OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fusigobius inframaculatus

Fusigobius inframaculatus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,6 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 26.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 2-30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Chagos, Indonèsia, el Japó, Kenya, les Maldives, Maurici, Oman, Aràbia Saudita, Taiwan i Tonga.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1930. Additions to the check-list of the fishes of New South Wales. (Núm. 3). Aust. Zool. v. 6 (pt 2). 117-123.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Randall, J. E., 1994. A new genus and six new gobiid fishes (Perciformes: Gobiidae) from Arabian waters. Fauna of Saudia Arabia v. 14: 317-340.
* 1 2 3 «Fusigobius inframaculatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Winterbottom, R. i R.C. Anderson, 1997. A revised checklist of the epipelagic and shore fishes of the Chagos Archipelago, Central Indian Ocean. Ichthyol. Bull. Smith. Inst. (66):1-28.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Nakabo, T., 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species, English edition II. Tokai University Press, el Japó, pp 867-1749.
* ↑ Anderson, R.C., J.E. Randall i R.H. Kuiter, 1998. New records of fishes from the Maldive Islands, with notes on other species. Ichthyol. Bull. 67(2):20-36.
* ↑ Randall, J.E., 1995. Coastal fishes of Oman. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 439 p.
* ↑ Randall, J.E., J.T. Williams, D.G. Smith, M. Kulbicki, G.M. Tham, P. Labrosse, M. Kronen, E. Clua i B.S. Mann, 2003. Checklist of the shore and epipelagic fishes of Tonga. Atoll Res. Bull. Núms. 497-508.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Randall, J. E., 1995: Fusigobius (Whitley), a junior synonym of the gobiid fish genus Coryphopterus (Gill). Bulletin of Marine Science v. 56 (núm. 3): 795-798.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Fàbrica Llimona

La fàbrica Llimona era un edifici, actualment desaparegut, situat al carrer de Santa Madrona, núms. 7 al 13 del Raval de Barcelona.

## Història

El mecànic reusenc Jacint Barrau i Cortès (1810-1884) fou l'inventor d'un teler per a fabricar velluts de seda, del qual anys després vengué la patent per a l'Estat espanyol al seu col·laborador Josep Llimona i Bonafont (1825-1889). Aquest muntà una fàbrica al carrer de les Carretes, 76 (vegeu fàbrica Dotres, Clavé i Fabra) sota la raó social Successor de Jacint Barrau. A la seva mort, els seus fills van continuar el negoci sota la raó social Hereus de Josep Llimona.
El 1903, Joan i Josep Llimona i Bruguera van fer construir una fàbrica de planta baixa i tres pisos al carrer de Santa Madrona (antic passatge de Dodero), projectada per l'arquitecte reusenc Joan Rubió i Bellver i dedicada a la producció de velluts i pelfes. El 1925, la societat es va fusionar amb l'empresa Filats Mohair SA de Sabadell, que al seu torn va ser absorbida per L'Espanya Industrial el 1931.
Finalment, la fàbrica fou enderrocada cap al 1983 per a la construcció d'una promoció d'habitatges, que també va obliterar el passatge de l'Om i la «quadra» del núm. 15 (vegeu casa-fàbrica Isaura).

## Referències

* 1 2 Cabana, 1992.
* ↑ Anuario-Riera, 1897, p. 338 bis.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 354/1903.
* ↑ Anuario industrial de Cataluña, 1916, p. 168, 349, 350.
* ↑ Anuario industrial y artístico de España, 1931, p. 786.
* ↑ Caballé, Francesc; Gonzàlez, Reinald (Veclus SL) «Valoració patrimonial de les cases-fàbrica del Raval de Barcelona». Modificació del Pla Especial de Protecció del Patrimoni Arquitectònic Històric-Artístic al Districte de Ciutat Vella, per a incorporar el Patrimoni Industrial del Raval (Fàbriques i Cases Fàbrica), vol. 2 (annex documental), fitxa R-16 Casa-Fàbrica Mir. Ajuntament de Barcelona, 2-2018.

## Bibliografia

* Cabana, Francesc «Jacint Barrau un geni de la mecànica». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
# Fàbrica d'indianes de Gregori French

La fàbrica d'indianes de Gregori French era un edifici situat al Raval de Barcelona, actualment desaparegut.

## Història

El 1745, el comerciant irlandès Gregori French, l'apotecari Jaume Brunés i el vidrier de llum Josep Sala i Vivé van constituir una societat destinada a la fabricació d'indianes amb un capital de 8.000 lliures barcelonines. Brunés hi va aportar un hort que li havia establert en emfiteusi l'hortolà Josep Xaus, i a més, els tres socis van adquirir dos horts més, propietat respectivament de Pau Rodon i Francesc Moragas, on el 1746 van fer construir un edifici amb façana al carreró de les Tàpies, valorat en 29.692 lliures a l'inventari realitzat el 1752. El 1749, Sala va abandonar la societat per a crear la seva pròpia fàbrica, i el 1750 morí Gregori French, succeït pel seu fill del mateix nom. El 1757, Brunés abandonà la societat, i segons Thomson, la fàbrica cessà les activitats el 1763. Tanmateix, hi ha constància d'un plet amb Miquel Alegre i Roig pel lloguer de la seva fàbrica a Gregori French entre el 1774 i 1775.
L'obertura del carrer Nou de la Rambla (1785-1788), promoguda pel capità general Francisco González de Bassecourt, comte de l'Asalto, va afectar de ple els terrenys de French, que foren parcel·lats i establerts en emfiteusi a diversos particulars. El 1791, la mateixa fàbrica quedaria dintre de dues parcel·les, establertes respectivament a Miquel Comas i Cia i al fabricant d'indianes Josep Serrallach. La primera fou enderrocada per a l'obertura del carrer de Sant Oleguer, i la segona subsistí en peu fins al 1805, quan el també fabricant d'indianes Josep Gelabert hi va fer construir un nou edifici (núm. 60).

## Referències

* ↑ AHPB, notari Sever Pujol, 18-01-1845.
* 1 2 3 4 5 6 7 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ AHPB, notari Francesc Albià, 03-05-1744.
* ↑ AHPB, notari Sever Pujol, 01-03-1745 i Pere Pau Pujol, 08-02-1846.
* ↑ AHPB, notari Joan Francesc Casals, 29-03-1746.
* ↑ «Quadern de cases reedificades des del 1721, f. 940-941». Cadastre I-34. AHCB, 1746.
* ↑ APHB, notari Sebastià Prats, 08-06-1752.
* ↑ AHPB, notari Josep Jaume Creus i Llobateres, 08-08-1749.
* ↑ AHPB, notari Josep Cols, 25-03-1750. Testament de Gregori French.
* ↑ AHPB, notari Josep Jaume Creus i Llobateres, 21-01-1757.
* ↑ BC, Fons del Baró de Castellet 154/2. Documents judicials 1774-1775, Causa d'Alegre i Roig (Miquel) contra Gregori French pels lloguers de la fàbrica d'indianes.
* ↑ AHPB, notari Jeroni Cavallol, manual 1.122/7 (2a part), f. 157-161v, 14-07-1791.
* ↑ AHPB, notari Josep Morelló, manual 1.117/13, f. 22v-24v, 15-01-1791.
* ↑ «Josep Gelabert. Fabricant d'indianes. Conde del Asalto (Nou de la Rambla). Casa. Edificar 4 pisos». C.XIV Obreria C-98/1805-175. AHCB, 12-12-1805.

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 256-258. ISBN 9788491562160.
# Fèax

Fèax (en grec antic Φαίαξ Faíax) va ser un heroi, fill de Posidó i de Cercira, una nimfa filla d'Asop que el déu havia raptat.
Esdevingué rei d'una illa de la costa de l'Epir, Corcira (Corfú) que dedicà a la seua mare.
Va tenir dos fills, Alcínou, que el va succeir, i Locros, que donà nom als locris. Alguns també li atribueixen la paternitat de Crotó, l'epònim de la ciutat de Crotona.
Fèax va donar nom al poble dels feacis.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 196. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997. p. 93. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Félix Pardon

Félix Pardon (Brussel·les, 1851 - ?, 1921) fou un pianista i compositor belga.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal, i el 1869 segon premi del Prix de Rome per la cantata La dernière nuit de Faust. Tres anys més tard estrenà en el Théâtre de la Monnaie de Brussel·les l'òpera còmica La jeunesses de Grétry, i el 1879 l'opereta Friscoff l'Americain, a París.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 41, pàg. 1450 (ISBN 84-239-4541-3)
# Félix Scolatti Almeyda

Félix Scolatti Almeyda (Milà, Regne d'Itàlia, 3 d'octubre de 1891 - Florencio Varela, Buenos Aires, República Argentina, 27 d'agost de 1964) fou un compositor, director d'orquestra i folklorista italià instal·lat a l'Argentina.
Estudià al conservatori de la seva ciutat natal, i després passà a la República Argentina, on fou director d'orquestra del teatre Apolo de Buenos Aires, en el que hi havia ingressat com a concertista el 1916. Posteriorment fou nomenat professor de Música del Col·legi Nacional i director de l'Acadèmia Argentina de Belles Arts del Mar del Plata. El 1916 estrenà A Buenos Aires la seva primera obra, amb llibret de Schaefer Gallo i després continuà produint amb èxit fins a vint obres en col·laboració amb Fontanella, Depaoli, Weisbach, Botta, Luque Lobos, Ballerini, Roberto Bueno, Compiani, Maroni i Giudice.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 1123 ISBN 84-239-4579-0
# Fílac

Fílac (en grec antic Φύλακος), en la mitologia grega, fou un heroi grec, de la Tessàlia, fill de Deíon i de Diomede, filla de Xutos, i descendent d'Èol i de Deucalió.
Fundà la ciutat de Fílace, a la Ftiòtida, sobre la qual regnà. Tenia importants ramats, que formen part d'un dels treballs de Melamp.
Es casà amb Clímene, filla de Mínias, i és conegut, sobretot com a pare d'Íficle i d'Alcímede, la mare de Jàson.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 199. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 94.
# Fórmula de Mollweide

En trigonometria, la fórmula de Mollweide, o en alguns textos antics equacions de Mollweide, que porta el nom de Karl Mollweide, és un parell de relacions entre els costats i els angles d'un triangle. Es pot fer servir per a comprovar el resultat de la resolució de triangles.
Siguin a, b i c les longituds dels tres costats d'un triangle. Siguin α, β i γ les mesures dels angles oposats a aquests tres costats respectivament. La fórmula de Mollweide estableix que
    ${\frac {a+b}{c}}={\frac {\cos \left({\frac {\alpha -\beta }{2}}\right)}{\sin \left({\frac {\gamma }{2}}\right)}}$
i que
    ${\frac {a-b}{c}}={\frac {\sin \left({\frac {\alpha -\beta }{2}}\right)}{\cos \left({\frac {\gamma }{2}}\right)}}.$
Cadascuna d'aquestes identitats utilitza sis mesures d'un triangle: els tres angles i la longitud dels tres costats.

## Referències

* ↑ Ernest Julius Wilczynski, Plane Trigonometry and Applications, Allyn and Bacon, 1914, pàg. 102.
* ↑ Michael Sullivan, Trigonometry, Dellen Publishing Company, 1988, pàg. 243.
* ↑ Ernest Julius Wilczynski, Plane Trigonometry and Applications, Allyn and Bacon, 1914, pàg. 105.

## Vegeu també

* Teorema del sinus
* Teorema del cosinus
* Teorema de la tangent

## Bibliografia complementària

* H. Arthur De Kleine «Proof Without Words: Mollweide's Equation». Mathematics Magazine, vol. 61, núm. 5, desembre 1988, pàg. 281.
# Gabriel Arrom i Julià

Gabriel Arrom i Julià (Santa Maria del Camí, Mallorca, 1911 - Madrid, 1990) fou un economista i polític mallorquí.
El seu pare, Gabriel Arrom Oliver, nascut a Sencelles, era guàrdia civil, casat amb Francesca Julià Duran de Palma. Va estudiar el professorat mercantil i es llicencià en dret a Barcelona, passant a treballar com a funcionari en el Ministeri d'Hisenda a Girona. Durant la guerra va ser tinent d'artilleria a l'exèrcit republicà i membre del comitè politicomilitar del PSUC. El febrer de 1939 passà la frontera de França i es va exiliar a la Unió Soviètica, on va estudiar economia amb Evgeny Varga. Es doctorà en Ciències Econòmiques a l'escola Superior de Comerç Exterior de Moscou, on impartí classes com a catedràtic a partir de 1945. Va publicar nombrosos articles a les revistes teòriques del PCE i del PSUC com "Nuestra Bandera", "Nuestras Ideas" i "Nous Horitzons". Va dedicar una especial atenció a les transformacions de l'economia catalana sota el franquisme, però també es va ocupar d'altres aspectes de l'economia espanyola, com l'agricultura, i de l'economia internacional. N'és un exemple A l'entorn de certs problemes de l'economia catalana, publicat el 1965 a "Nous Horitzons". El 1957, de manera clandestina, retornà a Catalunya per incorporar-se a la lluita antifranquista. Dirigí les comissions del PSUC d'economia, agricultura i petita i mitjana empresa. Col·labora a Treball (PSUC) amb el pseudònim de Gaspar Aribau i estudià les crisis de 1957-1959 i de 1973.
En els anys seixanta, ja a París, va influir en Emili Gasch, Antoni Montserrat i Carme Sans, nucli del col·lectiu d'economistes "Enric Cerdà". Va ser membre del Comitè Central del PCE. Davant la crisi dels comunistes es passà al Partit Comunista dels Pobles d'Espanya, partit del qual fou membre (1989) del Comitè Central.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 234-235. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ SANTANA MORRO, Manel. Els activistes polítics mallorquins a l'exili. In: L'exili republicà: política i cultura. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2011.
* ↑ MARTÍN RODRÍGUEZ, Manuel. Economistas académicos en el exilio republicano español de 1939. Granada: Tleo, 2010. P. 24-25.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 234-235]. ISBN 84-8661702-2.

## Bibliografia

* CAPELLÀ, Llorenç. Los rojos caminos de Gabriel Arrom. "Brisas". 25 de març de 1990. P. 12-16.
* ROCA I ROSSELL, Francesc. Gabriel Arrom i Julià. In: Ictineu. Diccionari de les ciències de la societat en els Països Catalans. Barcelona, 1979. P. 54-55.
* GORNALS, Antoni. "Gabriel Arrom. L'economista del Comitè Executiu del PSUC. Esbós biogràfic i anàlisi bibliogràfica". Cercles: revista d'història cultural, núm. 24. Barcelona. Universitat de Barcelona, 2021, pp. 185-228.
# Gabriel Gauthier

Gabriel Gauthier (Brian, 1808 - París, 1853) fou un organista i compositor francès.
Als onze anys quedà cec i ingressà en el Col·legi de Cecs de París, del que en fou professor; ocupà la plaça d'organista de Saint-Etienne du Mont (París), i deixà gran nombre de composicions musicals per a diversos instruments, i a més, simfonies, misses, quartets, etc. Va escriure Répertoire des mâitres de chapelle (1842-45), Considerations sur la question de la réforme du plain-chant (1843), Mécanisme de la composition instrumentale (1845).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 25, pàg. 1086 ISBN 84-239-4525-1
# Gabriele Paleotti

Gabriele Paleotti (Bolonya, 4 d'octubre de 1522 – Roma, 23 de juliol de 1597) fou un cardenal italià, arquebisbe de Bolonya i personalitat destacada de la Contrareforma.
Fou successivament canonge, auditor de la Rota Romana i delegat del Papa en el Concili de Trento, aconseguint el 1565 la porpra cardenalícia. L'any següent fou nomenat bisbe de la seva ciutat nadiua, la qual seu s'erigí en arquebisbat el 1582. Tenia com a mestre de capella el madrigalista belga Melle i era amic de Sant Carles Borromeo i de Sixte V, i va estar a punt de ser elegit papa a la mort de l'últim.
Va escriure:
* De bono senectutis (Anvers, 1598),
* De imaginibus sacris et profanis (Roma, 1594),
* Archiepiscopali Bouaniense (Roma, 1594),
* De nothis spuriisque filis (Frankfurt, 1573),
* De bono senectutis (Roma, 1595) i les Actes del Concili de Trento, utilitzades per Pallavicini, Regnaud i altres en les seves obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 260 (ISBN 84 239-4541-3)
# Gabriele Puliti

Gabriele Puliti, també Gabriello Puliti (Montepulciano, Toscana, 1580 ? - Koper, Eslovènia, 19 de juny de 1644) fou un compositor italià.
Era un religiós franciscà. Ocupà el càrrec d'organista en diverses catedrals, entre elles la de Trieste. De Puliti es publicaren diversos llibres de música (motets, madrigals, himnes, etc. El 2005, la huitena edició del Festival Organum Histriae al seu poble nadal va ser completament dedicat a Puliti.

## Referències

* ↑ «Gabriele Puliti», Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 1076, ISBN 84-239-4578-2
* ↑ Concessione contributo al comitato organizzativo VIII Festiaval Organum Histriae dedicato al compositore italiano Gabriele Puliti. Arxivat 2014-10-09 a Wayback Machine., Consistori de Montpulciano, 23 de maig de 2005.
# Gaetano Lauretis

Gaetano Lauretis (Nàpols, a mitjan segle xix) fou una compositor italià.
Va compondre les òperes Il Rapimento delle spose vendicato (1844) i Amalia Candiana estrenada al Teatre San Carlo de Nàpols el 1845.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1118 (ISBN 84 239-4529-4)
# Gagata melanopterus

Gagata melanopterus és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15,8 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 39-41.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conques dels rius Irrawaddy, Sittang i Salween a Myanmar.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Roberts, T. R. i C. J., Jr. Ferraris, 1998: Review of South Asian sisorid catfish genera Gagata and Nangra, with descriptions of a new genus and five new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 50 (núm. 14): 315-345.
* ↑ Jayaram, K.C., 1999. The freshwater fishes of the Indian region. Narendra Publishing House, Delhi - 110006, Índia. 551 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Fish collection database of the National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Freyhof, J., 2003. Gagata Indische stromwelse. Datz 56(7):22-23.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hora, S. L. i N. C. Law, 1941: Siluroid fishes of India, Burma and Ceylon. IX. Fishes of the genera Gagata Bleeker and Nangra Day. X. Fishes of the genus Batasio Blyth. Records of the Indian Museum (Calcutta) v. 43 (pt 1): 9-42, 2 pls.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Gaietà Estadella i Solé

Gaietà Estadella i Solé (Barcelona, 1875 - idem. 1944) fou un orguener català de l'època post-romàntica.
Aprengué l'art de construir orgues del mestre orguener basc, Aquilino Amezua, que en aquella època s'havia establert a la capital catalana. Fou cunyat d'un l'altre important orguener Pau Xuclà i Camprubí.
Construí importants instruments, el primer que se'n te constància és el de Sant Andreu de Llavaneres l'any 1918, el van seguir un orgue per Oteiza (Navarra) (1922), l'església de N.S. de l'Alba a Tàrrega (1924) i el gran orgue de Santa Maria de Mataró (1927) dels Pares Mínims de Sant Cugat del Vallès i Sant Pere de les Puelles i del santuari del Cor de Maria. També porten la seva signatura els orgues de Nuestra Señora de la Esperanza a Ubrique (Cadis), i el dels Santos Mártires de Brozas, Càceres.
Pel que fa a l'orgue de l'església parroquial de Vilassar de Mar, aquest, va ser inaugurat el 5 de juliol de l'any 1936, just abans de l'esclat de la Guerra Civil espanyola i va sobreviure a la crema del mobiliari de la parròquia ja que fou desmuntat i guardat en un local durant tot el conflicte bèl·lic. Va ser muntat de nou per l'orguener Pau Xuclà i Camprubí a la nova església parroquial i re-inaugurat el 1947. Es tracta d'un instrument construït per Gaietà Estadella en estil romàntico-simfònic amb dos teclats manuals i un teclat pedaler. Disposa de catorze registres i un total de 899 tubs sonants repartits en dos cossos sonors disposats en un mateix pla i tancats per caixes expressives.

## Galeria

* Orgue Estadella de Vilassar de Mar (vista general)
* Orgue Estadella de Vilassar de Mar (consola)
* Orgue Estadella de Vilassar de Mar (signatura)
* Orgue de Santa Maria de Mataró (vista general)
* Orgue de Santa Maria de Mataró (vista des de la nau)

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 390. (ISBN 84-7291-226-4)
* Bas Macià, Damià «L'orgue del temple parroquial de Sant Joan de Vilassar». La Sénia del Rellotge [Vilassar de Mar], núm. 3, 6-2017, p. 47. ISSN: 2339-7926.
* Novell Andinyac, Pere «L'orgue de la parròquia de Sant Joan de Vilassar de Mar». La Sénia del Rellotge [Vilassar de Mar], núm. 3, 6-2017, p. 51. ISSN: 2339-7926.

## Referències

* ↑ Bas, 2017
* ↑ Novell, 2017
# Aradita

L'aradita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la zadovita.

## Característiques

L'aradita és un vanadat, un fosfat que conté bari, calci, fluor, vanadi i silici, de fórmula química BaCa₆[(SiO₄)(VO₄)](VO₄)₂F. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es tracta d'un mineral d'un tipus d'estructura modular nou estretament relacionat amb l'estructura de la nabimusaïta. Es troba en paralaves tancades en roques pirometamòrfiques. Només se n'ha trobat a l'anticlinal Gurim, a Negev (Israel).
Segons la classificació de Nickel-Strunz l'aradita pertany a «08.BN - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,33:1» juntament amb els següents minerals: magganasita, fluorpiromorfita, fluorsigaiïta, fluoralforsita, alforsita, belovita-(Ce), clorapatita, mimetita-M, johnbaumita-M, fluorapatita, hedifana, hidroxilapatita, johnbaumita, mimetita, morelandita, piromorfita, fluorstrofita, svabita, turneaureïta, vanadinita, belovita-(La), deloneïta, fluorcafita, kuannersuïta-(Ce), hidroxilapatita-M, fosfohedifana, hidroxilpiromorfita, estronadelfita, fluorfosfohedifana, carlgieseckeïta-(Nd), vanackerita, miyahisaïta, pieczkaïta, hidroxilhedifana, pliniusita, parafiniukita, arctita, krügerita i goryainovita.

## Referències

* ↑ «Aradite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Imatge SEM d'un cristall d'aradita