OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dària Mikhàilovna Leónova

Dària Mikhàilovna Leónova (Vixni Volotxok, 9 de març de 1829 $^{(Julià)}$ - Sant Petersburg, 25 de gener de 1896 $^{(Julià)}$), rus: Дарья Михайловна Леонова, fou una cantant russa (contralt).
Leónova es va formar a l'Escola de Teatre de Sant Petersburg i posteriorment va estudiar a Berlín i París amb G. Meyerbeer i D. Auber. Després de la preparació amb M. Glinka (que va classificar el talent del cantant altament i va dedicar la seva composició "Pregària" a ella), Leónova va debutar al Teatre Imperial en la part de Vania en Ivan Sussanin. Entre el 1851 i el 1873 va cantar al Teatre Mariïnskii de Sant Petersburg i al Bolxoi de Moscou. Els millors papers de Leónova van ser Azucena (Il Trovatore de Verdi), Rogneda (Rogneda de Serov), i la Mestra de l'Hostal (Borís Godunov de M. Mussorgski). Després de retirar-se de l'òpera, va donar concerts a Rússia i a l'estranger.
Un excel·lent representant de l'escola vocal russa, Leónova, va oferir notables interpretacions de cançons populars i obres de compositors contemporanis, especialment M. P. Mussorgski. Va ensenyar a l'escola de música que ella i Mussorgski van fundar l'any 1880 a Sant Petersburg ia l'escola teatral de Moscou (1888-92). Leónova va ser l'autor de "Reminiscences" (Istoritxeski véstnik 1891, núm. 1-4).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Vol. 30, pàg. 38, (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Tretyakova, E. V. «Leonova D.М., (1829-1896), singer». Encyclopaedia of St. Petersburg [Consulta: 18 setembre 2018].
# Colúmbia (ball)

La colúmbia és un gènere musical cubà d'origen rural (Matanzas, 1886-1890) que forma part de l'anomenat cicle de la rumba.
El compàs és de 2/4 i l'accent musical se situa al final de la frase. L'estructura del tema és la mateixa que la d'altres modalitats de la rumba i presenta dues parts ben definides: la cantada i el capetillo, o part ballada. Quan arriba la part ballada, l'executant demana permís per sortir a la pista i, després de saludar els tambors, fa gala de la seua habilitat dansaire amb un seguit de passos acrobàtics i filigranes. Més tard, un altre ballador el substituirà i intentarà superar els seus pasillos.
El moviment del ballador neix del joc entre la cama i les espatlles, recull mimètic de borratxos, coixos, boxadors o talladors de canya de sucre, i tendeix a conservar la posició erecta, ja que moltes vegades manté en equilibri sobre el cap un got o una ampolla amb beguda. El ball és ràpid però assentat i és executat només per homes, que estableixen un diàleg improvisat amb els tocs de timbal i una controvèrsia rítmica amb el quinto, que subratlla els seus moviments. En alguns llocs del camp, els balladors empren matxets o ganivets que arriben a lligar-se als peus i que representen el gall en la imaginació popular.
L'instrumental està format per percutors amb pegats de cuir, güiros i elements xilofònics.

## Referències

* ↑ Cort i Vives, Aleix. Diccionari del Ball. Barcelona: Edicions 62 col·lecció =Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278, juliol del 1999, p. 38-39. ISBN 84-297-4572-6.

## Enllaços externs

* Assaig sobre la colúmbia de la província de Matanzas. Arxivat 2010-08-14 a Wayback Machine. (castellà)
# Josep Tous i Biaggi

Josep Tous i Biaggi (Barcelona, agost de 1857 – 10 de juliol de 1929) fou un enginyer català.
Després ingressar a l'Escola de Nàutica de Barcelona i assolí el títol de pilot el 1873, i més tard cursà la carrera d'enginyer industrial. Després desenvolupà per espai de quaranta anys el professorat en l'Escola d'Enginyers de Barcelona, i com què aquesta fou única durant molt temps, abans de ser creada les de Madrid i Bilbao, es pot afirmar que foren deixebles de Tous la gran majoria d'enginyers industrials d'Espanya de finals del segle xix i principis del xx.
L'activitat de Tous no restà limitada a la dita Escola, sinó que durant 33 anys serví la càtedra de l'Escola Provincial d'Arts i Oficis,i en l'Escola Elemental del Treball. També es dedicà a diversos assaigs industrials; assessorà en ocasiona diferents a l'Ajuntament i a la Diputació de Barcelona, i descobrí un procediment per aprofitar els combustibles destinats a força motriu.
Va ser acadèmic numerari de les Ciències i Arts de Barcelona, i entre els seus principals treballs publicats, a més un bon nombre d'articles sobre indústries tèxtils i altres rams industrials i en la traducció de diversos llibres de versant sobre llur carrera, els quals citem a continuació:
Els estudis:
* Influencia de la mecánica en el progreso industrial y sentido que ha de tener su enseñanza.
* Estudio de la catenaria y de sus aplicaciones mecánicas.
* Analísis y aplicaciones del principio de la mínima resistencia.
* Un nuevo sistema de barómetro fijo de gran precisión.
* Sistema de construcción de péndulo portàtil para la determinación de la intensidat de la gravedad.
* El principio de contradicción en la geometría y en el principio de la relatividad, etecerte.

## Referències

* Tom núm. 10 pàg. 575 de l'Apèndix de l'enciclopèdia Espasa
# Eduard de Hartog

Eduard de Hartog (Amsterdam, 15 de setembre de 1825 - la Haia, 5 de novembre de 1909), de vegades Edouard o Édouard, fou un compositor neerlandès.
Estudià en la seva ciutat natal i a París, on s'establí i organitzà diversos concerts per donar a conèixer la seva música, estrenant més tard les òperes Le mariage de Don Lope (1868) i L'amour et son hóte, aquesta a Brussel·les el 1873. Entre les seves altres composicions hi figuren les òperes Lorenzo Aldini i Portici; els preludis simfònics Macbeth, Pompée i La Pucelle d'Orleans; sis Esquisses, per a orquestra i altres moltes obres instrumentals, així com inspirats lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 772 (ISBN 84 239-4527-8)
# Eduardo López Juarranz

Eduardo López Juarranz (Madrid, Castella, 13 d'octubre de 1844 - 16 de gener de 1897) fou un compositor espanyol.
Estudià música amb el mestre Arrieta, i el 1876 guanyà per oposició la plaça de músic major d'un regiment d'enginyers. El 1883la seva banda aconseguí un primer premi i una medalla d'or en el certamen internacional celebrat a Biarritz, i en diverses poblacions recollí molts aplaudiments. El 1895 se l'anomenà director de la banda del cos d'alabarders que situà a una gran altura, i amb ella també aconseguí diversos premis en diferents certàmens, entre ells a París, on se li concedí una gran medalla d'honor.
Com a compositor es distingí notablement, i alguns dels seus treballs foren objecte de recompenses.

## Obres per a banda

* ¡Viva mi tierra!, passada premiat amb una medalla d'or durant les festes del centenari de Calderón de la Barca
* Giralda, marxa per a banda.
* La Torre del Oro, marxa per a banda.
* Sevilla, marxa per a banda.
* Marcha retreta, escrita per encàrrec de l'Ajuntament de Sevilla.
* Marcha nupcial, composta per l'ocasió de les noces del rei Alfons XII amb Maria de la Mercè d'Orleans.
* Fantasia militar descriptiva.
* Simfonia dramática, premiada per l'Acadèmia gaditana de Ciències i Arts.
* Marcha triunfal.

## Obres per a orquestra

* Himno a las Artes, premiada amb medalla d'or per la Sociedad Económica cordovesa d'Amigos del País.
* Cantata a Santa Teresa, premiada per l'Asociación Gaditana de Escritores i Artistas.
* Concertante instrumental,
* Melodia fúnebre,
* Ave María, etc.
Se li deuen a més, diverses altres composicions, sobretot pasdobles, i també diferents obres, de caràcter religiós algunes d'elles, i d'altres pròpies per a concert, havent estat, entre les d'aquesta última categoria, molt celebrat l'Andante per a instruments de corda, que fou un dels seus primers èxits com a compositor i que el donà a conèixer.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 31, pàg. 166 (ISBN 84-239-4531-6)
# Eduardo Peiyrellade Zaldívar

Eduardo Peiyrellade Zaldívar (Camagüey, Cuba, 1846 - l'Havana, 1930) fou un compositor i pianista cubà. Va fer els primers estudis musicals amb els mestres Antonio Sola i Antonio Cosculluela. El 1869 realitzà una gira artística pels Estats Units, com a concertista de piano, i alguns anys més tard fundà a la Havana el Conservatori de Música i Declamació, que encara existeix, i del qual han sortit artistes distingits. És autor de nombroses obres per a piano, entre les quals destaquen: Vals lento; Polaca de salón; In promtu; Scherzo, estant conceptuat com un dels més il·lustres pedagogs de Cuba.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. 8, pàg. 421, ISBN 84-239-4578-2
# Agut (medicina)

En medicina, un trastorn, procés o malaltia, de tipus agut és aquell que té aquestes característiques:
* un començament ràpid
* una durada curta.
Per oposició es fa servir el terme crònic.
Aquest adjectiu forma part de la definició d'unes quantes malalties i s'incorpora en el seu nom. Per exemple, faringitis aguda, apendicitis aguda, etc. Popularment el terme 'agut' pot ser confós amb el terme greu o sever, que descriu un procés diferent.
Viccionari
# Perfil TORCH

El perfil TORCH, prové de l'acrònim (en anglès) basat en l'aplec de malalties transmeses per la mare al seu fill abans del naixement: T: toxoplasmosi, R: rubèola, C: citomegalovirus i H: herpes. Segons alguns autors la O correspondria a altres infeccions entre les quals inicialment es van incloure varicel·la i sífilis, però que en l'actualitat poden englobar al parvovirus B19, papilomavirus, malària i tuberculosi. Totes aquestes tenen trets comuns:
* La transmissió pot ocórrer per via transplacentària o per contacte directe amb el patogen durant el part.
* La font d'infecció fetal és la virèmia, bacterièmia o parasitèmia que es produeix en la dona embarassada durant una infecció primària, que sol ser més infectiva per al fetus, o durant una infecció crònica.
* La malaltia sol passar inadvertida o ser poc simptomàtica en la mare, excepte en mares immunocompromeses en les quals aquestes infeccions són més freqüents i greus.
* El diagnòstic és serològic o per tècniques de biologia molecular (PCR) o cultiu cel·lular.
* L'expressió clínica és similar en totes aquestes, però amb ampli marge de variabilitat. En general quan la infecció ocorre abans de les 20 setmanes, és més greu i ocasiona malformacions múltiples. Si té lloc en èpoques posteriors, durant el període fetal, pot ser causa de prematuritat, pes baix, alteracions del sistema nerviós central, etc. I si ocorre poc abans del part pot presentar-se en forma de sèpsia amb mal estat general, icterícia, hepatosplenomegàlia, pneumonitis, etc. i en l'analítica sanguínia solen aparèixer anèmia i trombopènia. Finalment algunes d'aquestes poden ser asimptomàtiques en el període neonatal i produir seqüeles sobretot neurosensorials en èpoques posteriors de la vida.

## Quadre clínic

El quadre clínic es caracteritza perquè el fetus o nounat presenta un conjunt de símptomes compatible amb una infecció congènita que inclou: rash, hepatoesplenomegàlia, hidrocefàlia o microcefàlia, alteracions cardiovasculars, auditives i oculars.

## Referències

* ↑ Salvia «Maria Dolors» (en castellà). Infecciones congénitas, 2008, pàg. 177.
* ↑ «Rash». enciclopèdia.cat. [Consulta: 22 gener 2020].
* ↑ Ambou Frutos, Isabel (en castellà) Manifestaciones clínicas asociadas al síndrome de TORCH, 2018.
# Tríada de l'atleta femenina

La tríada de l'atleta femenina és una combinació de tres trastorns diferents que afecten comunament les atletes femenines:
* Osteoporosi
* Trastorns alimentaris
* Amenorrea.

## Referències

* ↑ The Female Athlete Triad. American Academy of Family Physicians, 2000.06.01 [Consulta: 9 setembre 2006]. Arxivat 2011-06-06 a Wayback Machine.
# Edward Dannreuther

Edward Dannreuther (Estrasburg, Imperi alemany, 4 de novembre de 1844 – Hastings, Regne Unit, 12 de febrer de 1905) fou un pianista i musicòleg alemany, assentat a Anglaterra des de 1863.
Passà la seva infància i adolescència a Cincinnati, on el mestre Ritter l'instruí en les primeres nocions de la música, i després de romandre quatre anys en el Conservatori de Leipzig, on Richter i Moscheles foren els seus professors, marxà a Londres el 1863.
Allà es llaurà molt aviat una sòlida reputació com a professor concertista i ben aviat es feu conegut per la seva propaganda wagneriana. El 1872 fundà l'Associació Wagneriana de Londres i demostrà com a escriptor condicions excel·lents. Traduí a l'anglès les obres de Richard Wagner i escriví Musical ornamentation (Londres, 1893-95).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 932 (ISBN 84-239-4517-0)
# Edward Munzinger

Edward Munzinger (Olten, 24 de juny de 1831 - Neuchâtel, 29 de març de 1899) fou un compositor de música suís.
Estudià al Conservatori de Leipzig i després fou professor de música i organista a Morges i Iverdon, tenint entre els seus alumnes en Volkmar Andreae; de 1854 a 1862 dirigí societats corals a Aarau, i des de 1868 el Frohsinn de Neuchâtel.
És autor dels oratoris; Heiji und Rara (Zúric, 1863) i Ruth et Booz, i de les obres corals Jeanne d'Arc (Neuchâtel, 1887), Le chemín creux (Neuchâtel, 1894), i Sempach (Neuchâtel, 1896).

## Bibliografia

* Volum núm. 37, pàg. 403, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4537-5)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 1, pàg. 573 (ISBN 84-239-4571-5)
# Egialeu

D'acord amb la mitologia grega, Egialeu (en grec antic Αἰγιαλεύς) va ser un heroi, fill d'Adrast, rei d'Argos, i d'Amfítea.
Va seguir el seu pare, que va ser l'únic supervivent de l'atac dels set cabdills contra Tebes a la guerra dels epígons, on va morir a mans de Laodamant. Casat amb Neleide, va tenir un fill, Cianip, que va ser l'últim rei d'Argos de la dinastia de Biant. Es diu que Adrast va morir de pena per la mort del seu fill Egialeu.

## Referències

* ↑ Èsquil, a la seva tragèdia Els set contra Tebes, explica aquesta expedició.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 72. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 72. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Eknomoliparis chirichignoae

Eknomoliparis chirichignoae és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids i l'única del gènere Eknomoliparis.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 730 i 920 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental: Xile.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Stein D. L., Meléndez C. R. & and I. Kong U., 1991. A review of Chilean snailfishes (Liparididae, Scorpaeniformes) with descriptions of a new genus and three new species. Copeia 1991 (núm. 2). 358-373.
* ↑ Stein, D. L., Meléndez C. R. & Kong U. I., 1991. A review of Chilean snailfishes (Liparididae, Scorpaeniformes) with descriptions of a new genus and three new species. Copeia 1991 (núm. 2): 358-373.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.
* ↑ Pequeño, G., 1997. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada: addendum. Rev. Biol. Mar. Oceanogr. 32(2):77-94.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# El Bisturí

El Bisturí era una publicació satírica editada a Igualada l'any 1907.

## Descripció

Portava el subtítol Periòdic intermitent de sanejament moral que assajarem sempre que mostri cangrena l'organisme social igualadí. Hi afegien: Nostre lema: destruir per a edificar. Segons el mateix periòdic, la redacció era Constancia i trevall, nº infinit i l'administració: Perseverància y voluntat, nº id. bis. S'imprimia als tallers de la Viuda de M. Abadal. El primer número es va publicar el 20 de juliol de 1907 i el darrer, el 2, portava la data de 31 d'agost de 1909. Tenia un format de 32 x 22 cm., tenia quatre pàgines i estava impresa a dues columnes. Tenia vuit pàgines i dues columnes. El format era de 27 x 17 cm.

## Continguts

Els seus objectius es defineixen en l'encapçalament. Era un periòdic de lluita. En l'article de presentació diuen que volen remoure fins als fonaments l'immens i ruïnós edifici de la societat actual, ... combatre tot ordre de caciquismes, d'ilegalitats, d'injusticies y ademes destruir idols y superticions. Criticava la política local i feia retrets als dirigents de l'Ateneu Igualadí i al periòdic Sometent, al qual acusava d'un incondicional Godonisme, disfressat ab el carrincló lema carlí.
Tots els articles anaven sense signar o signats amb pseudònims com Augustus, Profà o Numen.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 169.
* ↑ Givanel Mas, Joan. Bibliografia catalana. Premsa. Barcelona: Institució Patxot, 1937, p. 1644.
* 1 2 El Bisturí, núm. 1, 7-1907.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# El Crist groc

El Crist groc (en francès Le Christ jaune) és un quadre pintat per Paul Gauguin el setembre del 1889 a Pont-Aven (Bretanya), o bé acabat més tard el mateix any a Le Pouldu. Es coneix per la referència núm. 327 del catàleg de Wildenstein.

## Descripció

El quadre segueix la tècnica del cloisonné inspirada en els esmalts i vidrieres. Grans zones de color pla són delimitades per contorns en blau o negre. A més, és una mostra del fauvisme influenciat per van Gogh on l'element primordial és el color. Gauguin anomena el seu estil com sintetisme, ja que sintetitza l'observació del subjecte amb els sentiments que provoca a l'artista.
La coloració és típica de la tardor bretona. En paral·lel amb el groc del Crist, es combinen grocs, taronges i verds. La tradició bretona dona un significat espiritual a la tardor considerant-la com una crucifixió dels conreus que ressusciten a la primavera.
Per la figura central del Crist, el pintor es va inspirar en una talla policromada del segle xvii, d'autor anònim, que es troba a la capella de Trémalo, als afores de Pont-Aven. El color blanquinós pàl·lid del Crist és transformat per Gauguin en groc.
Junt al Crist es mostren tres dones bretones en actitud reverent que ocupen el lloc històric de les Maries en la Crucifixió. L'actitud reverent suggereix la mateixa devoció mostrada en el quadre de La visió després del sermó. La figura del Crist al mig del quadre és una visió que apareix a les dones que estan resant. Els motius centrals estan desplaçats cap a l'esquerra. En el pla mitjà de la dreta una figura salta una tanca interpretat com una evasió. Al fons el camp bretó i cases disperses entre els arbres.

## Obres relacionades

El mateix any, Gauguin va tornar a pintar el Crist groc en Autoretrat amb Crist groc. És un quadre dins d'un quadre. Darrere de l'autoretrat en primer pla es mostra la figura central del Crist groc invertida com en un mirall. El rostre de Crist mostra aquí les similituds amb la fesomia del mateix artista.
Un Estudi per al Crist groc fet a llapis es conserva al Museu Thyssen-Bornemisza, i un esbós en aquarel·la a la col·lecció Chapman de Nova York.
* Autoretrat amb Crist groc, 1889
* Estudi per al Crist groc

## Historial

El quadre no el va enviar al seu marxant Theo van Gogh, a qui li disgustaven les seves obres religioses. Va estar en la col·lecció del seu amic Émile Schuffenecker i el 1947 va ser adquirit per la Galeria d'Art Albright-Knox.
L'obra està publicada en el catàleg de Wildenstein de 1964 amb el número 327, i en el catàleg de Gabriele Sugana de 1972 amb el número 151.

## Enllaços externs

* Informació de l'Albright-Knox Art Gallery (anglès)
# El Defensor del Noya

El Defensor del Noya va ser una publicació d'informació en català editada a Igualada entre els anys 1920 i 1921.

## Descripció i continguts

Portava el subtítol Setmanal independent. La redacció i l'administració era a la rambla de Sant Pere Màrtir, núm. 19, i s'imprimia a la Impremta Moderna. Tenia vuit pàgines, a tres columnes, amb un format de 35 x 23 cm. El primer número va sortir el 4 de desembre de 1920 i l'últim, el 5, l'1 de gener de 1921.
A l'article de presentació deien que volien defensar la indústria igualadina perquè pogués «rivalitzar amb els més importants centres de producció catalana». També afegien: «La política la deixarem a segon terme. Perquè és evident que la política, les més de les vegades, és la principal causa que una ciutat no prosperi».
Hi havia informació local i comarcal, amb notícies curtes, poesies i articles sobre la crisi de la indústria de la pell, l'Ajuntament, les eleccions, costums tradicionals, etc. Signaven alguns articles Doctor Folch, M. Morera, Òscar Lliró i E. Boixer.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 310.
* ↑ «Nostre programa». El Defensor del Noya, 1, 04-12-1920.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# El Local

El Local és una casa antiga del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès. És al Carrer de l'Amargura, nucli primigeni de Castellcir, però darrere de la línia principal del carrer. En l'actualitat queda davant per davant de l'església parroquial de Santa Maria. Rep aquest nom perquè antigament s'hi feia el ball de Festa Major. S'hi ha construït una edificació nova, que ha fet que es perdés l'antic Local que, d'altra banda, no feia ja la seva funció primigènia perquè Castellcir disposa d'una sala més gran i moderna.

## Referències

* ↑ GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Local en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Sindicalista

El Sindicalista, va ser una publicació obrera quinzenal editada a Igualada entre els anys 1915 i 1916.

## Descripció

Portava el subtítol Periòdic Obrer. L'editava la Unió Professional i la redacció i l'administració era al carrer del Vidre, núm. 26. S'imprimia al taller de Nicolau Poncell. Tenia quatre pàgines, a dues columnes. El primer número va tenir un format de 27 x 19 cm. i la resta 32 x 22 cm. El primer número va sortir el 9 de juliol de 1915 i el darrer, l'11, l'1 d'abril de 1916.

## Continguts

Era una publicació que portava informació sobre el moviment obrer i el sindicalisme. En l'article del primer número titulat “A que venim i que volem” deien Venim, doncs, a fer obrerisme, venim a fer obrers de vritat, a manifestar a tots els trevalladors igualadins, sense distinció d'idees polítiques ni religioses, que poden contar amb nosaltres en tot lo que siga millorament de la classe trevalladora, en la reducció de jornada, en l'augment de salari, en tot lo que beneficiós siga pel proletariat. Hi havia articles sobre conflictes laborals igualadins, notícies sobre el moviment obrer arreu del país i reflexions sobre el sindicalisme, el descans dominical, el salari, el comunisme, etc. Recomanaven als obrers d'adherir-se a la Unió Professional i comentava les activitats d'aquest sindicat. Hi havia articles en català i en castellà i anaven signats amb pseudònims, com Carlos del Noya y Claro.

## Referències

* ↑ El Sindicalista, núm. 1, 7-1915.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 264.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).