OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andreu Casanovas i Cantarell

Andreu Casanovas i Cantarell (Manresa, Bages, 3 de març de 1803 - La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell, 13 de juny de 1870), fou un prevere i historiador català.
Va estudiar al Seminari Conciliar de Barcelona, per a rebre a continuació l'ordenació sacerdotal l'any 1829. El 13 de juny d'aquell mateix any anà destinat com a vicari a la parròquia d'El Prat de Llobregat. Posteriorment va esdevenir ecònom de Santa Maria de Sants, que llavors encara era sufragània de la parròquia del Pi de Barcelona. Amb el temps, l'any 1845, quan Santa Maria de Sants va adquirir categoria de parròquia, Casanovas va obtenir el càrrec de rector per oposició, en propietat, l'any 1846. L'1 de maig de 1852, mitjançant un Reial Decret, Casanovas és nomenat canonge prelat de la Seu d'Urgell. El mes d'octubre d'aquell mateix any fou elegit arxiver del capítol catedralici de la Seu. Més endavant, i també gràcies a un Reial Decret amb data de 9 de maig de 1856, a Casanovas i Cantarell li fou concedida la dignitat de cabiscol de la catedral d'Urgell.
Pel que fa a la seva obra literària, és autor entre d'altres de la Memoria sobre la necesidad é importancia de construir una carretera desde Lérida á Seo de Urgel (impresa a Madrid l’any 1859), de tres volums manuscrits sobre impressions d'un viatge que feu l'any 1849 per diversos països europeus, i també d'una Història d'Urgell, manuscrita i inèdita, i que mai arribà a veure publicada, ja que Casanovas va morir tot just acabada la seva redacció.

## Referències

* 1 2 3 Planes i Ball, Josep Albert «Espais de la sociabilitat a la Seu d'Urgell del segle XIX». Interpontes. Annals de l’Institut d’Estudis Comarcals de l’Alt Urgell, núm. 4, 2016, pàg. 186.
* ↑ «De vicari al Prat a canonge de la Seu d'Urgell». Lannarie: singularitats del Prat de Llobregat, 05-01-2012. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Andreu Casanovas i Cantarell». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ El Áncora, 14-07-1852, pàg. 6.
* ↑ La Ilustració catalana. Periódich quinzenal artístich, literari y científich, 15-10-1884, pàg. 4-10.
# Andreu Pol Lladó

Andreu Pol Lladó (Binissalem, 4 de març de 1887 - †Binissalem, 22 d'octubre de 1942) fou un sabater-patronista i dirigent polític de l'Ajuntament de Binissalem, a Mallorca, en els anys previs a la Guerra Civil.
Pare de set fills i membre del moviment Esperantista de Mallorca. Fundador del partit socialista de Binissalem. Inaugurà l'Escola Graduada i va posar les bases per a l'adquisició dels terrenys del Cementeri Municipal. Era operador del Cinema de la UGT instal·lat a Cas Verro. Ocupà diversos càrrecs de regidor, tinent de Batlle des dels 34 anys. Evità disturbis en el poble durant l'establiment de la Segona República. Fou el darrer Batlle republicà de Binissalem, es va fer càrrec de la Comissió Gestora de l'Ajuntament, s'assabentà del cop d'estat gràcies al batlle de Lloseta. Des d'aquell moment va decidir fer front a la sublevació militar i el diumenge 19, convocà un ple extraordinari en el que es decidí declarar la vaga general. Posteriorment, a l'Ajuntament, es produí un tiroteig en el que el guàrdia urbà Pío Iniesta resulta ferit i el falangista Gabriel Arrom mort. En total, durant la Guerra Civil hi hagué 16 morts a Binissalem. Andreu Pol Lladó i la seva família foren assetjats i diverses vegades anaren al seu domicili a cercar-lo per ajusticiar-lo. Es pogué amagar dels falangistes durant set anys entre els ocells als que era aficionat. Morí el 1942 per falta d'atenció mèdica.
El ple de l'Ajuntament de Binissalem decidí dedicar-li un carrer o plaça com a homenatge. S'aprovà per unanimitat el 22 d'octubre de 2009. El 14 d'abril de 2010, coincidint amb la celebració de la instauració de la Segona República, es va inaugurar el carrer. Hi apareix el seu malnom, niuer, degut a la seva afició als ocells.

## Referències

* ↑ Binissalem, façanes de pedra viva que reboten i feren. Memoria Civil, núm. 11, Baleares, 16 març 1986, per Damià Quetgles
* ↑ Font; R. Morote
* ↑ Dimite el concejal de Comercio, José Pinto, para dedicarse a su empresa Diario de Mallorca
* ↑ HOMENATGE DELS SOCIALISTES DE BINISSALEM A ANDREU POL LLADÓ I JAUME BESTARD MATEU Arxivat 2016-08-26 a Wayback Machine. Al web del PSIB-PSOE

## Enllaços externs

* Vídeo inauguració carrer a Binissalem
# André Cardinal Destouches

André Cardinal Destouches (París, 6 d'abril de 1672 - 7 de febrer de 1749) fou un compositor francès del Barroc.
En la seva joventut fou mosqueter i després va estar a punt d'entrar en la Companyia de Jesús, fins a acabar dedicant-se a la música. Va ser mestre de capella de la cort del Gran Duc, on entre altres alumnes va tenir en Carl Theodor Theus. Va escriure nombroses òperes, entre elles les titulades:
* Issé;
* Amadis de Gréce (1699);
* Marthésie (1699);
* L'Omphale (1701);
* Callirhoé (1712);
* Telémaque (1714);
* Sémiramis (1718);
* Les éléments (1725);
* Les stratagémes de l'amour (1726).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17 (ISBN 84-239-4517-0)
# André Malraux

André Malraux (París, 1901 - Créteil, 1976), de nom complet Georges André Malraux, fou un escriptor, aventurer i polític francès.
El 1921 es casa amb la seva dona Clara Goldschmidt i el 1923 inicien un viatge plegats per les colònies franceses de la Indoxina, i posteriorment a la Xina, on estableix contacte amb els revolucionaris comunistes. En aquest país situa l'acció de la seva novel·la, La condició humana, per la qual va rebre el premi Goncourt el 1933.
Militant antifeixista i combatent pel bàndol republicà durant la Guerra Civil espanyola, passà a la resistència francesa contra els nazis.
En acabar la Segona Guerra Mundial, s'integrà en els successius governs gaullistes, i entre 1958 i 1969 exercí de ministre de Cultura.

## Referències

* ↑ Bofarull, Anna Maria «un rodatge en temps de guerra». Sàpiens [Barcelona], núm. 77, 3-2009, p. 46-49. ISSN: 1695-2014.
* 1 2 Pouy, Jean-Bernard. Enciclopedia de malos alumnos y rebeldes que llegaron a genios (en castellà). Catapulta, 2007, p. 104-107. ISBN 9789871078998.
* ↑ Dictionnaire de la litterature francaise du XXe siecle.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-147-9.
* ↑ Villarroya, Anna; Joan Subirats i Humet (coord) Eduard Gonzalo i David Roselló. Universitat de Barcelona. Marcos institucionales y fundamentos de política cultural (en castellà). Barcelona: Universitat de Barcelona, 2003 [Consulta: 25 desembre 2013].
# André Prévost (compositor)

André Prévost (Hawkesbury, 30 de juliol de 1934 - Montreal, 27 de gener de 2001) fou un canadenc compositor i educador musical. Va ser guardonat amb la medalla del "Canadian Music Council" el 1977 i el 1985 va ser oficial de l'Orde del Canadà. També va rebre el "Trofeu per a la música de concerts" de l'Organització de drets interpretatius del Canadà.

## Vida primerenca i educació

Va néixer a Hawkesbury, Ontario. Va créixer a Sant Jeroni, Quebec. Prévost es va formar al Conservatori de música de Quebec a Mont-real, on fou deixeble d'Isabelle Delorme, Jean Papineau-Couture i Clermont Pépin. Després de la seva graduació, va rebre beques del Consell del Canadà i del govern de Québec que li van permetre estudiar amb Olivier Messiaen i Henri Dutilleux a París. El 1963 guanyà el Prix d'Europe, un guardó que li proporcionà l'oportunitat d'estudiar música electroacústica amb Michel Philippot.

## Carrera

Durant els anys seixanta, Prévost va ensenyar al "Tanglewood Music Center" amb els professors Aaron Copland, Zoltán Kodály, Gunther Schuller i Elliott Carter. L'abril de 1967, acompanyat per Michèle Lalonde, va interpretar l'oratori Terre des hommes a les cerimònies d'obertura "Place des arts" de la fira mundial de l'Expo 67 a Mont-real, a la qual van assistir les delegacions oficials dels seus països participants, on van projectar amb molta força l'escriptor francès Antoine de Saint-Exupéry la seva Retòrica idealista. Des de mitjan anys setanta fins a la seva jubilació el 1996, va ser professor de música a la Universitat de Montréal. Entre els seus destacats estudiants hi havia els compositors Maya Badian, José Evangelista, Denis Gougeon, Anne Lauber, José Manuel Montañés i Michel Longtin.
El seu estil de composició s'ha comparat amb el d'Alban Berg. Prévost va morir a Mont-real, Quebec, Canadà.

## Referències

* ↑ Trois noms, deux salles, un débat". TopoLocal, Charles Michaud, 6 de maig de 2016
* ↑ Hommage à la musique mélodique et rêveuse de José Evangelista". Radio Canada International, Paloma Martínez| 29 de setembre de 2017
* ↑ oxfordindex.oup.com, Grove Music Online
* ↑ PRÉVOST, ANDRÉ, 1934- MUS 264". Arxius de música a la Biblioteca Nacional del Canadà
* 1 2 André Prévost a The Canadian Encyclopedia
* ↑ Robert Fallon. Perspectives 2 de Messiaen: tècniques, influència i recepció. Taylor & Francis; 22 d'abril de 2016. ISBN 978-1-317-09714-3. pàg. 284–.
* ↑ Krôller, Eva-Marie. "Expo '67: el camelot del Canadà?" [ enllaç mort permanent ] Literatura canadenc, primavera-estiu de 1997, núm. 152-153, pp. 36–51.
* ↑ Denis Gougeon: Happy is He Who...". La Scena, de Réjean Beaucage/1 de setembre de 2013
* ↑ Walter Pitman. Elmer Iseler: Coral Visionari. Dundurn; 28 de juliol de 2008. ISBN 978-1-4597-1481-6. pàg. 215–.
* ↑ scena.org "Irresistiblement infecciosa - André Prévost (1934-2001)". La Scena, Marie Trudel / 1 de març del 2001
* ↑ André Prévost fonds". collectionscanada.gc.ca
* ↑ Bob Gilmore. Claude Vivier: Una biografia. Boydell & Brewer; 2014. ISBN 978-1-58046-485-7. pàg. 31–.
# Andrés Goñi

Andrés Goñi (Pamplona, 1865 - ?) fou un músic espanyol.
Estudià violí i composició, arribant a ser un notable concertista, i com a tal es feu aplaudir arreu d'Espanya i l'estranger, però després es dedicà principalment a dirigir concerts a Donostia i després fou director de la Reial Acadèmia de Música, on entre d'altres molts alumnes tingué a Benetó Martínez, també fou professor del Conservatori de Lisboa a Portugal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 26, pàg. 686 (ISBN 84-239-4526-X)
# Anduzedoras oxyrhynchus

Anduzedoras oxyrhynchus és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 32,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Fernández-Yépez, A., 1968. Contribución al conocimiento de la familia Doradidae en Venezuela. Bol. Inst. Oceanogr. Univ. Oriente Cumana v. 7 (núm. 1): 7-72.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Humboldt, F. H. A. von & A. Valenciennes. 1821. Recherches sur les poissons fluviatiles de l'Amérique Équinoxiale. A: Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Humboldt & Bonpland's Voyage v. 2 (Title page 1833): 145-216, Pls. 45-52.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Andy Carroll

Andrew Thomas "Andy" Carroll (Gateshead, 6 de gener del 1989) és un futbolista professional que juga com a davanter centre pel Girondins de Burdeus.

## Referències

* ↑ «2019/20 Premier League squads confirmed». Premier League, 03-09-2019. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ «A. Carroll: Summary». Soccerway. Perform Group. [Consulta: 18 maig 2018].
* ↑ «Andy Carroll: Overview». Premier League. [Consulta: 15 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Dades estadístiques sobre Andy Carroll a soccerbase.com
* Perfil núm. 9 d'Andy Carroll a la web del Liverpool FC (anglès)
* Perfil sobre Andy Carroll a LFCHistory.net (anglès)
# Angelo Read

Angelo Read (Saint Catharines, 22 de juny de 1854 - Port Maitland, 15 de juliol de 1926), nom complet Angelo McCallum Read, fou un compositor i pianista canadenc.
Estudia als Estats Units i a Leipzig, on feu la seva presentació, i el 1894 s'establí a Buffalo. Entre les seves composicions destaca David's Lament, cantata dramàtica per a veus, cors, orquestra i orgue (1903); A Song of the Nativity, per a tenor, 4 veus femenines, cor i orgue; It is finished per a solo, cor i orgue; O Salutaris Hostia, cantant per primera vegada a Viena (1893); Ave Verum Corpus, cantat per primera vegada a Leipzig (1883). A més, va publicar els següents treballs didàctics i crítics: Piano Playing, Negro Melodias, North American Music, The North American Indian and Music, i Flowers and Tones.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 995 ISBN 84 239-4549-9
* Biografia a The Canadian Encyclopedia (anglès)
* Treballs per o sobre Angelo Read en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Aniense

La tribu Aniense (Aniensis) va ser una de les 35 tribus romanes amb dret de vot als Comitia tributa. Era una de les tribus rústiques. Tenia el seu origen en el riu Anio (Anius), que es deia així pel rei etrusc Anius.
Segons Titus Livi es va crear l'any 318 aC. Des d'August, quan s'estableix l'Imperi Romà, van anar desapareixent les assemblees tribals, i Tiberi ja no les va convocar. Les seves funcions van passar al Senat. Trajà les va suprimir definitivament, encara que durant els tres primers segles de l'Imperi tots els ciutadans havien d'estar inscrits en una tribu.
August va fer inscriure en aquesta tribu als ciutadans romans de la colònia de Cesaraugusta, a la Tarraconensis.

## Referències

* ↑ Cobos, 2002, nota a peu de pàgina núm. 126.
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, X, 9, 14
* ↑ Ziegler, Konrad (et al.) (eds.). Der Kleine Pauly : Lexikon der Antike. Munic: Deutscher Taschenbuch Verlag, 1979, p. cols. 950-952. ISBN 9783423059633.

## Bibliografia

* Cobos, A. Titus Livi. Història de Roma. Volum I. Fundació Bernat Metge, 2002. ISBN 9788472257955.
# Ankhmare

Ankhmare (ˁnḫ mˁ Rˁ) va ser un príncep egipci i djati (visir) de la IV Dinastia. Entre els seus títols destaca el de Fill gran del Rei seu cos (sA-nswt n Xt = f), Cap del Tribunat (jutge) i djati (smsw tAjtj sAb TAtj). Ankhmare era fill del faraó Khefren i va rebre el nom del déu Ra.

## Títols

Els seus coneguts eren els següentsː
* Príncep hereditari, comte, Fill Gran del Rei gran del seu cos
* Ritualista principal del seu pare
* Cap de justícia i djati
* Tresorer del seu pare, el Rei del Baix Egipte.

## Tomba

Ankhmare en jeroglífic :
La tomba d'Ankhmare és, segons Selim Hassan, la G 8460, situada al Camp Central de la necròpolis de Guiza. L'entrada condueix a una sala tallada a la roca. Dos pilars divideixen la sala en qüestió en dues parts. A la zona de darrere dels pilars s'hi van excavar tres fosses funeràriesː
* La fossa núm. 1350 contenia un esquelet. S'hi van trobar les petjades d'un home i un noi a la zona del cos, que presumptament pertanyien als lladres de sepulcres que van violar la cambra funerària a l'antiguitat.
* La fossa núm. 1351 era un simple pou.
* La fossa núm. 1352 contenia un sarcòfag de pedra calcària que es va col·locar contra la paret occidental.
La doble estàtua de Schepsesnesut i la seva dona Neferetius també es va trobar a la tomba.
Segons George Andrew Reisner, Ankhmare va ser enterrat a la doble mastaba G 7837-7843 del Camp Oriental de la necròpolis de Guiza. Aquesta tomba, tallada a la roca, esta formada per dues mastabes separades combinades en una sola.

## Referències

* ↑ Dodson i Hilton, 2004.
* 1 2 Hassan, 1950.
* ↑ «G 8460» (en anglès). Digital Giza. [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ Hassan, 1950, p. Part 3: The Mastabas of the Sixth Season and their Description.
* ↑ Malek, Moss i Porter, 1964, p. 246.
* ↑ Reisner, 1942, p. 238-239 i 314.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Hassan, Selim. Excavations at Gîza 6: 1934-1935 (en anglès). El Caire: Government Press, 1950.
* Malek, Jaromir; Moss, Rosalind L. B.; Porter, Bertha. Topographical Bibliography of Ancient Egyptian Hieroglyphic Texts, Statues, Reliefs and Paintings (en anglès). vol. 1. Griffith Institute, 1964. ISBN 978-0900416101.
* Reisner, George Andrew. A history of the Giza Necropolis (en anglès). Harvard University Press, 1942.
# Anna Amalia Abert

Anna Amalia Abert o Anna Abert (Halle, 19 de setembre de 1906 – Kiel, 4 de gener de 1996) fou una musicòloga alemanya.
Filla del també musicòleg Hermann Abert (1871-1927) i neta de Johann Joseph Abert (1832-1915), també historiador de la música, va estudiar amb Hans Joachim Moser i Friedrich Blume a la Universitat de Kiel. Abert va escriure una tesi sobre les Cantiones sacrae de Heinrich Schütz, del 1625, que es va publicar l'any 1935 i posteriorment una altra sobre Claudio Monteverdi. Entre 1943 i 1971 va impartir classes a la Universitat de Kiel. Es va especialitzar en el camp del teatre musical i en l'obra de Mozart i va estudiar també l'obra de Gluck i Richard Strauss.
L'any 1962 va publicar una història de l'òpera

## Referències

* ↑ «Anna Amalie Abert» (en alemany). Kieler Gelehrtenverzeichnis. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ Breig, Werner «Die "Cantiones sacrae" von Heinrich Schütz by Heide Volckmar-Waschk» (en alemany). Die Musikforschung, núm. 58, 2005, p. 88–90.
* 1 2 Dictionnaire de la musique. Ed. rev. París: Bordas, 1979. ISBN 2-04-010721-5.
* ↑ Enciclopedia Espasa (en castellà). vol. 45. Editorial Espasa, 1991.
* ↑ Enciclopedia Espasa (en castellà). Editorial Espasa, 1980.
* ↑ Gran enciclopedia de la música clásica. [Madrid]: Sarpe, D.L. 1980. ISBN 84-7291-226-4.
* ↑ Abert, Anna Amalie. The Opera, from Its Beginnings Until the Early 19th Century (en anglès). Arno Volk Verlag, 1962.
# Anna Maria Pellegrini Celoni

Anna Maria Pellegrini Celoni (1780 - 1835) fou una cantant d'òpera italiana i professora de veu italiana.
Va cantar en diversos escenaris d'òpera italiana fins al 1830 (quan va cantar el paper de Bettina a La gioventú di Enrico Quinto de Luigi Carlini a La Scala de Milà. Va ensenyar a l'Acadèmia Filharmònica de Bolonya. Coneguda principalment com l'autora del llibre de text de cant "Gramàtica, o les regles del cant bell" (Grammatica italiana, o sianó Regole di ben cantare; 1810, reeditat 1817), publicat a Roma el 1823, amb una dedicatòria a l'escultor Canova, amb qui el cantant era amics; els compositors Pietro Alessandro Guglielmi, Giuseppe Nicolini i Luigi Caruso van escriure prefacis aprovadors del manual. El llibre es va reeditar a Leipzig el 1813 en una traducció alemanya de Johann Gottfried Schicht, i el 2001 també es va publicar una traducció a l'anglès.
L'autoria de Pellegrini-Celoni s'atribueix tradicionalment a l'aforisme: «Qui sap respirar [correctament], sap cantar» (italià: Chi sa respirare sa cantare).
Després d'una brillant carrera artística es retirà del teatre i s'establí a Roma com a professora de cant.

## Referències

* ↑ Jean-Louis Tamvaco. Les cancans de l’Opéra. — CNRS editions, 2000. — Vol. 2, p. 1020.
* ↑ Obituary//The Gentleman’s Magazine (London), 1835, December, P. 667.
* ↑ The Cambridge Companion to Singing / Ed. by John Potter. — Cambridge University Press, 2000. — P. 207.

## Bibliografia

* Giuseppe Bertini. Dizionario storico-critico degli scrittori di musica e de' più celebri artisti di tutte le nazioni sì antiche che moderne. — Palermo, 1815. — Tomo terzo, pp. 158—159.)
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 141. (ISBN 84-239-4543-X)
# Anna d'Amicis

Anna Lucia d'Amicis (vers 1733 - 1816) fou una soprano italiana.
Va debutar a l'Orione de Bach, i va continuar a cantar com prima donna a Dublín, Innsbruck i Nàpols. A Innsbruck va cantar el paper del títol femení en Romolo ed Ersilia, l'òpera de celebració del matrimoni escrita per Hasse amb motiu del matrimoni de Leopold II i la infanta espanyola Maria Lluïsa d'Espanya. Per aquest paper, va guanyar molta reputació. Era la favorita de Mozart i del seu pare Leopold, i va crear el paper de Júnia en Lucio Silla (Milà, 1772).
El 1771 va contraure matrimoni amb un secretari del rei de Nàpols, i des de llavors només cantà en concerts. Segons els crítics, fou la primera que executà les escales ascendents staccato i en un moviment més ràpid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1157. (ISBN 84-239-4517-0)