OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Premià de Mar

Mapa sinòptic Línia RG1 :
Mapa sinòptic línia R1 :
Premià de Mar és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Premià de Mar a la comarca del Maresme. L'estació es troba a la línia Barcelona-Mataró-Maçanet per on circulen trens de les línies de rodalia R1 i RG1 de Rodalies de Catalunya operades per Renfe Operadora.
Aquesta estació de la línia de Mataró va entrar en servei el 28 d'octubre de 1848, tot i que el baixador original no es conserva, quan es va obrir el ferrocarril de Barcelona a Mataró, la primera línia de ferrocarril de la península Ibèrica. A Barcelona es va construir la terminal entre la Barceloneta i la Ciutadella, a la vora del Torín a l'inici de la desapareguda avinguda del Cementiri, que posteriorment seria substituïda per l'Estació de les Rodalies. La iniciativa de la construcció del ferrocarril havia estat de Miquel Biada i Bunyol per dur a terme les múltiples relacions comercials que s'establien entre Mataró i Barcelona.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 1.507.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Rodalia de Barcelona |||||
| Molins de Rei L'Hospitalet de Llobregat | Ocata | Vilassar de Mar | Mataró Arenys de Mar Calella Blanes Maçanet-Massanes |
| Rodalia de Girona |||||
| L'Hospitalet de Llobregat | Ocata | Vilassar de Mar | Figueres Portbou |

## Història

La primera estació de tren a Premià de Mar es va fer a 1848.
Des dels inicis ferroviaris a Premià de Mar, hi ha hagut 4 estacions de tren. La primera, el 1848, al moment d'inaugurar-se la via. Més tard, aproximadament a l'any 1905, es van modificar totes les estacions fent-les de totxo vist de color vermell, que encara podem veure a Mataró, Montgat, Badalona... Posteriorment, la de Premià va tornar a fer-se nova, era una de rajoleta de color blau, a causa de canviar de lloc l'estació i modificar el traçat de la Carretera. I, per fi, l'actual, moderna i amb tonalitats grisenques.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R1». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 de març 2010. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].
* ↑ http://historiadepremia.com/estacio.html

## Notes

* ↑ On actualment hi ha el carrer del Doctor Aiguader, la platja de vies de l'Estació de França, el Passeig de Circumval·lació, i prosseguint per l'Avinguda d'Icària.

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Estació de Can Pou - Camp de Mar
# Estació de Roda de Berà

Mapa sinòptic línia R13 :
Roda de Berà és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Roda de Berà, a la comarca del Tarragonès, però allunyada del nucli urbà. L'estació es troba a la línia Barcelona-Vilanova-Valls i hi tenen parada trens de la línia R13 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació de la línia de Vilanova i Valls es va posar en funcionament l'any 1883 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia dels Ferrocarrils de Valls a Vilanova i Barcelona (VVB) entre Calafell i Valls, un any més tard que l'obertura de la línia entre Vilanova i la Geltrú i Calafell. També enllaça amb la línia Roda de Berà - Reus, sent una estació amb certa importància fins que el 1992 es va tancar la línia a Reus.
Des de finals de 2006, al costat de l'estació, es troba el canviador d'ample de Roda de Berà on fins al febrer de 2008 els trens Alvia i Altaria accedien a la LAV Madrid-Barcelona.
L'any 2016 va registrar l'entrada de menys de 1.000 passatgers.
Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| La Plana - Picamoixons Lleida Pirineus | Salomó | | Roda de Mar | Sant Vicenç de Calders Barcelona-Estació de França |

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R2». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 12 de juliol 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Estació de Sant Beltran

Sant Beltran va ser una estació de ferrocarril construïda per la Companyia dels Ferrocarrils de Valls a Vilanova i Barcelona (VVB) a les Hortes de Sant Beltran vora les Drassanes de Barcelona. L'estació es trobava a la línia Barcelona-Vilanova-Valls i n'era la terminal a Barcelona. El ramal on era ubicada va ser desmantellat posteriorment.
Aquesta estació de la línia de Vilanova va entrar en servei l'any 1881 quan es va obrir el tram entre les Hortes de Sant Beltran (Barcelona) i Vilanova i la Geltrú. Posteriorment l'any 1887 amb la unificació de la línia amb la línia de Vilafranca, els trens de viatgers van deixar de passar per la carretera del Morrot, per passar per l'actual traçat per Bellvitge.
Posteriorment, quan donava cobertura al port, s'havia d'ampliar en el marc d'actuacions del Pla de diversificació del trànsit ferroviari plantejat per l'empresa MZA per descongestionar l'Estació de França i l'estació del Clot. Es va aprovar l'ampliació el 1902 però finalment només es feu de forma parcial per un conveni amb el Port de Barcelona i va acabar amb el desmantellament del baixador i el trasllat d'aquest a la planificada estació del Morrot que va entrar en funcionament el 1917 com a terminal ferroviària de mercaderies del Port.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R2». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 12 de juliol 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ Associació d'Enginyers Industrials de Catalunya Col·legi Oficial d'Enginyers Industrials de Catalunya. Arqueologia de la Comunicació. Marcombo, 2001, p. 620. ISBN 8426712487.

## Vegeu també

* Línia R13
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estació de Sant Pol de Mar

Mapa sinòptic Línia RG1 :
Mapa sinòptic línia R1 :
Sant Pol de Mar és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Sant Pol de Mar a la comarca del Maresme. L'estació es troba a la línia Barcelona-Mataró-Maçanet per on circulen trens de les línies de rodalia R1 i RG1 de Rodalies de Catalunya operades per Renfe Operadora.
Aquesta estació de la línia de Mataró va entrar en servei el 1859 quan es va obrir la segona ampliació del ferrocarril de Barcelona a Mataró, la primera línia de ferrocarril de la península Ibèrica, des d'Arenys de Mar a Tordera. La iniciativa de la construcció del ferrocarril havia estat de Miquel Biada i Bunyol per dur a terme les múltiples relacions comercials que s'establien entre Mataró i Barcelona.
Des d'Arenys de Mar a Maçanet-Massanes la línia és en via única. Tant l'Autoritat del Transport Metropolità al Pla Director d'Infraestructures 2009-2018, com per part del Ministeri de Foment d'Espanya al Pla Rodalies de Barcelona 2008-2015, es preveu la duplicació de vies entre Arenys de Mar i Blanes.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 267.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Rodalia de Barcelona |||||
| Molins de Rei L'Hospitalet de Llobregat | Canet de Mar | Calella | Calella Blanes Maçanet-Massanes |
| Rodalia de Girona |||||
| L'Hospitalet de Llobregat | Canet de Mar | Calella | Figueres Portbou |

## Galeria d'imatges

* Edifici de l'estació front les andanes
* L'estació amb el túnel de Sant Pol, sota l'ermita de Sant Pau
* Unitat Civia de la línia R1 direcció Barcelona inicia la sortida de l'estació

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R1». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 de març 2010. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «L'ATM enllesteix l'avanç del Pla Director d'Infraestructures 2009 – 2018 de la regió metropolitana de Barcelona» (PDF). Autoritat del Transport Metropolità. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2010. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «El Plan de Cercanías incluye el desdoblamiento de la línea de Vic y de la del Maresme». La Vanguardia. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estació de Santa Coloma (FBG)

Santa Coloma va ser una estació de ferrocarril propietat de l'antiga companyia Camins de Ferro de Barcelona a Granollers. L'estació es trobava a la línia Barcelona-Granollers-Girona per on actualment circulen trens de la línia R2 de Rodalies de Catalunya.
Concretament es trobava al quilòmetre 7 de la línia de Granollers, entre les estacions de Sant Andreu Comtal i Montcada i Reixac. I força allunyada del municipi de Santa Coloma de Gramenet, al marge esquerre del riu Besòs. La línia es va inaugurar l'any 1854.

## Referències

* 1 2 Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ Dalmau, Antonio R. Del "Carril" de Mataró al Directo de Madrid: Historia Anecdótica de los ferrocarriles de Barcelona. Liberia Millá, 1946.
* ↑ «Conegueu la línia R2». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 12 de juliol 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ Barrón Avignon, Eugenio. «Ferrocarriles» (en castellà) p. 238-240. Revista de Obras Públicas, 1861, 9, tomo I (19). Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 12 agost 2010].

## Notes

* ↑ El 1860 es va fusionar amb Companyia dels Camins de Ferro de Barcelona a Mataró, convertint-se amb la Camins de Ferro de Barcelona a Girona.

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Estació d'Horta (FBG)
* Estació de Sagrera Mercaderies
# Estació de Vilassar de Mar

Mapa sinòptic Línia RG1 :
Mapa sinòptic línia R1 :
Vilassar de Mar és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Vilassar de Mar a la comarca del Maresme. L'estació es troba a la línia Barcelona-Mataró-Maçanet per on circulen trens de les línies de rodalia R1 i RG1 de Rodalies de Catalunya operades per Renfe Operadora.
Aquesta estació de la línia de Mataró va entrar en servei el 28 d'octubre de 1848, tot i que no es conserva l'edifici original, quan es va obrir el ferrocarril de Barcelona a Mataró, la primera línia de ferrocarril de la península Ibèrica. A Barcelona es va construir la terminal entre la Barceloneta i la Ciutadella, a la vora del Torín a l'inici de la desapareguda avinguda del Cementiri, que posteriorment seria substituïda per l'Estació de les Rodalies. La iniciativa de la construcció del ferrocarril havia estat de Miquel Biada i Bunyol per dur a terme les múltiples relacions comercials que s'establien entre Mataró i Barcelona.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 895.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Rodalia de Barcelona |||||
| Molins de Rei L'Hospitalet de Llobregat | Premià de Mar | Cabrera de Mar - Vilassar de Mar | Mataró Arenys de Mar Calella Blanes Maçanet-Massanes |
| Rodalia de Girona |||||
| L'Hospitalet de Llobregat | Premià de Mar | Cabrera de Mar - Vilassar de Mar | Figueres Portbou |

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R1». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 de març 2010. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Notes

* ↑ On actualment hi ha el carrer del Doctor Aiguader, la platja de vies de l'Estació de França, el Passeig de Circumval·lació, i prosseguint per l'Avinguda d'Icària.

## Vegeu també

* Estació de Cabrera de Mar - Vilassar de Mar
* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estany Negre (Angostrina)

L'Estany Negre és un estany del Pirineu, situat a 2.146,1 metres d'altitud en el terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
És a 2.457,4 metres d'altitud, al sector nord-est del terme al qual pertany, a llevant del Carlit, i a prop a ponent del Llac de la Bollosa. És al sud de l'Estany del Viver, del qual rep les aigües, i al sud-est de l'Estany Sec, tot i que les aigües d'aquest darrer se'n van cap al sud, sense afluir a l'Estany Negre.

## Referències

* ↑ L'Estany Negre en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Estany de Trebens

L'Estany de Trebens és un llac d'origen glacial del Massís del Carlit, situat a 2.326,5, dins del terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
És a l'est del Carlit. Rep la seva aigua dels rierols que baixen d'aquest darrer cim i de l'Estany de Sobirans, que és per damunt seu, a l'oest. És el segon en alçada del conjunt d'estanys de la capçalera del Riu d'Angostrina. Per dessota seu té l'Estany d'en Gombau, Estany del Castellar, l'Estany de les Dugues, l'Estany de Vallell, l'Estany Llong, l'Estany Llat, cap al sud-oest, i l'Estany de la Comassa, l'Estany Sec, l'Estany del Viver i l'Estany Negre cap al sud-est. Les aigües d'aquests estanys inferiors s'uneixen a les Basses d'en Gombau, d'on davalla cap al sud el Riu d'Angostrina.

## Referències
### Notes

* ↑ L'Estany de Trebens en els ortofotomapes de l'IGN

### Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Estatut d'Autonomia de Cantàbria

L'Estatut d'Autonomia de Cantàbria és l'estatut d'autonomia de la comunitat autònoma de Cantàbria. Fou aprovat mitjançant la Llei orgànica 8/1981 de 30 de desembre de 1981, publicada al Butlletí Oficial de l'Estat núm. 9. Entrà en vigor l'1 de febrer de 1982.
El gener de 2006, l'ADIC (Associació per a la Defensa dels Interessos de Cantàbria) plantejà una reforma de l'estatut perquè es modificara el sistema de finançament, es dotara de més competències, s'incidira més en les senyes identitàries càntabres i es recuperaren els noms històrics i canviar el nom a la comunitat autònoma per Junta de les Valls de Cantàbria.

## Procediment de reforma

L'article 115 del Reglament del Parlament de Cantàbria remet al procediment legislatiu ordinari per a la reforma de l'estatut.
La Mesa del Parlament autonòmic acorda la publicació del projecte o proposició al butlletí oficial de la cambra, la remissió a la Comissió i l'obertura del termini de presentació d'esmenes. El termini d'esmenes segons el Reglament (art. 106.1) és de 10 dies.
A més, el procediment per a reforma està condicionat segons si és una reforma total o parcial. Si es revisa totalment o parcialment, es sotmet a debat de totalitat en el Ple del parlament i després es vota. Si dos terços voten a favor, es remet pel President, el text de la revisió a les Corts Generals.

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 387. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ Moure Romanillo, Alfonso. Cantabria: historia e instituciones. Universidad de Cantabria. Universidad de Cantabria, 2002, p. 249. ISBN 9788481023176.
* ↑ Chato, Pilar «ADIC plantea un Estatuto sin límites, con más financiación y autogobierno». Diario Montañés, 22-01-2006 [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ Viciano, 2005, p. 84-85.
* ↑ Viciano, 2005, p. 87.
* ↑ Viciano, 2005, p. 88.
* ↑ Viciano, 2005, p. 86.

## Bibliografia

* Viciano, Roberto. Constitución y reforma de las estatutos de autonomía : Procedimientos constitucionales de modificación del Estado autonómico. València: Tirant lo Blanch, 2005. ISBN 84-8456-252-2.
# Estenebea

Estenebea (en grec antic Σθενέβοια) o Anteia (Ἄντεια) va ser una princesa lícia, filla del rei Iòbates. Les comèdies gregues l'esmenten amb el nom d'Estenebea.
Es casà amb Pretos, rei de Tirint, quan aquest va ser expulsat del seu país pel seu germà Acrisi i emigrà a l'Àsia menor. Amb ell va ser la mare de diverses filles, les Prètides, i d'un fill, Megapentes.
Quan el seu marit acollí Bel·lerofont, ella, pertorbada per la bellesa del noi, intentà seduir-lo, però fou debades i, per venjar aquest menyspreu, el calumnià davant Pretos. El rei, que sentia afecte per Bel·lerofont, i que, per haver-lo purificat un cop d'un homicidi no el podia matar amb les seves pròpies mans sense cometre sacrilegi, l'envià a Lícia a casa de Iòbates amb l'encàrrec que el matés.
Bel·lerofont va haver de superar moltes proves i aventures que li proposà Iòbates, i al final va tornar de Lícia amb el propòsit de venjar-se de les calúmnies d'Estenebea. però Pretos va permetre que la seva dona fugís amb el cavall alat de Bel·lerofont, Pegàs. Mentre fugia, Pegàs la va fer caure i Estenebea es precipità al mar i morí ofegada. Uns pescadors van recollir el seu cos prop de l'illa de Melos i el van portar a Tirint. Aquesta versió l'explicava Eurípides en una tragèdia perduda, Estenebea. Una altra tradició deia que Estenebea es va suïcidar en assabentar-se de la tornada de Bel·lerofont.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 178. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III).
* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 84-85. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1,
# Estornell negre

L'estornell negre (Sturnus unicolor) és una espècie d'ocell passeriforme de la família dels estúrnids (Sturnidae). Viu a la península Ibèrica, a l'Àfrica nord-occidental, a Còrsega, a Sardenya i a Sicília. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
Té el plomatge completament negre durant tot l'any. Amida 21 cm de llargària i és molt semblant a l'estornell vulgar però, a l'hivern, és molt més fosc i amb taques més petites, i a l'estiu és totalment negre i amb irisacions, però sense taques al dors.
Era un ocell sedentari de distribució meridional a la península Ibèrica, però a la dècada del 1970 començà a expandir-se cap al nord, pel País Valencià, i actualment ocupa la major part de Catalunya i dels dels anys 80 cria fins i tot al Rosselló. A la ciutat de Barcelona és escàs però present tot l'any. El fenomen d'expansió continua i any rere any l'espècie ocupa noves localitats més al nord. Menja invertebrats i baies. Pot establir colònies mixtes amb l'estornell vulgar.
En època reproductora ocupa les zones humides meridionals i el Delta de l'Ebre. No es presenta a les Balears. La femella pon 4 ous al niu.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell negre». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 672. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Spotless Starling. Sturnus unicolor» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Estrada, Joan. Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears : inclou també Catalunya Nord, Franja de Ponent i Andorra. [Cerdanyola del Vallès]: Lynx Edicions, 2010. ISBN 978-84-96553-54-5.
* ↑ Matheu, Eloïsa. Ocells de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. Sector de Serveis Urbans i Medi Ambient. Direcció d'Educació Ambiental i Participació, 2005.
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 138. Desembre del 1988, Barcelona, ISBN 8473063546

## Bibliografia

* Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya,pàgines 104-105. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona,1987. ISBN 843150434X.

## Enllaços externs

* Sturnus vulgaris i Sturnus unicolor a Catalunya. Tesi doctoral Arxivat 2012-01-30 a Wayback Machine. (català)
* BirdLife International (2004). Estornell negre. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 27 de maig del 2008 (en anglès).
* Estudi de la població d'estornell negre al Principat de Catalunya. (català)
* Taxonomia d'aquesta espècie d'ocell. (anglès)