OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Punomys lemminus

Punomys lemminus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del sud del Perú, on viu a altituds d'entre 4.400 i 4.900 msnm. Es tracta d'un animal diürn. El seu hàbitat natural és les zones humides de Puna sense arbres. Podria estar amenaçat pel drenatge del seu medi.
El seu nom específic, lemminus, significa ‘semblant a un lèmming’ en llatí.

## Referències

* ↑ Patterson, B.; Zeballos, H. Punomys lemminus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 13 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Punomys» d'Animalia (en anglès).
# Marià Pedrol i Balart

Marià Pedrol i Balart (Montblanc, Conca de Barberà, 1852 – Barcelona, Barcelonès, 1918) va ésser un farmacèutic propulsor del catalanisme a Montblanc. A partir del 1893, els catalanistes formats per Marià Pedrol donaren nova vida al Centre Montblanquí, que l'any 1898 es transformà en la societat El Foment. En l'àmbit nacional, i d'acord amb els propòsits de la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894) i Olot (1895).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 183.
* Mayayo i Artal, Andreu: La Conca de Barberà 1890-1939: De la crisi agrària a la guerra civil. Montblanc, Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1986.
# Primacia del bisbe de Roma

La primacia papal (o primat papal) és un dels atributs més importants del Bisbe de Roma (o Papa).

## Església catòlica

Segons la doctrina de l'Església Catòlica, el dogma de la primacia papal, consisteix en la suprema autoritat i poder del Bisbe de Roma, a la Santa Seu, sobre les diverses Esglésies que componen l'Església Catòlica en els seus ritu llatí i oriental. També és coneguda com a "primat del Pontífex Romà", "primat de Pere" i altres expressions correlatives.
També segons la creença catòlica, el mateix Jesucrist hauria establert el papat quan va conferir seves responsabilitats i poders a l'apòstol Sant Pere. Per tant, l'Església Catòlica accepta el Papa com a cap universal de l'Església.

## Església Ortodoxa

Altres tradicions cristianes, com les Esglésies Ortodoxes, reconeixen el Bisbe de Roma només com a "Patriarca de l'Occident" i fins i tot com a primer bisbe entre els seus parells o iguals (primus inter pares). Després, els ortodoxos consideren que el Bisbe de Roma té només una primacia d'honra (i neguen per això l'autoritat suprema del Papa), que, des del Gran Cisma d'Orient (1054), no té cap poder concret sobre aquestes Esglésies cristianes.
Recentment, a causa del gran esforç ecumènic, les Esglésies Catòlica i Ortodoxa han arribat finalment a un consens mínim sobre la qüestió de la primacia papal. Aquest consens, expressat al "Document de Ravenna" (que va ser aprovat en el dia 13 d'octubre del 2007), consisteix en el reconeixement de les dues parts " que el Bisbe de Roma [...] és el "protos", és a dir, el primer entre els patriarques de tot el món, atès que Roma, segons l'expressió de Sant Ignasi d'Antioquia, és l'Església que presideix en la caritat, com Ireneu de Lió amb la seva expressió Cal que qualsevol Església estigui en harmonia amb aquesta Església,' ". Però, així mateix, "encara existeix divergència entre catòlics i ortodoxos pel que fa a les prerrogatives" i als privilegis d'aquesta primacia", vist que, actualment, els ortodoxos encara només concedeixen al Papa una simple primacia d'honra.

## Referències

* ↑ ~ hyeros/doutrina037.html Doctrina ortodoxa, en el lloc hieros
* ↑ Document de Ravenna, p.41 Arxivat 2012-04-15 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ COMISSIÓ INTERNACIONAL PER AL DIÀLEG TEOLÒGIC ENTRE L'ESGLÉSIA CATÒLICA I L'ESGLÉSIA ORTODOXA, "Document de Ravenna" (2007); núm. 41
* ↑ "Esglésies Ortodoxes reconeixen primat del Papa" (portuguès)(2007)

## Vegeu també

* Infal·libilitat pontifical
* Papa
* Primacia de Simó Pere
# Geoxus annectens

Geoxus annectens és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de la província de Valdivia (Xile). El seu hàbitat natural són les selves temperades. Està amenaçat per la fragmentació dels boscos a conseqüència de la tala d'arbres. El seu nom específic, annectens, significa ‘annexionador’ en llatí. Fins al 2016 se'l classificà en el seu propi gènere, Pearsonomys.

## Referències

* ↑ Patterson, B.; D'Elía, G. Pearsonomys annectens. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Pearsonomys» d'Animalia (en anglès).
# Marquesat d'Armunia

El marquesat de Armunia, també anomenat sovint d'Armuña, Armuñán, Almuña o Almunia, és un títol de noblesa espanyol. El seu nom fa referència a la població d'Armuña de Almanzora, situat a la província d'Almeria.

## Història

Va ser concedit per Felip III el 19 d'octubre de 1619 a Diego Fernández de Córdoba y Lasso, degà i canonge de la catedral de Sevilla i VI senyor de la vila d'Armuña i d'altres llocs del regne de Granada, que havia rebut dels Reis Catòlics en època de la conquesta. Com no es va arribar a treure el reial despatx del títol, Felip IV el va concedir a petició d'Adán Centurión y Córdoba, marquès d'Estepa i nebot del primer titular, a través de decret del 29 de maig de 1624. Poc després, es va veure obligat a cedir-lo al seu germà Francisco. El títol va estar unit a la casa d'Estepa fins que va passar als Palafox de la casa d'Ariza el 1799, i durant el segle xix als Arteaga de la de Valmediano.

## Llista de titulars

| Núm. | Titular | Període | Relació |
| 1 | Diego Fernández de Córdoba y Lasso de Castilla | 1619-1624 | Primer titular |
| 2 | Adán Centurión y Fernández de Córdoba | 1624-16?? | Nebot de l'anterior |
| 3 | Francisco Centurión y Fernández de Córdoba | 16??-16?? | Germà de l'anterior |
| 4 | Cecilio Francisco Centurión y Centurión | 16??-1688 | Nebot de l'anterior |
| 5 | Francisca Josefa Centurión y Mesía | 1688-1722 | Filla de l'anterior |
| 6 | José Antonio de Palafox y Centurión | 1722-1775 | Fill de l'anterior |
| 7 | Fausto de Palafox y Pérez de Guzmán | 1775-1788 | Fill de l'anterior |
| 8 | María Ana de Palafox y Silva | 1788-1799 | Filla de l'anterior |
| 9 | Andrés Avelino de Arteaga y Palafox | 1799-1864 | Fill de l'anterior |
| 11 | Andrés de Arteaga y Carvajal | 1864-1865 | Fill de l'anterior |
| 11 | Andrés Avelino de Arteaga y Silva | 1865-1912 | Fill de l'anterior |
| 12 | Joaquín Ignacio de Arteaga y Echagüe | 1912-1951 | Fill de l'anterior |
| 13 | Íñigo de Arteaga y Falguera | 1951-1997 | Fill de l'anterior |
| 14 | Íñigo de Arteaga y Martín | 1997-2002 | Fill de l'anterior |
| 15 | Iván de Arteaga y del Alcázar | 2002-Avui | Fill de l'anterior |

## Referències

* 1 2 «Guía de títulos» (en castellà). Diputación Permanente y Consejo de la Grandeza de España y Títulos del Reino. [Consulta: 19 octubre 2021].
* ↑ Burgos, A. de. Blasón de España. Libro de oro de su nobleza (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta y Litografía de Juan José Martínez, 1862, p. 80.
* 1 2 3 4 5 Fernández de Béthencourt, F. Anuario de la nobleza de España (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Jaime Ratés, 1910, p. 148.
* ↑ Ramírez y de las Casas-Deza, Luis María. Indicador cordobés ó sea manual histórico-topográfico de la ciudad de Córdoba (en castellà). Còrdova: Dario de Córdoba, 1867, p. 58.
* 1 2 Atienza y Navajas, Julio de; Barredo de Valenzuela, Adolfo. Títulos nobiliarios de Almería (en castellà). Madrid: Hidalguía, 1982, p. 11.
* ↑ Hurtado de Mendoza, Enrique «Los Centurión, marqueses de Estepa y su línea cubana». Hidalguía, núm. 256-257, 1996, pàg. 342-343.
# Primer Congrés Catalanista

El Primer Congrés Catalanista fou una assemblea celebrada a Barcelona entre el 9 d'octubre i el 14 de novembre de 1880 per tal de fixar l'ideari catalanista. La iniciativa sorgí arran de l'article de Valentí Almirall Lo Primer Congrés Catalanista, publicat el 8 d'agost del mateix any, on proposava la celebració d'un Congrés Catalanista que fos el punt de partida per la constitució un Centre catalanista, aglutinador de les diverses tendències polítiques i poder participar en l'activitat política amb veu pròpia.
Hi participaren 1.282 congressistes de diferents tendències, des dels castelaristes del diari La Publicidad, els aglutinats al voltant de La Gaceta de Cataluña, els catalanistes literaris de Lo Gay Saber, els catalanistes catòlics de La Veu del Montserrat i els catalanistes romàntics de La Renaixença, que finalment abandonaren la sessió, disconformes amb la participació en política. La comissió organitzadora va estar formada per Valentí Almirall i Llozer, Rossend Arús i Arderiu, Pere Guixé, Enric Batlló, Francesc Riba i Carles Pirozzini. I va debutar com a escriptor Santiago Rusiñol.
En fou elegit president Valentí Almirall, director del Diari Català, davant Albert de Quintana i Combis, candidat de La Renaixença, que per aquest motiu es retiraren del congrés. Els principals acords adoptats foren el de nomenar una comissió per a vetllar el manteniment del dret català, el de constituir una Acadèmia de la Llengua Catalana i el de fundar el Centre Català, per tal que coordinés el moviment catalanista. El 1883 es va convocar, però, el Segon Congrés Catalanista per tal de votar un programa catalanista de suport ample.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi; Alcoberro, Agustí «10 arguments per rebatre els equívos històrics més habituals sobre Catalunya» (paper). Sàpiens. Sàpiens Publicacions [Barcelona], núm.127, 3-2013, p.24-35. ISSN: 1695-2014.

## Bibliografia

* Jordi Galofré Primer Congrés Catalanista (1880) Rafael Dalmau Editor, col. Episodis de la història, 240
* Josep M. Figueres El primer congrés catalanista i Valentí Almirall, L'Avenç, núm. 88, desembre 1985

## Enllaços externs

* Fòrum d'opinions i col·laboracions Arxivat 2008-05-17 a Wayback Machine.
# Oligosarcus perdido

Oligosarcus perdido és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,8 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 39.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Perdido a la conca del riu Paraguai (Brasil).

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ribeiro, A.C., Cavallaro, M.R. & Froehlich, O. 2007. Oligosarcus perdido (Characiformes, Characidae), a new species of freshwater fish from Serra da Bodoquena, upper Rio Paraguai basin, Brazil. Zootaxa, 1560: 43–53.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Amaral Campos, A. i E. Trewavas 1949: Oligosarcus Günther, a genus of South American characid fishes, and Paroligosarcus, subgen. nov. Annals and Magazine of Natural History (Series 12) v. 2 (núm. 14): 157-160.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Menezes, N.A. 1987. Tres especies novas de * Oligosarcus* Günther, 1864 e redefinacao taxonomica das demais especies do genero (Osteichthyes, Teleostei, Characidae). Bol. Zool. (BOLZ) 11: 1-39.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Gaspar Gil Polo

Gaspar Gil Polo (València, 1530 - Barcelona, 1584) escriptor valencià.
La seva vida resta molt poc documentada. Esmentat per Miguel de Cervantes i Joan Timoneda, la seva obra cabdal és la novel·la pastoral Diana enamorada, continuació de la Diana de Jorge de Montemayor.

## Referències

* ↑ Tom núm. 10, pàg. 7337 de La Gran Enciclopèdia en Català. edicions 62
# Chelemys megalonyx

Chelemys megalonyx és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del centre de Xile. El seu hàbitat natural són els matollars. Està amenaçat per l'impacte de l'agricultura, la viticultura i el pasturatge de bovins sobre el seu medi. El seu nom específic, megalonyx, significa ‘urpa grossa’ en llatí.

## Referències

* ↑ D'Elía, G.; Patterson, B. Chelemys megalonyx. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 23 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Chelemys» d'Animalia (en anglès).
# Roeboexodon geryi

Roeboexodon geryi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones, Tocantins, Xingu i Tapajós al Brasil.

## Referències

* ↑ Géry, J. 1959. Contributions a l'étude des Poissons Characoides (Ostariophysi) (II.) Roeboexodon gen. n. de Guyane, redescription de Roeboexodon guyanensis (Puyo, 1948) et relations probables avec les formes voisnes. Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 31 (núm. 4): 345-352.
* ↑ Myers, G. S. 1960. The South American characid genera Exodon, Gnathoplax and Roeboexodon, with notes on the ecology and taxonomy of characid fishes. Stanford Ichthyol. Bull. v. 7 (núm. 4): 206-211.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Marten de Vos

Marten de Vos (Anvers, 1532 - 1603) fou un pintor i dibuixant flamenc de l'últim manierisme.

## Biografia i obra

Va ser un dels quatre fills del pintor Pieter de Vos, de qui va rebre les primeres lliçons en aquest art i, per tant, era germà del compositor Laurent de Vos. Es creu que el 1522 va viatjar a Itàlia juntament amb Pieter Brueghel el Vell, passant per Florència, Roma, i Venècia on va ser alumne de Tintoretto, adoptant l'estil manierista de moda per llavors.
El 1556 estava de tornada a Anvers, i el 1558 ingressà com mestre al gremi de pintors de la ciutat. El 1560 es casa amb Joanna Li Boucq amb qui va tenir vuit fills, un d'ells el futur pintor Marten de Vos el Jove (1576–1613).
Entre les seves obres excel·lents destaquen els retaules pictòrics que va realitzar per a diverses associacions de la seva ciutat natal: El Triomf de Crist (1590), Les Temptacions de Sant Antoni (1594), San Lluc pintant la Mare de Déu (1602) i Els Casaments de Canà (1597).
Com a dibuixant, va estar especialment actiu durant els anys 1580-1585, període durant el qual els calvinistes van tenir el poder a Anvers, i va realitzar en total més de 1.600 dibuixos que van servir com a model per a obres dels més importants gravadors holandesos de l'època.
Diverses de les seves obres més singulars es conserven a Espanya, com El Judici Final al Museu de Belles Arts de Sevilla i El rapte d'Europa al Museu de Belles Arts de Bilbao.

## Bibliografia

* Jane Turner (Editor). Grove Dictionary of Art (1996, 34 vols.). ISBN 1-884446-00-0

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 753 (ISBN 84-239-4518-9)
# Prionotus horrens

Prionotus horrens és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 35 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical (24°N-4°S).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des de Mazatlán (Mèxic) fins al Perú.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1801. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 3. i-lxvi + 1-558.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Richardson, J., 1844. Ichthyology.--Part 1. A: R. B. Hinds (ed.). The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur, under the command of Captain Sir Edward Belcher, R. N., C. B., F. R. G. S., etc., during the years 1836-1842, núm. 5. Londres: Smith, Elder & Co. Ichthyology.--Part 3. The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur.: 51-70, Pls. 35-44.
* 1 2 3 4 «Prionotus horrens» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Bussing, W.A., 1995. Triglidae. Rubios. p. 1643-1648. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Miller, G.C. i W.J. Richards, 1991. Nomenclatural changes in the genus Prionotus (Pisces: Triglidae). Bull. Mar. Sci. 48(3):757-762.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Gaspar de Queralt i de Perellós

Gaspar de Queralt i de Perellós (fl. 1407-1420) va ser baró de Santa Coloma, fill de Pere de Queralt i de Pinós i Clemença de Perellós. Gaspar va firmar capítols matrimonials amb Caterina, filla del cavaller Sanç Rodríguez de Liori. No obstant això, el 1420 consta que està casat amb una filla de Guerau de Cervelló.
En un testament dictat des de Barcelona, Clemença de Perellós escull Gaspar com a hereu principal (1407). Un any abans després, just abans de morir, Pere de Queralt li fa donació de la baronia de Queralt (1408). Malgrat aquestes disposicions, l'usdefruit de la baronia va recaure en Clemença de Perellós almenys fins al 1418.
Segons Manuel Mariano Ribera, el 1409 es trobava al servei del rei Martí a Sicília. Aquest any, concretament el 8 de novembre, arriben les relíquies de Santa Coloma a Santa Coloma de Queralt. Altres fets destacats a la Vila durant el senyoriu de Gaspar són la fundació de l’hospital dels Jueus (1410-1415), la visita del Papa d'Avinyó Benet XIII a la Vila (1410), i l'encàrrec a Coralí de Moraia per tal que fes les vidrieres de l'església parroquial.
El 8 de març de 1420 atorga un perdó general a tots els habitants de Santa Coloma. Possiblement, mor abans del 14 de maig del mateix any, quan en compliment d'una clàusula testamentària, el seu germà Baltasar rep 4.000 florins. Segons Josep Ramon, Guerau de Queralt i de Perellós el va succeir, aquell mateix any, com a titular de la baronia de Santa Coloma. Durant uns breus mesos de traspàs, aquesta responsabilitat va recaure en l'esmentat Baltasar.

## Referències

* ↑ Segura, Joan. Història de Santa Coloma de Queralt. Joaquim Segura Lamic (ed). Santa Coloma de Queralt: Ajuntament de Santa Coloma de Queralt, 1984, p. 207. ISBN 84-505-0632-8.
* 1 2 3 Segura, 1984, p. 211.
* ↑ «ACA, DIVERSOS, Queralt, Pergaminç, núm. 098», 1407. [Consulta: 28 febrer 2022].
* ↑ «ACA, DIVERSOS, Queralt, Pergamins, núm. 099», 1408. [Consulta: 28 febrer 2022].
* ↑ Segura, 1984, p. 210.
* ↑ Mariano Ribera, Manuel. Centvria primera del Real y Militar Instituto de la inclita religion de nuestra señora de la Merce (en castellà). Barcelona: Impressor Pau Campins, 1726, p. 418.
* ↑ «ACA, DIVERSOS, Queralt, Pergamins, núm. 112», 1420. [Consulta: 28 febrer 2022].
* ↑ Josep Ramon. Consiliorum vna cum sententiis et decisionibus audientiae regiae principatus Cathaloniae (en castellà). Barcelona: Tipografia Stephani Liberos, 1628, p. 583.
# Abrothrix andina

Abrothrix andina és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a l'Argentina, Bolívia, Xile i el Perú, habitualment a altituds superiors a 3.500 msnm. El seu hàbitat natural és l'altiplà andí. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, andina, significa ‘andina’ en llatí.

## Referències

* ↑ Pardiñas, U.; D'Elía, G. Abrothrix andina. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 26 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Abrothrix» d'Animalia (en anglès).