OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alestes comptus

Alestes comptus és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: riu Congo.

## Referències

* ↑ Müller, J. & F. H. Troschel, 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1): 81-99 + Zu pag. 99 (plegable).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Roberts, T. R. & D. J. Stewart. 1976. An ecological and systematic survey of fishes in the rapids of the lower Zaire or Congo River. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 147 (núm. 6): 239-317, Pls. 1-14.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Paugy, D., 1984. Characidae. p. 140-183. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Roberts, T.R. i D.J. Stewart, 1976. An ecological and systematic survey of fishes in the rapids of the Lower Zaïre or Congo River. Bull. Mus. Comp. Zool. 147(6):239-317.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1968: Un essai de systématique quantitative: la classification des espècies du genre Alestes s. lat. (Pisces, Characoidei). Vie et Milieu, Serie A: Biologie Marine v. 19 (núm. 1): 171-194.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Alestes inferus

Alestes inferus és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,4 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 39-40.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ Stiassny, M.L.J., Schelly, R.C. & Mamonekene, V., 2009. A New Alestes (Characiformes, Alestidae) from the Mpozo River in the Democratic Republic of Congo. Copeia, 2009 (1): 110-116.
* ↑ Müller, J. & F. H. Troschel, 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1): 81-99 + Zu pag. 99 (plegable).
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1968: Un essai de systématique quantitative: la classification des espècies du genre Alestes s. lat. (Pisces, Characoidei). Vie et Milieu, Serie A: Biologie Marine v. 19 (núm. 1): 171-194.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Aletes (fill d'Egist)

Aletes (grec clàssic Ἀλήτης), en la mitologia grega, va ser un heroi grec, fill d'Egist. Quan Orestes i Pílades van marxar a Tàurida a la recerca de l'estàtua d'Àrtemis Tàurica, s'anuncià a Micenes la notícia de la seva mort, explicant que havia estat Ifigènia, la seva germana, qui havia mort Orestes. Immediatament, Aletes aconsegueix el poder. Electra, que ha criat Orestes, es trasllada a Delfos, on troba Ifigènia que ha arribat amb Orestes. Electra la vol castigar, però s'adona de la presència d'Orestes. Plegats, tornen a Micenes, on Orestes acaba amb la vida d'Aletes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 155. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 15
Viccionari
# Alexander Agricola

Alexander Agricola (Gant, ca 1460 - Valladolid, ca 1525) fou un compositor flamenc.
Fou un dels mestres de l'escola francoflamenca, i de qui es conserven nombroses composicions (misses, motets, cançons).
Malgrat la mancança de dades biogràfiques, sabem que era belga, per alguns versets de llur necrològica, que així ho testifiquen. Agricola visqué ocupant un lloc permanent entre els artistes del seu temps, a les Corts de Milà i Màntua, i des de 1491 va romandre al servei d'en Felip el Bell, amb qui es va traslladar a Castella, on hi va morir a l'edat de seixanta-sis anys: El seu nom figura en diversos comptes de salaris pagats a la casa d'aquell príncep.
Les seves obres es publicaren junt amb les dels mestres dels segles XV i XVI, sent rara la col·lecció que no compta amb alguna composició d'Agricola, nomenat amb força freqüència, Alexandre.
De llurs obres destaquen, Missae Alexandri Agricolae, Impressum Venetiis per Ottavium Petrutium (1504); en la recopilació de cants profans a quatre veus impresa pel mateix Petrucci, Canti Cento Cinquantae (Venècia, 1503), figuren també diverses obres d'Agricola com, Primi Toni, Secundi Toni, Malheur Nubat, Le serviteur.

## Referències

* Tom núm. 3 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Alexander Eisenmann

Alexander Eisenmann (Stuttgart, 27 de març de 1875 - ?) fou un músic alemany. Estudià el violí i composició musical en l'Escola de Música de la seva vila natal. El 1912 fou nomenat professor de violí del Conservatori de Stuttgart i posteriorment d'història de la música del mateix establiment docent. A les seves activitats de crític musical uní els càrrecs de professor de música de la Volkshochschule i de bibliotecari de la Biblioteca Musical de Stuttgart. Va publicar les següents obres teòriques:
* Sammlung von Vortragstücken für die Violine;
* Elementartechnik des musikalischen Vortrag;
* Musikalische Unterrichsstunden;
* Neues Opernbuch.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 765 ISBN 84-239-4574-X
# Alexander Schmuller

Alexander Schmuller (Mazir, Belarús, 3 de desembre de 1880 - Amsterdam, Països Baixos, 1933) fou un violinista i director d'orquestra neerlandès d'origen belarús.
D'ascendència jueva, va estudiar amb Ševčík a Kíev i Praga entre 1889 i 1900; des de 1900 fins a 1904 va ser alumne de Hrimalý a Moscou, i des de 1904 fins a 1908 Auer a Sant Petersburg. Com a violinista excepcional va entrar en contacte amb compositors com Rimsky-Korsakov i Glazunov.
El 1914 fou nomenat professor de violí del Conservatori d'Amsterdam. Actuant sol o amb Max Reger va recórrer amb gran aplaudiment dels públics dels principals centres filharmònics d'Europa. La seva puresa d'estil i la solidesa de la seva tècnica van merèixer els més càlids elogis de la crítica musical alemanya i francesa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1157 (ISBN 84-239-4579-0)

## Enllaços externs

* (neerlandès) Arxiu d'Alexander Schmuller a l'Institut de Música dels Països Baixos Arxivat 2019-01-05 a Wayback Machine.
# Alexander Stadtfeldt

Alexander Stadtfeldt (Wiesbaden, 27 d'abril de 1826 - Brussel·les, 4 de novembre de 1853) fou un compositor belga.
Fill d'un músic militar, aprengué amb el seu pare els primers passos musicals, realitzant tant grans avanços que als nou anys ja donava concerts de piano. El 1839 ingressà en el Conservatori de Brussel·les, obtenint el 1849 el gran premi de composició. Abans, el 1845, ja s'havia donat a conèixer avantatjada ment com a compositor i estava a punt d'estrenar l'òpera Hamlet, quan morí a conseqüència de la tisis, pocs mesos després d'haver complert els vit-i-set anys.
No obstant la seva prematura mort va deixar les obres següents:
* La découverte de l'Amérique, obertura;
* 1 obertura de concert;
* Dos concerts per a piano i orquestra;
* Himne, per a cor i orquestra;
* Missa en re, per a 4 veus i orquestra;
* Te Deum, per a solos, cors, orquestra i orgue;
* Tantum ergo, a 4 veus;
* Les cantates Le songe du jeune Scipion i La vendetta;
* La escena lírica Le dernier jour de Marino Faliero;
* Les òperes Hamlet, L'illusion, La Pedrina i Abu-Hassan;
* 20 cors per a veus d'homes, melodies amb acompanyament de piano i música di camera.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 937 (ISBN 84 239-4556-1)
# Alexandre Angelico

Alexandre Angelico (París, Regne de França, 16 d'octubre de 1736 - 20 d'octubre de 1821) fou un religiós i polític francès. Aquest cardenal i polític francès era fill del marquès Daniel de Talleyrand va estudiar al Seminari de Sant Sulpici i el 1766 fou nomenat coadjutor de l'arquebisbe de Reims, de 1769 abat de Hautvilliers, el 1770 president substitut de l'assemblea quinquennal del clero i el 1777 arquebisbe de Reims. Elegit el 1789 diputat del clero en els Estats generals, defensà tots els principis i hagué d'emigrar a Alemanya, on fou el conseller íntim del comte de Provença. En pujar aquest al tron amb el nom de Lluís XVIII tornà a França i aconseguí la dignitat de par. Durant la segona Restauració resta un cert temps encarregat de l'administració general de cultes (1816). Prengué part en la negociació del Concordat de 1817, essent creat el mateix any cardenal i anomenat arquebisbe de París, si bé no prengué possessió fins al 1819. En aquest càrrec serví amb gran zel a l'església.

## Honors

    Comendador de l'orde de l'Esperit Sant
    Cavaller de l'orde de l'Àliga Blanca

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 159 ISBN 84-239-4559-6
# Alexandre Luigini

Alexandre Clément Léon Joseph Luigini (Lió, 1850 - París, 1906) fou un compositor i músic francès. Era fill del músic italià naturalitzat francès Giuseppe Luigini.
Ingressà en el Conservatori de París, on es dedicà a l'estudi del violí i de la composició, tenint per professors respectivament en Massart i Savard. Després aconseguí una plaça de violí solista en el Gran Teatre de Lió, en el feu representar el 1870 el ball d'espectacle Le rêve de Nicette, partitura del qual n'era autor. Nomenat professor d'harmonia en el Conservatori de la seva vila natal, i més tard en la classe d'òpera d'aquest, desenvolupà amb èxit la seva tasca, i el 1897 fou cridat a París per dirigir l'orquestra de l'Òpera Còmica, lloc en el qual va romandre fins al 1902, però el 1904 tornà a encarregar-se de la direcció de l'orquestra d'aquell teatre, després d'haver romàs una temporada al front de l'orquestra del teatre Líric.
Escriví, a més de la ja citada, les obres següents:
* Anges et démons (1876, ball d'espectacle;
* Les caprices de Margot (1877), òpera còmica;
* La reine des fleurs (1878), òpera còmica;
* Les noces d'Ivanowna, ballet rus (1883);
Els balls d'espectacle:
* Le vivouac (1899);
* Les écharpes (1891);
* Le meunier (1892);
* Arlequin écolier (1894);
* Rayon d'or
* Rose et papillon (estrenada el 1891 a Montpeller);
* Daurilha (Tolosa (1894).
A més, és autor, de l'opereta Faublas, estrenada el 1881 en el teatre Cluny de París; de la cantata Gloria victis, que fou executada a Belfort el 1887 en ocasió d'una festa patriòtica, i de diverses composicions de menor importància, com la Marche de l'Emir, una marxa solemne, i tres quartets per a instruments de corda (que foren objecte d'una recompensa), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 584 (ISBN 84-239-4531-6)
# Alexandre Pierre Joseph Doche

Alexandre Pierre Joseph Doche (París, 1799 - Sant Petersburg, 31 de juliol de 1849), fou un violinista i compositor francès, era fill del també compositor Joseph-Denis Doche (1766-1825).
El 1823 entrà al teatre del Vaudeville com a segon director d'orquestra, de 1828 a 1848 fou primer director, i en l'última de les dades citades passà al teatre francès de Sant Petersburg amb el mateix càrrec. Al igual que el seu pare, va compondre nombrosos aires per a les obres que allà es representaven, mereixent especial menció les titulades La clef du caveau, Le diable à París, La Croix d'or, Mèmoires du diable, etc. També va compondre les òperes còmiques Le veuf du Malabar, Alix i una Missa solemne, a gran orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1.ª part, pàg. 45. (ISBN 84-239-4518-9)
# Alexandre Rey Colaço

Alexandre Rey Colaço (Tànger, Marroc, 30 d'abril de 1854 - Lisboa, Portugal, 11 de setembre de 1928) fou un compositor portuguès.
Descendent d'una família de diplomàtics, que representà a Portugal en el Marroc durant un període de cent cinquanta anys. Des de molt jovenet manifestà, aptituds per la música, i la seva família l'envià a Madrid, en el qual Conservatori guanyà el primer premi de piano, en la classe de Dámaso Zabalza, el 1874.
Després viatjà donant concerts, i a Lisboa va conèixer el comte Daupias, gran protector de les belles arts, el qual el pensionà per anar a Parísi Alemanya. A Berlín freqüentà durant quatre anys la Hoch-Schule-für Musik i va viure amb molt de contacte amb Joachim i totes les grans figures musicals d'aquell centre, que li demostraven sempre gran amistat i consideració.
Després fou pianista de la cort portuguesa i professor de música de l'últim rei de Portugal, Manuel II, així com del seu desgraciat germà Lluís Felip. Els últims anys de la seva vida laboral fou professor de classe de piano del Conservatori de Lisboa. Com a compositor, a Rey Colaço se li deu una col·lecció de fados, i de cants i balls populars portuguesos, que a Espanya i Portugal gaudiren de gran popularitat.
Fou pare de l'actriu Amelia Rei Colaço, que fou considerada a Portugal com la primera artista de la seva generació.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 187 (ISBN 84-239-4551-0)
# Teleaddicció

L'addicció a la televisió o teleaddicció, també coneguda pel seu terme anglès binge-watching, és l'addicció a mirar programes de televisió. Ha estat estudiada com a trastorn compulsiu del comportament, sovint d'evitació, que en alguns casos pot ser molt difícil de controlar. Es pot comparar amb altres addiccions a activitats, com a jugar a videojocs, que creen un estat mental alterat a la persona que el pateix. Es considera addicció quan el comportament perjudica a la persona, no es pot estar de fer-ho i ho necessita per a restablir certa tranquil·litat d'esperit, o pal·liar la síndrome d'abstinència. Tot i que s'ha estudiat com a addicció, cal aclarir que no consta oficialment com a trastorn mental al Manual Diagnòstic dels Trastorns Mentals.
Segons una enquesta duta a terme per Netflix, el 73% de les persones definides com a «binge-watching» miren entre 2 i 6 episodis seguits del mateix programa. El «binge-watching» és un fenomen cultural que ha esdevingut popular amb l'escalada dels serveis de flux de dades multimèdia com Netflix i Amazon Prime amb el qual l'espectador pot veure programes de televisió i pel·lícules a la carta.
La paraula «binge-watch» ja s'utilitzava a la dècada de 1990 pels cercles fandom televisius i es referia a veure diversos episodis d'una sèrie de televisió en DVD. L'ús de la paraula es va popularitzar amb l'arribada de la visualització sota demanda i del «streaming» online. El 2013, la paraula va esdevenir «mainstream» quan Netflix va començar a penjar de cop al seu servei tots els episodis d'una temporada d'una mateixa sèrie. El 61% dels participants de l'enquesta encarregada per Netflix contestaren que ells feien «binge-watch» amb regularitat.

## Referències

* ↑ McIlwraith, Robert. «"I', addicted to television": the personality, imagination, and TV watching patterns of self-identified TV addicts». www.bnet.com. Arxivat de l'original el 2012-04-16. [Consulta: 15 agost 2012].
* 1 2 West, Kelly. «Unsurprising: Netflix Survey Indicates People Like To Binge-Watch TV». Cinema Blend.
* ↑ Poniewozik, James «Go Ahead, Binge-Watch That TV Show». Time. Time, 10-07-2012.
* ↑ Jurgensen, John «Binge Viewing: TV's Lost Weekends». The Wall Street Journal, 12-07-2012. «Using streaming and DVRs, TV viewers are increasingly gobbling up entire seasons of shows in marathon sessions»
* ↑ «Oxford Dictionaries Word of the Year 2013». OxfordWords blog. Oxford Dictionariess, 19-11-2013. Arxivat de l'original el 1 de desembre 2013. [Consulta: 24 desembre 2014].
# Èider

L'èider (Somateria mollissima) és un ocell de mida mitjana de la família dels ànecs, fa de 50–71 cm de llargada. Està distribuït per les costes del nord d'Europa, Amèrica del nord i est de Sibèria. Cria a l'Àrtida i algunes regions temperades del nord, però migra a zones temperades de més al sud on forma grans esbarts en la costa. Són accidentals als Països Catalans. El nom científic prové del grec soma, somatos (cos) i érion (llana) i mollissima, superlatiu del llati mollis (suau).
Fa el niu a prop del mar, en costes i illes. Proporciona el material per farcir l'edredó i altres peces originat del plomissol del pit de la femella. Actualment, però, aquest material prové principalment d'oques domèstiques o de material sintètic. El mascle és de plomatge blanc i negre amb el clatell verd i la femella marronosa. Per alguns especialistes la subespècie v-nigra seria una espècie separada.
S'alimenta de crustacis i mol·luscs. Els musclos són el seu menjar favorit, se'ls mengen sencers, es trenquen a l'estómac i n'excreten la closca. És abundant, amb poblacions d'uns 1,5 a 2 milions d'individus a Europa i Amèrica a més dels que hi pugui haver a l'est de Sibèria.

## Referències

* ↑ «Èider». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Èider (Somateria mollissima)». Servidor d'informació ornitològica de Catalunya. Generalitat de Catalunya, 2018. [Consulta: 18 abril 2018].
* ↑ Ortega i Gonzàlez, Enric. Diccionari etimològic dels noms científics dels ocells dels Països Catalans. Barcelona: Institut d'Estudis - Secció de Ciències Biològiques, 2017, p. 48. ISBN 9788499653624.
* ↑ Renom, Pere «Plomes per farcir». Ara Kids, 04-09-2012, pàg. 6.

## Enllaços externs

* Alvarez-Cros, Carlos. «Recull de citacions d'èider (Somateria mollissima) a l'Empordà». Comitè Avifaunístic Empordanès (CAE), 2013.
* «Common Eider» (en anglès). Cornell Lab of Ornithology.
* «Common Eider Somateria mollissima» (vídeos, fotos & só). Insitut Català d'Ornitologia (ICO).
* «Common Eider Demolishes a Crab» (vídeo). YouTube.
# Escut de Cases Baixes

L'escut de Cases Baixes és un símbol representatiu oficial de Cases Baixes municipi del País Valencià, a la comarca del Racó d'Ademús. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camp de gules, dues cases d'or, maçonades i aclarides de sable, sobremuntades d'una tau d'or. Al segon quarter, d'argent, faixat ondat d'atzur. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat mitjançant la Resolució de 18 de gener de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.680, de 3 de febrer de 2000.
Les cases són un senyal parlant al·lusiu al nom del poble, situat a banda i banda del Túria, representat a la segona partició. La tau és la creu de sant Antoni, patró de la localitat.

## Referències

* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 100 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 18 de gener de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Casas Bajas (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3680, 03-02-2000, pàg. 1819 [Consulta: 14 setembre 2015].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Racó d'Ademús
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut de Castellcir

L'escut oficial de Castellcir té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un castell obert d'atzur; bordura de vuit peces d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 de setembre del 1984 i publicat al DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 486.
L'escut són les armes dels Castellcir, senyors del poble, i són armes parlants, ja que mostren un castell. Castellcir té un antic castell dalt d'una roca, el castell de la Popa, que data del segle x.

## Referències

* ↑ «DECRET 319/1984, de 28 de setembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Castellcir per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 486, 16-11-1984. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Moianès
# Escut de Santa Maria de Martorelles

L'escut oficial de Santa Maria de Martorelles té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un ram de murta d'or acostat de dues flors de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 27 de gener del 2006 i publicat al DOGC el 16 de febrer del mateix any amb el número 4574.
La branca de murta de l'escut és un senyal tradicional i parlant que fa referència al nom de la vila. Les flors de lis són l'atribut de la Mare de Déu, patrona del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/282/2006, de 27 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Santa Maria de Martorelles.» (pdf). DOGC núm. 4574. Generalitat de Catalunya, 16-02-2006. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Serinyà

L'escut oficial de Serinyà té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor o creu de Sant Andreu ple d'argent; ressaltant sobre el tot un bàcul d'abat de gules posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 967 el 18 de març de 1988.
El sautor o creu de sant Andreu és l'atribut del patró del poble. El bàcul d'abat fa al·lusió al monestir de Sant Esteve de Banyoles, al qual pertanyia Serinyà.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla de l'Estany

## Referències

* ↑ «DECRET 239/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Serinyà per adoptar el seu escut heràldic municipal (Correcció d'errada en el DOGC núm. 967, pàg. 1117, de 18/03/1988)» ( PDF). DOGC núm. 342. Generalitat de Catalunya, 06-07-1983. [Consulta: 13 desembre 2013].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA al Decret 239/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Serinyà per adoptar el seu escut heràldic municipal (DOGC núm. 342, pàg. 1661, de 6.7.1983).» ( PDF). DOGC núm. 967. Generalitat de Catalunya, 18-03-1988. [Consulta: 13 desembre 2013].
# Escut de Siurana

L'escut oficial de Siurana té el següent blasonament:
    Escut caironat partit ondat: 1r de sinople; 2n d'argent; ressaltant sobre la partició un castell de l'un en l'altre obert. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 de gener de 1997 i publicat al DOGC el 4 de febrer del mateix any amb el número 2323.
S'hi veu el castell del poble (segle xiii), dins el comtat d'Empúries. Al segle xvi va pertànyer als Senesterra, i a la fi del segle xvii el poble va esdevenir una batllia reial. La partició ondada recorda els antics aiguamolls de Siurana, avui dia dessecats.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 de gener de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Siurana.» ( PDF). DOGC núm. 2323. Generalitat de Catalunya, 04-02-1997. [Consulta: 7 maig 2013].