OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coelorinchus denticulatus

Coelorinchus denticulatus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.
Els adults poden assolir 28 cm de llargària total. És un peix bentopelàgic i marí d'aigües tropicals que viu entre 64-335 m de fondària que es troba des de Kenya fins a Sud-àfrica (KwaZulu-Natal) i Madagascar.

## Referències

* 1 2 Luna, Susan M.; Bailly, Nicolas. «Coelorinchus denticulatus Regan, 1921 Filesnout grenadier» (en anglès). FishBase.
* ↑ Iwamoto, Tomio. Review of the grenadiers (Teleostei:Gadiformes) of southern Africa, with descriptions of four new species (en anglès). Grahamstown, South Africa: J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, 1994 (Ichthyological bulletin núm. 61). ISBN 0-86810-276-8.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrourida (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
# Orgue de la catedral d'Eivissa

L'Orgue de la Catedral d'Eivissa és el primer orgue documentat a Eivissa, que va ser construït a principis del segle xv a la Catedral d'Eivissa.
El primer document que se'n conserva és una crònica d'una visita eclesiàstica de l'any 1423, on es diu que hi havia estat introduït pocs anys abans. El 1498 la Universitat fundà el benefici de l'orgue, per tal de tenir assalariat un clergue sonador que també havia d'assegurar la conservació de l'instrument.
El 1655 estava en males condicions, per la qual cosa fra Francisco de Lima y Mendoza l'hagué d'acomodar i netejar. El 1673 tornava a estar en pèssimes condicions, però no fou fins al 1679 que es va decidir refer-lo en gran part. A causa d'aquesta reconstrucció se sap que l'instrument tenia almenys dos teclats: estava, doncs, dins dels paràmetres dels orgues de la zona mediterrània del segle xvi, compostos d'un orgue major i la cadireta, amb els respectius teclats sobreposats. L'any 1708 va tornar a ser necessària una important reparació, a càrrec del franciscà fra Faustino León, que en aquell moment l'instrument tenia vuit registres.
El 23 d'octubre de 1714 els jurats signaren contracte amb l'orguener català Josep Boscà. Les obres començaren el 4 de gener de 1715. Tot i que no es coneixen les característiques del nou instrument, acabat a principi de 1718.
L'any 1785, el primer bisbe d'Eivissa, Manuel Abad y Lasierra, va trobar l'instrument en pèssimes condicions, situat al costat de l'Evangeli de l'altar major. Per ser imprescindible per a la litúrgia catedralícia, va encarregar un nou instrument a Lluís Sherrer. Es canvià la seva ubicació i es va situar als peus de l'església sobre una tribuna de fusta. Entre els anys 1856-58 varen fer una gran reforma de l'orgue, feta per l'orguener Gaietà Vilardebó, que l'adobà i l'amplià, adaptant-lo a l'estètica romàntica del moment.
El 1888 Francesc Elies, un altre orguener català, va fer una intervenció important. Malauradament aquell instrument va patir a causa de la Guerra Civil. Va ser completament destrossat l'agost de 1936 per les forces republicanes. El 1944 va arribar a la Catedral un nou orgue fabricat per Organería Española S.A., d'Azpeitia (Guipúscoa). Es tractava d'un instrument de taller industrial, més petit que l'antic i de qualitat inferior. A finals de 1984 va ser sotmès a grans treballs de manteniment i reparació per Joaquín Luis Cabello. L'instrument que hi ha l'any 2006 és fruit d'una remodelació, tant forçada com innecessària, feta el 1994 per l'orguener José Antonio Azpiazu, amb la qual s'intenta emular l'estètica visual de la caixa de l'orgue de Scherrer destruït a la guerra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Orgues d'Eivissa». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera.
# Cases a la muralla del Castell, 52-58 (Valls)

Les cases a la muralla del Castell són uns edificis de Valls (Alt Camp) protegits com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquesta numeració que té ordre "incorrecte" quant a l'ordre numeral, però totalment correcte en la realitat. El núm. 52. té baixos, entresòl i tres plantes més; la part més interessant és a l'entresòl i: hi ha dues portes balconeres en els laterals amb arcs de mig punt que agafen tota l'amplada del balcó;al mig, hi ha un arc molt rebaixat de pedra que és una continuació dels muntants petris del del nivell "0", amb una llinda que divideix aquest espai i que determina la porta, que té un cancell de ferro i unes seudofinestres que té enreixat de ferro, amb dibuixos geomètrics i la inscripció en el centr de 1870 i les inicials "P.R."
El número 66 és un edifici racionalista amb planta baixa i dues plantes més. La composició de la façana i, sobretot, els balcons, amb l'avantpit i la barana, ens indiquen el caràcter estílistic racional.
En el núm. 68 als baixos hi ha dues entrades, amb un arc rebaixat de pedra; tribuna de molta volada amb dues carteles i coberta de tres vessants.
En el número 58 hi ha dos arcs de mig punt a l'entresol; més notable.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa a la muralla del Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Escut de Navarrés

L'escut de Navarrés és un símbol representatiu oficial de Navarrés, municipi del País Valencià, a la comarca de la Canal de Navarrés. Té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Al primer, de gules, un castell d'argent desmantellat. Al segon, d'or, un bou passant de gules terrassat de sinople. Per timbre, una corona de marqués. | » |

## Història

L'escut es va aprovar per Decret núm. 3.361/1962, de 20 de desembre del Ministeri de la Governació, publicat al BOE núm. 306, de 22 de desembre de 1962.
S'hi representa l'antic castell islàmic enrunat, que després de la Conquesta seria la seu de la baronia –posteriorment marquesat– de Navarrés. A sota, les armories dels Borja, marquesos de Navarrés i senyors de la vila.
Actualment l'Ajuntament el representa adornat amb uns rams de llorer.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Ministeri de la Governació «Decreto 3361/1962, de 20 de diciembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Navarrés, de la provincia de Valencia, para adoptar su Escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 306, 22-12-1962, pàg. 18.107 [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ Es pot observar l'escut de l'Ajuntament al seu lloc web: www.navarres.es.
# Jean-Baptiste Charles Bouvet de Lozier

Jean-Baptiste Charles Bouvet de Lozier (Pleudihen-sud-Rance, 14 de gener de 1705 - Pleudihen, 1786) va ser un navegant i explorador francès, conegut per ser el descobridor de l'illa antàrtica que duu el seu nom, illa Bouvet.

## Biografia

Amb set anys va quedar orfe i, després de finir l'escola primària i segundaria a París, va ser enviat a Sant-Maloù a estudiar navegació.
Eln 1731 va ingressar com a tinent en la Companyia Francesa de les Índies Orientals. Després de diversos intents va obtenir el comandament de dues fragates (L'Aigle i la Maire) per explorar les zones de l'Atlàntic Sud que havien estat descrites per Binot Paulmier de Gonneville, i que es creia en aquest moment que contrarestarien el pes de les terres de l'hemisferi Nord, la Terra Australis Incognita. No hi havia esperança de trobar terres temperades. Va ser almenys la primera expedició a l'hemisferi sud explícitament dissenyada amb finalitats científiques.
El 19 de juliol de 1738 va salpar del port d'An Oriant i l'1 de gener de 1739 va veure a través de la boira i la neu que queia, una glacera i neu recobrint una terra escarpada a la qual va denominar cap Circumcisió, que seria després identificada i batejada en honor seu com a illa Bouvet. Els exploradors van intentar arribar a terra, però la banquisa ho va impedir. Van haver d'enfrontar-se a un estiu austral inusualment fred i després de nou dies d'intents en condicions difícils, van començar la cerca del continent desconegut més a l'est. Els instruments de navegació de l'època no permetien una determinació fiable de la longitud, i Bouvet va registrar l'illa al voltant dels 6º graus est, amb el nom de «Illa de la Circumcisió». Al no trobar res més a l'est, bloquejats al sud per la banquisa, amb la major part de la seva tripulació malalta, Bouvet es va veure obligat a abandonar i va tornar al cap de Bona Esperança, a l'Àfrica, per després tornar a tornar a An Oriant.
Gràcies a aquesta expedició, va ser el primer en descriure els gegantescs icebergs tabulars, que només es troben en les latituds de l'extrem sud, les densitats de balenes i un animal fins llavors desconegut i estrany: el pingüí.

## Un parent llunya del mateix nom

El nom donat a l'escola secundària Almirall Bouvet del municipi de Saint-Benoît, a l'illa de la Reunió, no es refereix a ell si no a un parent llunyà Pierre Bouvet de Maisonneuve, un altre mainer que va participar en les guerres napoleòniques i en la famosa batalla de la Gran Port Ile de France (Maurici), en 1810, l'única victòria naval de Napoleó.

## Referències

* 1 2 3 Taillemite, Etienne. Dictionnaire des marins français (en francès). edició nova i eixamplada. París: Tallandier, 2002, p. 69. ISBN 978-2-84734-008-2.
* ↑ «Bouvet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Jean-Baptiste Charles Bouvet de Lozier» (en anglès). Oxford Reference. Oxford University Press, 2025. [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ JCTS. «Amiral-Bouvet ou Jean-Claude-Fruteau ? A Saint-Benoît, la dénomination du lycée fait toujours débat» (en francès). France Info, 19-12-2023. [Consulta: 3 març 2025].

## Enllaços externs

* Biografia a South-Pole.com
# David Lumsdaine

David Newton Lumsdaine (Sydney, Austràlia, 31 d'octubre, 1931 – York, Yorkshire, Regne Unit, 12 de gener, 2024), va ser un compositor australià.

## Biografia

David Newton Lumsdaine va estudiar al Conservatori de Música de Nova Gal·les del Sud (com es deia llavors). Es va traslladar a Anglaterra l'any 1953 i va compartir pis durant un temps amb un altre emigrat, el poeta Peter Porter, amb qui va col·laborar en diversos projectes, entre els quals la cantata Annotations of Auschwitz (1964). A Londres va estudiar primer composició amb Mátyás Seiber i després a la Royal Academy of Music amb Lennox Berkeley. El 1970 va ocupar una càtedra a la Universitat de Durham. El 1981 va ocupar un lloc com a professor titular al King's College de Londres. El seu treball està publicat per "The University of York Music Press" i "Universal Edition".
El 1979 es va casar amb Nicola LeFanu, també membre del King's College.
Després de retirar-se de la vida acadèmica el 1993, Lumsdaine es va traslladar a York, on la seva dona era professora de música a la universitat.
David Lumsdaine va morir el 12 de gener de 2024 a l'edat de 92 anys.

## Creació

Lumsdaine ha retractat totes les obres que va escriure abans dAnotacions d'Auschwitz (1964). Les seves primeres obres reconegudes van ser escrites utilitzant diverses tècniques de to i ritme associades al serialisme: tècniques com la rotació o la transposició de to, així com les relacions de to i durada. El concepte central de tota l'obra de Lumsdaine és el concepte de "terra", un terme manllevat de la terminologia musical barroca (en particular Purcell).
Les obres orquestrals Salvation Creek amb Eagle i Hagoromo (1974 i 1977, respectivament) continuen i desenvolupen la percepció personal de Lumsdaine de l'entorn australià.
La producció de Lumsdaine també va incloure obres per a piano, en particular Ruhe Sanfte, Sanfte Ruh (1974) i un nombre significatiu de peces que utilitzaven l'electrònica, com ara un muntatge/recomposició de números de la Durham Miners' Gala Big Meeting. Les obres de cambra inclouen una sèrie d'obres titulades Mandala, un concert per a violoncel, diversos cicles vocals i una cinquena orquestral Mandala (1989), dedicada a la natura i els sons australians. Poc després de compondre els seus rics i enèrgics "Kali Dances" per al conjunt el 1996, Lumsdaine es va retirar de la composició.

## Referències

* ↑ The music of David Lumsdaine.
* ↑ 'LeFANU, Prof. Nicola Frances', Who’s Who 2013, A & C Black, an imprint of Bloomsbury Publishing plc, 2013; online edn, Oxford University Press, Dec 2012; online edn, Nov 2012 accessed 24 Dec 2012
* ↑ Home Page. The Music of David Lumsdaine. Дата обращения: 15 января 2024.
* ↑ The Australian composer David Lumsdaine has died. Limelight. 2024-01-15. Дата обращения: 2024-01-15.
* ↑ The Australian composer David Lumsdaine has died
# Colin Brown

Colin Brown (Liverpool, 25 d'agost de 1818 - Hillhead, 19 de desembre de 1896) fou un músic anglès.
Des de l'any 1868 explicà teoria musical en l'Anderson College de Glasgow. Publicà un tractat d'acústica titulat Music in common things (1874-76), i dues col·leccions de cants escocesos. Inventà un aparell per a demostrar la formació de les mono polifonies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 1008 (ISBN 84-239-4509-X)
# Orgue de la parròquia de Sant Nicolau

L'orgue de la parròquia de Sant Nicolau està situat a aquesta parròquia al carrer d'Orfila a Palma.

## Història

La primera data que tenim de l'orgue d'aquesta església és de l'any 1520: el 15 d'agost Esteve Sanxo, organerius, és elegit conservador, afinador i reparador de l'orgue d'aquesta església.
El 7 de maig de 1536, Gaspar Roig, natural de Blanes, domiciliat a la vila de Palamós i de poc ençà resident al regne de Mallorca, firma un contracte per fer un orgue per a la parròquia de Sant Nicolau dins l'espai de 10 mesos. La façana de l'orgue actual és dels orgueners Damià i Sebastià Caymari, probablement dels últims anys del segle XVII o primers del segle xviii.
L'orgue actual l'atribuïm per les seues característiques a l'orguener Julià Munar, als últims anys del segle xix. Mestre Julià va construir secrets nous per a l'Orgue Major, i deixà la Cadireta dels Caymari. Ha estat restaurat pels orgueners Gabriel Blancafort i Joan Capella, l'any 1969.

## Situació i estat actual

L'instrument està situat sobre el portal lateral de la dreta. Funciona correctament, si bé han passat ja més de 30 anys des de l'última restauració i presenta algunes petites deficiències. L'afinació actual és La = 440.

## Descripció de la consola

L'orgue disposa de 3 teclats: Orgue Major i Ecos de 54 notes (C- f") amb partició c'/cs' i Cadireta de 45 notes (C-c") amb la primera octava curta. El pedaler consta de 30 notes (C- f').

## Disposició

Orgue Major :
| Mà esquerra | Mà dreta |
| Flautat Major | Flautat Major |
| Flautat 1 | Flautat 1 |
| Flautat 2 | Flautat 2 |
| Octava | Octava |
| Dotzena | Dotzena |
| Quinzena | Quinzena |
| Dinovena | Dinovena |
| Plens | Plens |
| Cimbalet | Cimbalet |
| Tolosana | Corneta |
| Trompeta Batalla | Trompeta Batalla |
| Baixons | Trompeta Magna |
| Clari 15a | Clarins Alts |
| Nans | Nans |
Ecos :
| Mà esquerra | Mà dreta |
| Flauta | Flauta |
| Bordó | Bordó |
| Octava | Octava |
| Quinzena | Quinzena |
| Dinovena | Dinovena |
| Plens | Plens |
| Nasard XV | Nasard XII |
| Nasard XIX | Nasard XV+XVII |
| Trompeta Reial | Trompeta Reial |
Cadireta :
* Flautat de la cara
* Bordó
* Octava
* Dotzena i Quinzena
* Plens
* Nasard XII
* Regalies
Pedal :
* Contres
Acoblaments :
* II/Ped.III/Ped.III/II

## Referències

* 1 2 Mulet, Antoni. Orgues de Mallorca. Palma: Olañeta, 2001. ISBN 84-9716-018-5.
# Diego Fernández de Córdoba y Lasso de Castilla

Diego Fernández de Córdoba y Lasso de Castilla (m. 1624) va ser un noble i religiós castellà que ocupà una canongia a la catedral de Sevilla i va ser senyor de diverses viles al regne de Granada, entre les quals Armuña, de la qual va esdevenir-ne primer marquès.
Va ser membre del llinatge noble dels Fernández de Córdoba. Va ser fill de Diego Fernández de Córdoba, IV senyor d'Armuña, i d'Ana María Lasso de Castilla, que havia nascut a Viena. Orientat a una carrera religiosa, va ser canonge de la catedral de Sevilla i n'arribà a ser degà. El seu germà Francisco va morir sense successió, i Diego, tot i ser religiós, va esdevenir VI senyor d'Armuña i d'altres localitats al regne de Granada. A més, el rei Felip III va decidir atorgar-li el títol de marquesat en aquesta localitat, usant la variant «Armunia», el 19 d'octubre de 1619. Tanmateix, Fernández de Córdoba no va arribar a treure'n mai despatx reial, i a la seva mort el 1624, sense descendència, el marquesat va ser concedit per Felip IV al seu nebot, Adán Centurión, de la casa d'Estepa, que era fill de la seva germana, María Fernández de Córdoba.

## Referències

* 1 2 Hurtado de Mendoza, Enrique «Los Centurión, marqueses de Estepa y su línea cubana». Hidalguía, núm. 256-257, 1996, pàg. 342-343.
* 1 2 3 4 Atienza y Navajas, Julio de; Barredo de Valenzuela, Adolfo. Títulos nobiliarios de Almería (en castellà). Madrid: Hidalguía, 1982, p. 11.
* 1 2 3 4 Fernández de Béthencourt, F. Anuario de la nobleza de España (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Jaime Ratés, 1910, p. 148.
* 1 2 Vilar y Pascual, Luis. Diccionario histórico, genealógico y heráldico de las familias ilustres de la Monarquía Española (en castellà). Madrid: Imprenta de D. F. Sánchez, 1860, p. 162.
# Diego de Mazariegos

Diego de Mazariegos (nascut a Zamora, Espanya) fou un conquistador espanyol del segle xvi.
Fou un dels que acompanyaren a Hernán Cortés a Mèxic, on lluità contra els indis mixteques i zapoteques, i fundà alguns pobles. També acompanya a Cortés en l'expedició que aquell feu a Honduras, sortint de la ciutat de Mèxic el 12 d'octubre de 1524. Va estar doncs a Chontalpa (avui a l'estat de Tabasco) i a Ixtapa, i va poder arribar amb tots els seus companys d'expedició al poble de Ciguatepec, després d'haver sofert innombrables entrebancs, en un país desert, sota un clima abrasador i amb escassos recursos. Segons explica un historiador, en alguns llocs fou tan fatigosa la marxa dels expedicionaris, que en un espai de 35 llegües hagueren de travessar terrenys enllotats i més de 50 rius, devent construir prèviament alguns ponts fins a poder arribar al territori d'Alcalá. Allà, per ordre d'Hernán Cortés, es destacà el capità Mazariegos amb 80 soldats, amb el fi d'aconseguir provisions. Unit altra volta a l'expedició general, continua la seva marxa per aquells territoris, i després de nombrosos entrebancs i penalitats, pogué regressar a Mèxic, havent durat aquella expedició uns dos anys aproximadament.
Després de dues incursions a la terra dels revoltats xiapaneques, fou enviat novament per Hernán Cortés contra els pobles de Chiapas, el 1526, al front d'un exèrcit en el que hi figuraven espanyols, tlaxcalteques, i mexicans, i derrotà completament a aquelles tribus revoltades, morint molts xiapaneques en diversos combats.
Tornat a Mèxic, continuà prestant importants serveis, en recompensa dels quals fou nomenat governador de Cuba, el 21 de març de 1556, càrrec en el qual va romandre nou anys. Havia succeït al doctor Gonzalo Pérez de Angulo, i fou el primer governador que establí la seva residència a l'Havana, donant-li així caràcter de capital.
Durant el seu govern els francesos varen cometre saqueigs i tota mena de violències en diverses poblacions de l'illa, especialment a l'Havana, hi ha la visió que en Mazariegos no va poder impedir-los, almenys procurà remeiar en el possible les malvestats. En certa ocasió fet presoner el mateix Mazariegos per un corsari de Bahia Honda, i degué el seu rescat als habitants de La Havana.
Igual que el doctor Angulo, tingué alguns disgusts amb l'ajuntament d'aquella capital, doncs havent informat aquella corporació contra el citat doctor davant la Reial Audiència, ell li prohibí que en el successiu nomenés jutges o batlles ordinaris, prohibició que Mazariegos va mantenir fins que la Reial Audiència de Santo Domingo retornà a l'ajuntament el dret de fer aquells nomenaments.
Es millorà el servei d'aigües potables, perquè amb providències molt encertades s'assolí canalitzar les aigües de la Chorrera. També durant el govern de Mazariegos es crearen alguns oficis per a la recta administració de justícia, i per acabar, durant l'administració d'aquest funcionari o a últims de la del doctor Angulo, es fundà el poble de Guanabacoa. A Mazariegos li succeí en el govern García Osorio en la data abans indicada.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 1372, ISBN 84-239-4533-2
# Dione (mitologia)

Dione era una de les nimfes anomenades híades o portadores de pluja, filla d'Atlas i d'una oceànide que podria ser Plèione o Etra. Es va casar amb el rei frigi Tàntal, li va donar dos fills (Pèlops i Broteas) i una filla (Níobe).
Entre les 50 nimfes de la Mediterrània anomenades nereides hi havia una Dione que, com les altres, era filla de Nereu i Doris.

## Referències

* ↑ Smith, 1853, p. 332.
* ↑ Gai Juli Higí, Fabulae, 82 i 83
* ↑ Smith, 1853, p. 742.
* ↑ Parramóni Blasco, 1997, p. 156.
* ↑ Smith, 1853, p. 473.
* ↑ Theoi, Nereides

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. "Diccionari de la mitologia grega i romana". Barcelona: Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209, 1997. ISBN 84-297-4146-1.
* Smith, William. "A New Classical Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology". Londres: John Murray, 1853.

## Vegeu també

* Dione (titànide)
* Baaltis
Viccionari