OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miracorvina angolensis

Miracorvina angolensis és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 128 cm de longitud total i 2.000 g de pes.

## Alimentació

Menja crustacis i peixets.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 50-300 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic oriental: des del golf de Guinea fins al sud d'Angola.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Trewavas E., 1962. A basis for classifying the sciaenid fishes of tropical West Africa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 13) v. 5 (núm. 51). 167-176.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Norman, J. R., 1935. Coast fishes. Part I. The South Atlantic. Discovery Reports v. 12: 1-58.
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Chao, L.N. i E. Trewavas, 1990. Sciaenidae. p. 813-826. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Bianchi, G., 1986. Fichas FAO de identifacao de espécies para propósitos comerciais. Guia de campo para as espécies comerciais marinhas e de águas salobras de Angola. Preparado com o apoio da NORAD e da FAO (FIRM) Programa Regular, FAO, Roma. 184 p.
* ↑ Ofori-adu, D.W., 1988. List of fishes, shellfishes and other marine food resources in the Ghanaian coastal waters. Mar. Fish. Res. Tech. Pap. Núm. 1. 43 p.
* ↑ Schneider, W., 1990. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the commercial marine resources of the Gulf of Guinea. Prepared and published with the support of the FAO Regional Office for Africa. FAO, Roma. 268 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Sanches, J.G., 1989. Nomenclatura Portuguesa de organismos aquáticos (proposta para normalizaçao estatística). Publicaçoes avulsas do I.N.I.P. Núm. 14. 322 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lepidotrigla venusta

Lepidotrigla venusta és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu fins als 82 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1860. Catalogue of the Acanthopterygian fishes in the collection of the British Museum. 2. Squamipinnes, Cirrhitidae, Triglidae, Trachinidae, Sciaenidae, Polynemidae, Sphyraenidae, Trichiuridae, Scombridae, Carangidae, Xiphiidae. Londres. Cat. Fishes v. 2. i-xxi + 1-548.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Fowler, H. W., 1938. Descriptions of new fishes obtained by the United States Bureau of Fisheries steamer "Albatross", chiefly in Philippine seas and adjacent waters. Proceedings of the United States National Museum v. 85 (núm. 3032): 31-135.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Richards, W.J., 1992. Comments on the genus Lepidotrigla (Pisces: Triglidae) with descriptions of two new species from the Indian and Pacific oceans. Bull. Mar. Sci. 51(1):45-65.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Fadrique Enríquez de Velasco

Fadrique Enríquez de Velasco (Aguilar de Campos, 1460 - Medina de Rioseco 9 de gener de 1538), va ser IV almirall de Castella, succeint al seu pare, IV senyor de Medina de Rioseco i II comte de Melgar. Pertanyent a l'important llinatge dels Enríquez, com a fill d'Alonso Enríquez de Quiñones.
Va heretar el títol d'almirall major que estava vinculat com a feu a la seva família. El 1487 va enviar la flota que va bloquejar el port de Màlaga, contribuint a la seva rendició els Reis Catòlics. Al comandament de 120 naus, perfectament equipades, va sortir del port de Laredo el 1495 escortant a la infanta na Joana que contrauria matrimoni amb Felip I de Castella, tornant a l'any següent, conduint a l'arxiduquessa Margarida, promesa de l'infant Joan d'Aragó.
Va tenir merescuda fama d'esforçat cabdill guanyada en tots els fets d'armes en què va prendre part. A les Corts de Valladolid de 1518 va combatre energèticament la proclamació de Carles com a rei mentre visqués la seva mare la reina na Joana, i no es va recatar de mostrar-se obertament oposat a la sortida d'Espanya del monarca, pels mals que amenaçaven la nació.
Disgustat per la ineficàcia dels seus esforços, es deslligà voluntàriament dels negocis polítics, i es va retirar a les seves propietats de Catalunya, no inclinant-se així ni a favor del rei ni dels Comuners de Castella, aixecats llavors en armes.
No obstant l'actitud ben coneguda de Fadrique, Carles I, li va concedir el Toisó d'Or i el 1519 el va nomenar regent del regne, juntament amb el cardenal Adrià (después Papa Adrià VI) i el conestable Iñigo de Velasco, durant la seva absència a Alemanya per coronar-se emperador, doncs va creure que associar dos nobles castellans al govern, debilitaria els comuners i augmentaria l'adhesió de la noblesa.
Va causar sorpresa general l'acceptació del càrrec que se li conferia, per prendre possessió del qual va tornar de Catalunya. S'acredità com a bon polític, la seva actitud amb els comuners fou constantment de concòrdia, tractà d'aconseguir per la bona la fi de les comunitats, en fracassar en l'afany de la qual va deixar d'ocupar-se'n.
Sembla que la ciutat de Valladolid li va negar l'entrada, aleshores es va traslladar a Torrelobatón, on va conferir amb delegats de la Santa Junta, no arribant a un acord per les exigències d'aquests. Fou Fadrique amant del seu país, bondadós sense debilitats i bon literat. Va morir sense fills, heretant els seus títols el seu germà Fernando, duc de Medina de Rioseco.

## Referències

* ↑ «Fadrique Enríquez de Velasco». dbe.rah.es. Real Academia de la Historia.
* ↑ Soler Salcedo, Juan Miguel (2020). Nobleza Española. Grandezas Inmemoriales (2.ª edición). Madrid: Visión Libros. p. 421. ISBN 978-84-17755-62-1.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 20, pàg. 73. (ISBN 84-239-4520-0)
# Marcial del Adalid

Marcial del Adalid (La Corunya, 24 d'agost de 1826 – Lóngora, Oleiros, 16 d'octubre de 1881) fou un compositor de música gallec.
Començà els estudis musicals a la seva ciutat natal, i d'allà passà a Londres on estudià sota la direcció del mestre Moscheles, i en retornà a Espanya compongué una òpera titulada Inese e Bianca, que no assolí veure representada ni a París ni a Madrid.
La seva música participa en un temps del caràcter que imprimeixen les bromes angleses i del brillant sol d'Espanya, segons diu un dels seus biògrafs. És autor de tres sèries de Cantares nuevos y viejos de Galícia, titulats A mi Maria, inspirats en la música popular d'aquell país, que li van fer conquerir envejable reputació, i compongué a més, diverses obres, que li donaren fama de músic intel·ligent.

## Referències

* Tom núm. 2 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4502-2)
# Marco Pannella

Marco Pannella (Teramo, 2 maig 1930 – Roma, 19 maig 2016) fou un polític italià, d'idea radical, socialista, anticlericalista, antiprohibicionista i eurofederalista.
Marco Pannella va néixer a Teramo (Abruzzo) de pare italià i de mare suïssa el 2 de maig del 1930. Va acabar l'ESO al liceu Juli Cèsar de Roma. El 1955 va doctorar en dret a la Universitat d'Urbino.
El setembre de 1977, com a diputat i president del Partit Radical italià, estigué vint-i-un dies en vaga de fam a Barcelona en suport del moviment d'objecció de consciència al servei militar i els objectors empresonats.

## Referències

* ↑ «Marco Pannella». Biografie on line. [Consulta: novembre 2016].
* ↑ «Marco Pannella, en greu estat per vaga de fam en denuncia de l'estat de les presons». Barcelona Radical. [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «È morto Marco Pannella: consigliere comunale a Monza per una seduta» (en italià). Il Citadino, 19-05-2016.
* ↑ Ordás, Carlos Ángel «Noviolencia, objeción de conciencia e insumisión en España, 1970-1990» (en castellà). Polis [Santiago], vol. 15, núm. 43, 09-06-2016 [Consulta: 8]. «El diputado italiano del Partito Radicale, Marco Pannella estuvo 21 días en huelga de hambre en Barcelona por el encarcelamiento de objetores, además contaba con el apoyo y denuncia de su partido y con huelgas de hambre por parte de objetores por el territorio español e italiano. Los miembros del Partito Radicale –PR– denunciaron públicamente la cuestión e incidieron en la prácticamente nula repercusión mediática que estaba teniendo el hecho de que un diputado italiano estuviera realizando una huelga de hambre en territorio español.»
# Marcusenius cuangoanus

Marcusenius cuangoanus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mormírids i a l'ordre dels osteoglossiformes.

## Etimologia

Marcusenius fa referència a l'alemany Johann Marcusen (el primer ictiòleg a estudiar els mormírids de forma sistemàtica), mentre que l'epítet cuangoanus al·ludeix al seu lloc d'origen: la conca del riu Cuango al seu pas per Angola.

## Descripció

Fa 11,4 cm de llargària màxima. Absència d'espines a les aletes dorsal i anal. 20 radis tous a l'aleta dorsal i 28 a l'anal. 53-55 escates a la línia lateral i 12-12 al voltant del peduncle caudal.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu a Àfrica: és un endemisme del riu Cuango (conca mitjana del riu Congo) a Angola.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (11 de 100).

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. On the West African genus Hemichromis and descriptions of new species in the museums of the Academy and Smithsonian Institution. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14. 134-139.
* 1 2 3 4 5 Poll, M., 1967. Contribution a la faune ichthyologique de l'Angola. Publicaçoes Culturais da Companhia de Diamantes Angola, núm. 75: 1-381, Pls. 1-20. Pàg. 79.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 The ETYFish Project - Fish Name Etymology Database (anglès)
* ↑ Morphology Data of Marcusenius cuangoanus - FishBase (anglès)
* ↑ Gosse, J.-P., 1984. Mormyridae. P. 63-122. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1. Pàg. 81.
* ↑ Species in Kwango River - FishBase (anglès)
* ↑ Species in Congo River - FishBase (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Angola - FishBase (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos dins de la base de dades de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica Central. MRAC, Tervuren, Bèlgica.
* Derijst, E., 1991. Kataloog der ichthyologische publikaties en nieuwe taxa beschreven door: Dr. Max Poll. Belgische Bond Van Aquarium--Enterrariumhouders, B.B.A.T. Spec. publ. Núm. 2: i-vii + 1-87.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fritzsch, B. i P. Moller, 1995. A history of electroreception. p. 39-55. A: P. Moller (ed.). Electric fishes: history and behavior. Fish and Fisheries Series 17. Chapman & Hall, Londres, Gran Bretanya. Pàg. 54.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* Mormyridae - African weakly electric fishes (anglès)
# Frank Edward Tours

Frank E. Tours (Londres, 1 de setembre de 1877- Los Angeles, 2 de febrer de 1963) fou un compositor i director d'orquestra anglès.
Fou deixeble de Stanford, Parrat i Bridge en el Royal College of Music i després d'haver estat algun temps organista de l'església de Hammersmith fou director d'orquestra de diversos teatres i últimament de la Koven Opera de Nova York.
Va dar al teatre:
* The Dashing Little Duke;
* Melnotte;
* The Dairy Maids;
* The Hoyden;
* The Little Cherub;
* See-See;
* The New Aladdin, així com nombroses melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 63, pàg. 32 (ISBN 84-239-4563-4)
* Biografia (anglès)
# Leporellus cartledgei

Leporellus cartledgei és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu São Francisco al Brasil.

## Referències

* ↑ Lütken C. F. 1875. Characinae novae Brasiliae centralis a clarissimo J. Reinhardt in provincia Minas-Geraes circa oppidulum Lagoa Santa in lacu ejusdem nominis, flumine Rio das Velhas et rivulis affluentibus collectae, secundum characteres essentiales breviter descriptae. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1874 (núm. 3). 127-143.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena [1987]. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Joan Rigall i Casajuana

Joan Rigall i Casajuana (Manresa, 7 de desembre de 1889 - Barcelona, 11 de febrer de 1960) fou un músic, compositor i folklorista català.
Alumne de Rossend Serra i Pagès, destacat folklorista català, Rigall va recórrer la geografia catalana recollint, estudiant i divulgant les danses populars. Va recollir fins a 400 danses, conservades al seu arxiu personal. La seva idea era mantenir la recerca de les antigues coreografies de les danses i balls de Catalunya, catalogant-los i transcrivint les característiques de cada zona. Juntament amb Joan Amades i Gelats i Aureli Capmany i Farrés, fou un dels més destacats estudiosos de l'estudi contemporani dels costums, tradicions, cants i música popular catalana.
S'implicà molt amb l'associacionisme. L'any 1908 funda l'Esbart de Dansaires de l’Associació de Lectura Catalana, dissol l'any 1909. El mateix any fundà l'Esbart Folklore de Catalunya, relacionat amb la cultura tradicional i popular i espai de trobada d'amants de la vida social, associativa i cultural catalana, aplegant activitats com la música, el cant, la dansa, l'excursionisme i la poesia. Aquest fou un precedent per la resta de la seva trajectòria dins el món del folklore. Va ser director de l'Esbart Folklore fins a l'any 1923 que va deixar l’Esbart i el mateix any fundà l'Institut Folklore de Catalunya. L'any 1935 fou requerit per dirigir l'Esbart de Dansaires Montserrat i l'any 1946 va fundar a Barcelona l'Associació Excursionista d’Etnografia i Folklore (AEEF), de la qual va ser president durant molts anys, i a través de la qual, l'any 1948 s'inicià el “Boletín Circular” de l'AEEF, una revista bimensual on Rigall col·laborava habitualment amb diversos articles. Va realitzar moltes conferències sobre danses populars i sobre folklore.
En tant que compositor, va seu autor de dues sardanes, Collint roselles (1908) i Melangia (1927). Així mateix va ser dansaire de colla sardanista i jurat de concursos sardanístics.
El 1919 obtingué un premi als Jocs Florals de Cornellà de Llobregat amb Estudi critich de la tasca cultural dels Ateneus al Pla de Llobregat y ventatjes que d'ella's deriven per a les classes obreres

## Referències

* 1 2 Matas, Gemma «Vida del mestre Joan Rigall». Quadern de les idees, les arts i les lletres, Núm. 184, 2012, pàg. 26. ISSN: 1695-9396 [Consulta: 15 febrer 2021].
* 1 2 «Rigall i Casajuana, Joan». Músics per la Cobla. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ «Llista de sardanes, al web "Músics per la cobla». Arxivat de l'original el 2020-11-27. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ Jochs Florals de Cornellà de Llobregat. Cornellà de Llobregat: la Unió Social de Cornellà de Llobregat, 1919.

## Bibliografia addicional

* Sanahuja i Capella, Daniel «Danses catalanes (2)». Quadern. Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, núm. 64, 10-1988, pàg. 244-245.
# Mischa Mischakoff

Mischa Mischakoff (Khmelnitski, 16 d'abril de 1896 - Petoskey, 1 de febrer de 1981), nascut Mikhaïl Isaàkovitx Fíxberg, rus: Михаил Исаакович Фишберг fou un violinista estatunidenc d'origen ucraïnès.

## Biografia

Nascut a la família del flautista Issaak Fíxberg i la seva dona Massi, als deu anys va actuar a Lípetsk. Es va graduar al Conservatori de Sant Petersburg (1912) amb Serguei Korgúiev i va debutar a Berlín aquell mateix any. Després de diversos anys de vagar per una Europa atrapada per la Primera Guerra Mundial, el 1921 Mischakoff va emigrar als Estats Units i el 1927 va rebre la ciutadania estatunidenca.
Als Estats Units, Mischakoff va fer carrera com a concertino d'orquestres importants. Va ser el primer violí de l'Orquestra Simfònica de Nova York sota la batuta de Walter Damrosch (1920 - 1927), l'Orquestra de Filadèlfia sota la direcció de Leopold Stokowski (1927 - 1930), l'Orquestra Simfònica de Chicago sota la direcció de Frederick Stock (1930 - 1937), en què fou succeït per John Weicher i, l'Orquestra Simfònica de la NBC amb Arturo Toscanini (1937 - 1952) i l'Orquestra Simfònica de Detroit sota la batuta de Paul Paray (1952 - 1968). Paral·lelament a l'obra d'un acompanyant Mischakoff va dirigir el seu propi quartet de corda, i el 1940 - 1952 va fer classes a la Juilliard School, on va tenir entre l'alumnat a Ani Kavafian.
Mischakoff va morir l'1 de febrer de 1981 a Petoskey, Michigan. Posseïa quatre violins Stradivarius, amb els quals apareixia com a solista i recitalista, a més d'altres violins fins de fabricants antics i contemporanis.

## Referències

* ↑ Saleski, Gdal. Famous Musicians of a Wandering Race (en anglès). 2006 (reimpressió). Kessinger Publishing,, 1927. ISBN 9781428625167.
* ↑ https://www.stokowski.org/Principal_Musicians_Chicago_Symphony.htm#Flute Arxivat 2022-07-02 a Wayback Machine. Index Point_%7C
* ↑ Stevenson, Josep. ↑«Ani Kavafian: Biografia de Joseph Stevenson» (en anglès). L'ALLMUSIC. [Consulta: 20 juliol 2020].

## Bibliografia

* Heiles, Anne Mischakoff. Mischa Mischakoff: Journeys of a Concertmaster (en anglès). Sterling Heights, Mich.: Harmonie Park Press, 2006. ISBN 0-89990-131-X.

## Enllaços externs

* Mischa Mischakoff interpreta el 3r moviment del Concert per a violí núm. 1 de Max Bruch
# Heli líquid

L'Heli apareix en forma de gas només a una temperatura extremadament baixa. El seu punt d'ebullició i el seu punt crític depèn de l'isòtop de l’heli. La densitat de l’heli-4 líquid al seu punt d’ebullició i a una atmosfera de pressió és aproximadament de 0,125 g/mL
L’heli-4 va ser liquat per primera vegada el 10 de juliol de 1908 pel físic Heike Kamerlingh Onnes. L’heli-4 líquid es fa servir com refrigerant criogènic i comercialment es fa servir en imants superconductors. Es liqua a través del cicle de Hampson-Linde.
A causa de les seves febles forces interatòmiques, l’heli roman líquid a la temperatura propera al zero absolut i només solidifica sota grans pressions. A temperatures prou baixes l'heli i també l'heli-4, passen a la fase de superfluid.
| Propietatas de l’heli líquid | Heli-4 | Heli-3 |
| Temperatura crítica | 5.2 K | 3.3 K |
| Punt d'ebullició a 1 atm | 4.2 K | 3.2 K |
| Pressió mínima de fusio | 25 atm | 29 atm a 0.3 K |
| Temperatura de transició superfluida a pressió de vapor saturada | 2.17 K | 1 m K en camp magnètic zero |
* Heli líquid a 4.2 K i 1 atm, bullint de forma suau.
* A 2,17 K, bull violentament,un instant, i s'atura poc després.
* Fase suprefluida per sota de 2,17 K.

## Referències

* ↑ Liquid Helium Arxivat 2010-07-08 a Wayback Machine., accessed 2010-04-02
* ↑ Wilks, p. 7
* ↑ Daniel V. Schroeder. An Introduction to Thermal Physics. Addison Wesley Longman, 2000, p. 141. ISBN 0201380277.
* 1 2 3 Wilks, p. 1.
* ↑ Wilks, pp. 474-478.
* ↑ Wilks, p. 289.
* ↑ Dieter Vollhart and Peter Wölfle. The Superfluid Phases of Helium 3. Taylor and Francis, 1990, p. 3.
* J. Wilks. The Properties of Liquid and Solid Helium. Oxford: Clarendon Press, 1967. ISBN 0-19-851245-7.
* Freezing Physics: Heike Kamerlingh Onnes and the Quest for Cold, Van Delft Dirk (2007). Edita - The Publishing House Of The Royal Netherlands Academy of Arts and Sciences. ISBN 9789069845197.

## Enllaços externs

* He-3 and He-4 phase diagrams, etc.
* Helium-3 phase diagram, etc. Arxivat 2004-10-12 a Wayback Machine.
* Onnes's liquifaction of helium
* Polypedilum vanderplanki
# Joan Tresserra i Thomson

Joan Tresserra i Thomson (Barcelona, 1844 - Alfaro, 27 de setembre de 1869) va ser un advocat, crític musical, compositor i pianista.

## Biografia

Era fill de Joan Antoni Tresserra i Barreiro, natural de Barcelona i cònsol de la República Argentina, i de l'argentina Albina Thompson Sánchez de Velasco. Fou cunyat de Domingo Dulce y Garay, Capità General de Catalunya, que es va casar amb la seva germana Albina Tresserra i Thompson (1836-1860).
Estudià música i humanitats al col·legi de Sorese del 1854 al 1860, com ho va fer el seu germà Eduard entre 1852 i 1856, i cursà dret a Barcelona. Posteriorment compaginà la crítica musical a La España Musical amb la pràctica legal. En tant que compositor, fou autor d'una simfonia, un vals, diverses cançons i algunes altres peces; hom li ha atribuït, també, una sarsuela. Mort a Alfaro (la Rioja), fou enterrat a Barcelona.

## Obres

* Automne, cançó amb lletra de Lamartine
* Cupido contra Esculapio (1864), sarsuela en un acte amb lletra de Ricardo Sepúlveda Planter i Ricardo Moly de Baños (música anònima, atribució de la Biblioteca Nacional de Madrid)
* Ilusiones perdidas, per a piano
* Poblet
* Serenata, amb lletra de Camprodon
* Simfonia alemanya
* Les soir, amb lletra de Lamartine
* Vals

## Notes i referències

* ↑ «Naixements 1844, Llibre 2, núm. 60». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 22-02-1844.
* ↑ «Matrimonis 1858, f. 394, núm. 1565». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 11-12-1858.
* ↑ «Annuaire 17-18-19èmes siècles». Association Sorézienne. Arxivat de l'original el 27-01-2005.
* ↑ Almanaque del Diario de Barcelona para el año 1871, p. 105.
* ↑ La España Musical, núm. 190, 07-10-1869.
* ↑ Francesc Camprodon i Lafont ?