612 ISBN 84 239-4529-4
# Giuseppe Nucci

Giuseppe Nucci fou un compositor italià de final del segle xviii que escrigué la música dels balls dels espectacles: Angelica Welton; I due cacciatori; L'americana in Europa; Orfeo ed Euridice i Gli schiavi turchi, tots representats a Torí. També deixà una col·lecció d'estudis per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 38, pàg. 1403, ISBN 84-239-4538-3
* John S. Sainsbury, A Dictionary of Musicians: From the Earliest Ages to the Present Time., p. 237, Sainsbury and Company, Salisbury-Square, Fleet-Street; and sold, 1824 (anglès)
# Ortensio Polidori

Ortensio Polidori fou un compositor italià de final del Renaixement.
Durant molts anys fou mestre de capella de la catedral de Fermo, d'on passà a ocupar el mateix càrrec en la catedral de Chieti (Regne de Nàpols) i a Pesaro.
Entre les seves composicions cal citar: Messe a 5 e 8 voci con ripieni e 2 violini (Venècia, 1631), Salmi a cinquè voci concertati (Venècia, 1634), Moteteti a voce sola e a duoi (Venècia, 1637), altres misses a 5 i a 8 veus (Venècia, 1639), Salmi concertati a 8 voci ad lib., dos llibres (Venècia, 1641 i 1646), i cinc llibres de Motetti, publicats també a Venècia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 45, pàg. 1350. (ISBN 84-239-4524-3)
# Escut de Montellà i Martinet

L'escut oficial de Montellà i Martinet té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. de sinople, un mont d'or movent de la punta somat d'un castell d'argent obert; 2n. d'or, un mall de martinet de sable. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988 i publicat al DOGC el 9 de novembre del mateix any amb el número 1066.
L'escut d'aquest municipi, format el 1970 amb la unió dels dos anteriors de Montellà de Cadí i Víllec i Estana, és compost: s'hi veu el castell de Montellà, que va pertànyer als bisbes d'Urgell, i el senyal parlant de Martinet.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Montellà i Martinet.» ( PDF). DOGC núm. 1066. Generalitat de Catalunya, 09-11-1988. [Consulta: 25 juny 2010].
# Mugilogobius rivulus

Mugilogobius rivulus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Territori del Nord (Austràlia).

## Referències

* ↑ Smitt F. A. 1900. Preliminary notes on the arrangement of the genus Gobius, with an enumeration of its European species. Öfvers. Kongl. Vet.-Akad. Förh. v. 56 (núm. 6). 543-555.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pierre August Louis Blondeau

Pierre-Auguste-Louis Blondeau (París, 15 d'octubre de 1784/1786 - idm. 14 d'abril de 1863) fou compositor, violinista, musicòleg i historiador de la música francès.
Estudià en el Conservatori de París i aconseguí el 1r. Prix de Rome el 1808 amb la seva Cantata Maria Stuarda, i el 1841 formà part de l'Orquestra de l'Òpera.
Va compondre moltes i notables obres, entre elles diverses misses, composicions per a piano, per a orquestra, i la partitura del ball d'espectacle Almanzor, estrenat a Lisboa el 1814.
Coma escriptor se li deuen Traité du contrapoint, Traité d'harmonie, Notice sur Palestrine i una Histoire de la musique moderne (1847).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1184. (ISBN 84-239-4508-1)
# Heinrich Joseph Baermann

Heinrich Joseph Baermann (Potsdam, 14 de febrer de 1784 - Múnic, 11 de juny de 1847) fou un compositor i clarinetista alemany.
Fou deixeble de Beer. El 1808 viatjà a Suïssa i també pel Migdia de francès, i en tornar a Múnic el 1811, travà amistat amb Carl Maria von Weber, el qual li va compondre expressament per a ell tres concerts de clarinet, i per la tardor d'aquell mateix any tots dos feren algunes excursions artístiques a Weimar, Gotha, Dresden, Praga i Berlín.
El 1813 es traslladà a Viena, on fou molt aplaudit; el 1817 a París donà alguns concerts amb la cèlebre cantant Catalani, i des de 1827 va recórrer arreu d'Europa sent rebut arreu amb entusiasme. Va fer noves excursions artístiques fins al 1843, època en què començà a mostrar-se menys en públic.
Va compondre molts concerts, aires variats, fantasies, sonates, quartets, etc.
El seu fill Carl (1811-1885) també fou un excel·lent concertista de clarinet.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 7, pàg. 155. (ISBN 84-239-4507-3)
# Giuseppe Palione

Giuseppe Palione (Roma, 1781 - París, 1819) fou un compositor italià del Classicisme.
Estudià en la seva vila nadiua i a Nàpols, i el 1805 fixà la seva residència a París com a mestre de cant.
Deixà les òperes: La finta amante, Le due rivale, La vedova astuta, i La villanella rapita; l'oratori Deborah, la cantata Ariane i altres composicions de menys importància.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 344 (ISBN 84-239-4541-3)

## Enllaços externs

* Llista d'obres
* Breu biografia (anglès)
# La Alianza Protectora de los Pueblos

La Alianza Protectora de los Pueblos era una publicació editada a Igualada l'any 1884, que pretenia sortir “los días 5, 10, 15, 20, 25 y 30 de cada mes”, segons consta en l'encapçalament.

## Descripció

Portava el subtítol “Periódico proteccionista de las ligas de contribuyentes de Rubí, Esparraguera, Piera, Bruch y Capellades, Igualada, Cervera, Rivera de Sió y Solsona, Agramunt, Pons, Oliana y Orgañá, Seo de Urgel y Valles de Andorra”. La redacció i l'administració eren al carrer de Bona Nova, núm. 3, d'Igualada i s'imprimia a “El Porvenir”, al carrer de Tallers de Barcelona. En van sortir 10 números. El primer es va publicar el 15 d'abril de 1884 i el darrer portava la data de 8 de juny del mateix any. El seu format era de 44 x 32 cm i tenia quatre pàgines a tres columnes.

## Continguts

Era un periòdic que donava informació sobre temes comercials i econòmics. “Tracta temes com la crisi econòmica, el valor de l'or, els arbitris de consum, els transports, etc. A part dels articles cal destacar les notícies i comentaris curts sobre comerç i banca”.
El director i fundador va ser Tomàs Martí i Vidal. Signaven també Martí i Tomàs (probablement el mateix director) i una persona amb el pseudònim Diab blo.

## Referències

* ↑ La Alianza Protectora de los Pueblos, 1, 15-04-1884.
* ↑ Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada. Exposición retrospectiva de la prensa igualadina. Igualada: CECI, 1948, p. 83.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 98.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (números 1, 2 i 10)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Ortobrannerita

L'ortobrannerita és un mineral de la classe dels òxids. El seu nom fa referència a la seva relació amb la brannerita, de la qual n'és el dimorf ortoròmbic.

## Característiques

L'ortobrannerita és un òxid de fórmula química U$^{4+}$U$^{6+}$Ti₄O₁₂(OH)₂. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic en forma de cristalls prismàtics, de fins a 1,2 cm, mostrant les cares {001}, {120}, {021}, {110}, {140}, rarament {210}, {180}, estriades paral·lelament a [001]. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'ortobrannerita pertany a «04.DH: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); plans que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: brannerita, thorutita, kassita, lucasita-(Ce), bariomicrolita, bariopiroclor, betafita, bismutomicrolita, calciobetafita, ceriopiroclor, cesstibtantita, jixianita, hidropiroclor, natrobistantita, plumbopiroclor, plumbomicrolita, plumbobetafita, estibiomicrolita, estronciopiroclor, estanomicrolita, estibiobetafita, uranpiroclor, itrobetafita, itropiroclor, fluornatromicrolita, bismutopiroclor, hidrokenoelsmoreïta, bismutostibiconita, oxiplumboromeïta, monimolita, cuproromeïta, stetefeldtita, estibiconita, rosiaïta, zirconolita, liandratita, petscheckita, ingersonita i pittongita.

## Formació i jaciments

L'ortobrannerita va ser descoberta a Yunnan (República Popular de la Xina) en biotita meteoritzada. També ha estat descrita a Sixuan (Xina); la mina Brusson, a la vall d'Aosta (Itàlia); la mina Nopal núm. 1, a Sierra Peña Blanca (Sierra Peña Blanca, Mèxic) i al dipòsit d'U-Mo Kurišková (Košice, Eslovàquia).

## Referències

* 1 2 «Orthobrannerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Orthobrannerite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 26 febrer 2018].
# Escut de Montgai

L'escut oficial de Montgai té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, un mont de sable movent de la punta somat d'un gall d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 12 de juliol del 2006 i publicat al DOGC el 10 d'agost del mateix any.
Tant el mont com el gall són senyals tradicionals de les armes parlants de Montgai, que fan referència al nom del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2654/2006, de 12 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Montgai.» (pdf). DOGC núm. 4695. Generalitat de Catalunya, 10-08-2006. [Consulta: 22 març 2012].
# Mulloidichthys

Mulloidichthys són un gènere de peixos de la família dels múl·lids.

## Taxonomia

N'hi ha sis espècies reconegudes:
* Mulloidichthys dentatus (Gill, 1862)
* Mulloidichthys flavolineatus (Lacépède, 1801)
* Mulloidichthys martinicus (Cuvier, 1829)
* Mulloidichthys mimicus (Randall & Guézé, 1980)
* Mulloidichthys pfluegeri (Steindachner, 1900)
* Mulloidichthys vanicolensis (Valenciennes, 1831)

## Referències

* ↑ Lacépède, B. G. E. 1801. Histoire naturelle des poissons. Historie naturelle des poissons. Tome Sixième. v. 3: i-lxvi + 1-558, Pls. 1-34.
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1829. Histoire naturelle des poissons. Tome troisième. Suite du Livre troisième. Des percoïdes à dorsale unique à sept rayons branchiaux et à dents en velours ou en cardes. Historie naturelle des poissons. Tome Sixième. v. 3: i-xxviii + 2 pp. + 1-500, Pls. 41-71.
* ↑ Randall, J. E. & P. Guézé. 1980. The goatfish Mulloidichthys mimicus n. sp. (Pisces, Mullidae) from Oceania, a mimic of the snapper Lutjanus kasmira (Pisces, Lutjanidae). Bulletin du Museum National d'Histoire Naturelle Ser. 4: Section A: Zoologie Biologie et Ecologie Animales v. 2 (núm. 2): 603-609.
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1831. Histoire naturelle des poissons. Tome septième. Livre septième. Des Squamipennes. Livre huitième. Des poissons à pharyngiens labyrinthiformes. Historie naturelle des poissons. Tome Sixième. v. 7: i-xxix + 1-531, Pls. 170-208.
* "Mulloidichthys". FishBase. Ed. Ranier Froese i Daniel Pauly. {{{month}}} del {{{year}}}. N.p.: FishBase, {{{year}}}.
# Heinrich Robert van Eyken

Heinrich Robert van Eyken (en neerlandès antic Eijken) (Elberfeld, 19 de juliol de 1861 - Berlín, 28 d'agost de 1908) fou un compositor alemany d'ascendència neerlandesa.
Fou deixeble de Papperitz en el Conservatori de Leipzig i d'en Herzogenberg en l'Acadèmia de Berlín.
La seva obra de compositor comprèn principalment obres corals i grans lieder amb acompanyament d'orquestra, entre els quals destaquen per la perfecció de la forma i l'altura d'idees els titulats;
* Judiths Siegesgesang, per a contralt;
* Ikarus, per a baríton;
* Schmied Schmerz;
* Lied der Walküre;
* Stille Trostung.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. IV, pàg. 1550 (ISBN 84-239-4574-X)

## Enllaços externs

* Biografia (alemany)
# Giuseppe Persiani (1826-1899)

Giuseppe Persiani (Gessopalena, 1826 - Chieti, 1899) fou un compositor italià.
Fou deixeble Mario Aspa a Nàpols, i el 1855 es donà conèixer per la seva òpera titulada Malek-Adel, estrenant poc temps després Il prigionero di Palermo i L'italiano. A més, va compondre misses, vigílies, himnes, obertures, àries, romances, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1145. (ISBN 84-239-4543-X)