OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nubar Paixà

Nubar Pasha (en àrab: بوغوص نوبار باشا) (Esmirna, Imperi Otomà, Gener de 1825 – París, França, 14 de gener de 1899) fou un polític egipci.
Pertanyia a una família cristiana i fou educat a Suïssa i França, retornà a la seva pàtria el 1842, sent anomenat dos anys més tard secretari del seu parent Bogos-Bey, ministre de Comerç. Després desenvolupà el mateix càrrec al costat d'Ibrahim Paixà, al que acompanyà en els seus viatges a Europa i a Constantinoble, i després entrà al servei d'Abbàs Paixà, que li concedí el títol i la jerarquia de bei.
El 1850 fou enviat a Londres amb una missió diplomàtica que desenvolupà satisfactòriament, i el 1853 se l'anomenà plenipotenciari a Viena. A la mort del virrei Abbàs Paixà, el seu successor Küçük Mehmed Said Paşa l'encarregà el (1856) l'organització del transit egipci a través de la India i feu construir la primera línia fèrria egípcia. No obstant l'èxit aconseguit en la seva delicada missió, caigué en desgràcia, però al cap d'un any el virrei tornà a cridar-lo al seu costat i li encarregà d'unes negociacions a Viena.
Mort Said Pasha (1863), el seu successor Isma'il Pasha li encarrega moltes missions diplomàtiques importants, com les negociacions per la construcció del canal de Suez, que portà a cap amb tant d'èxit que se li concedí el títol de Pasha. Al seu retorn a Egipte (1864) fou nomenat ministre d'Obres públiques i el 1866 de Relacions exteriors, negociant amb la Sublim Porta els tractats relacionats a la situació d'Egipte en l'Imperi Turc i arranjant l'organització del tribunals internacionals.
A partir de 1870 s'aproximà visiblement a Anglaterra, els interessos dels quals afavorí cada vegada més en detriment de les aspiracions de França; el 1872 fou breument visir (equivalent a primer ministre) abandonant el govern el 1874 per tornar a ell el 1875. Pel gener de 1876 es traslladà a Europa d'on fou cridat el 1878 per encarregar-se de la presidència del Consell (28 d'agost de 1878), en la qual donà carteres a l'anglès Charles Rivers Wilson i al francès Blignières. El 1879, Wilson i ell, que llavors era primer ministre, foren víctimes d'un greu atemptat de la multitud en els carrers del Caire, incident que fou el precursor directe de la revolta i de la consegüent ocupació d'Egipte per les tropes angleses el 1882. Llavors va deixar la direcció del govern (23 de febrer de 1879). L'any següent (1883) el khedive li’n retirà els poders i hagué de dimitir, sent deposat també aquell poc temps després.
Elevat de nou a la presidència el 10 de gener de 1884, destacà per la seva complaença vers el govern anglès, el que no fou obstacle perquè el representant d'aquest país, que volia apoderar-se del servei de policia d'Egipte, li fes la més forta oposició, aconseguint ensorrar-lo el 9 de juny de 1888.
Del 16 d'abril de 1891 fins al 12 de novembre de 1895 tornà a ser cap del govern egipci. Va morir quatre anys després.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 1384 (ISBN 84-239-4538-3)
* E. Bertrand, Nubar Pash, 1825-1899, El Caire, 1904
# Nermedin Selimov

Nermedin Selimov és un lluitador búlgar, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant le dècades de 1970 i 1980.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on fou cinquè en la competició del pes mosca del programa lluita lliure. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat d'Europa, el 1978 i 1980.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Nermedin Selimov». [Consulta: 8 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 8 març 2025].
# Oak Ridge (Tennessee)

Oak Ridge és una ciutat dels Estats Units a l'estat de Tennessee. L'any 2000 tenia una població d'uns 27.000 habitants. Forma part de les entitats metropolitanes de Knoxville i Harriman.
Té el sobrenom de Ciutat Atòmica o Ciutat Secreta, ja que a començaments de la dècada de 1940 s'hi establí una base per desenvolupar el Projecte Manhattan que desembocaria en la construcció de la primera bomba atòmica. La indústria nuclear és una font bàsica d'ocupació laboral d'aquesta ciutat encara actualment.
Hi té la seu l'Oak Ridge National Laboratory (ORNL), laboratori especialitzat en recerca nuclear, on hi ha la supercomputadora Jaguar.

## Història

La primera ocupació pels indis americans va ser aproximadament cap a l'any 1000 aC.
A començaments del segle xix hi havia comunitats rurals d'immigrants europeus. Els primers colons hi arribaren cap 1790 quan els Cherokee signaren el Tractat de Holston en el qual cedien l'actual comtat administratiu d'Anderson als Estats Units.
L'octubre de 1942, el cos d'enginyers de l'exèrcit dels Estats Units va adquirir la zona d'Oak Ridge pel projecte Manhattan i van evacuar forçosament part de la ciutat.

## Personatges famosos nascuts a Oak Ridge

* Megan Fox, actriu

## Referències

* ↑ Olwell, Russell, At Work in the Atomic City: A Labor and Social History of Oak Ridge, Tennessee (Knoxville, Tenn.: University of Tennessee Press, 2004).
* ↑ Beverly Burbage, "Paleo-Indian Points and Uniface Material from the Clinch River Valley." Tennessee Archaeologist 28, núm. 1 (Primavera de 1962), 47-50.
* ↑ Charles Johnson and Charles Jackson, City Behind a Fence: Oak Ridge, Tennessee, 1942-1946 (Knoxville, Tenn.: University of Tennessee Press, 1981), 41-47.

## Enllaços externs

* Web oficial d'Oak Ridge Arxivat 2009-04-12 a Wayback Machine.
* Oficina de Convencions i Visitants Arxivat 2007-05-23 a Wayback Machine.
* Oak Ridge, Tennessee a Curlie
* Fotos històriques d'Oak Ridge durant el Projecte Manhattan
# Obaga de Torroella

L'Obaga de Torroella, és una obaga del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Es troba al sud del terme, a prop del límit amb Sant Quirze Safaja. Està situada al nord-est del Mas Torroella, en el vessant nord-oriental del Turó de Torroella. És a la dreta del torrent de Cerverisses, al nord-oest del mas de Puigdomènec, fins a prop del qual arriba l'obaga, i al sud-oest de la masia del Vilardell.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Obertures del nucli de Rabós

Obertures del nucli de Rabós és una obra del municipi de Rabós (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un conjunt d'arcs dins del nucli urbà de la població de Rabós, al bell mig del terme.

## Descripció

Es tracta de diverses tipologies d'obertures que es comptabilitzen en les construccions del nucli. S'observen tant portals d'arc de mig punt adovellats, amb els brancals fets de carreus desbastats (com el que es localitza al carrer Espolla), com d'altres de rectangulars amb grans llindes planes monolítiques, com el de can Puig. Aquestes llindes poden estar gravades amb inscripcions relacionades amb el propietari de l'edifici i normalment presenten les dates de construcció dels habitatges, adscrites al segle xviii. Un exemple d'aquesta tipologia la trobem a la llinda del portal d'accés de can Joan Padern. Les obertures són bastides en pedra i estan desbastades.

## Referències

* 1 2 3 «Obertures del nucli de Rabós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Occella iburia

Occella iburia és una espècie de peix pertanyent a la família dels agònids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: la costa pacífica del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Hubbs C. L., 1925. Record of fishes obtained by David Starr Jordan in Japan, 1922. Mem. Carnegie Mus. v. 10 (núm. 2). 93-346.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Starks, E. C., 1904. A review of the Japanese fishes of the family of Agonidae. Proceedings of the United States National Museum v. 27 (núm. 1365): 575-599.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Sheiko, B.A. i C.W. Mecklenburg, 2004. Family Agonidae Swainson, 1839 - poachers. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (30):27.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Octava lírica

Una octava lírica, en mètrica poètica, és una octava (aplec de dos quartets) amb característiques diferents a les altres. Es tracta d'una estrofa evolucionada de l'octava toscana, a partir de l'strambotto medieval (composicions líriques populars italianes). No s'ha de confondre amb l'octava italiana que té característiques mètriques pròpies i diferents forma i origen.

## Característiques

L'octava lírica pot ser d'Art major i d'Art menor, indistintament. Habitualment un quartet acompanyat d'un altre monorrim, llevat del darrer vers que rima igual que el darrer vers del primer quartet. D'això se'n diu zègel.
Així l'estructura queda: (ababcccb), en cas d'Art menor:
| « | Cada gota de rosada té son arc de Sant Martí, cada ocell sa refilada, cada palau son jardí; té sa llum cada capella, cada bosc sa fontanella; lo dia clou sa parpella, més tingué son dematí. | » |
| — Jacint Verdaguer, Records i somnis, vv. 1-8. |||
Destaca el seu individualisme expressat en un llenguatge que vol ser general però on traspua l'emoció i brevetat degut a la inspiració afectiva, tot evocant la pròpia visió sentimental individual. Un cas de lirisme expressiu on el vers concreta un pensament circumscrit en una sola composició, en aquest cas l'Octava lírica que perfectament li escau.
Els versos eren heptasíl·labs, però en la Mètrica catalana i, concretament en el mateix autor també hi trobem casos evidents d'Octava lírica d'Art major, aquí utilitzant l'alexandrí, més propi de la circumstància concreta, en aquest cas de Poesia narrativa que serveixen per narrar una situació concreta.
| « | Les goges de Mirmanda, de Vallespir i Alberes aquell matí dansàvem en lo Bosquet dels Horts, en lo bosquet de roures d'alzines i sureres, d'una arpa de set cordes als divinals acords. De prompte se sentiren remors en la collada, com d'un torrent quan ronca venint la torrentada; la borinor s'acosta, rodola la tronada i en la serena riuen del Pirineu los ports. | » |
| — Jacint Verdaguer Passatge d'Haníbal, La Fada de Mirmanda, VII cant del Canigó |||
Aquí l'estructura l'expressarem igualment, però amb Art major: (ABABCCCB)

## Bibliografia

* BARGALLÓ VALLS, JOSEP (1991): Manual de Mètrica i versificació catalanes. Ed. Empúries. Col·lecció Les Naus. Barcelona.
* OLIVA I LLINÀS, SALVADOR (1988): Introducció a la Mètrica. Quaderns Crema. Assaig Minor, núm. 4. Barcelona.
* ROSSICH, ALBERT (1986): La Introducció de la mètrica italiana en la poesia catalana. Article de la Revista Els Marges, núm. 35. En PDF.
* SERRÀ I BALDÓ, A.; LLATAS, ROSSEND (1981): Resum de poètica catalana. Mètrica i versificació, Bàrcino, «Popular», 75. Barcelona.
* VERDAGUER I SANTALÓ, JACINT (1980): Canigó. Ed. 62, Col MOLC., núm. 52. Barcelona. (p. 74.)
* VERDAGUER I SANTALÓ, JACINT (2006): Jacint Verdaguer. Poesia 1. Ed. Proa. Totes les obres. Barcelona. (p. 221)
# Octosíl·lab

L'octosíl·lab és un vers de vuit síl·labes mètric, per tant és d'art menor i en principi no ha de tenir cap organització interna. Amb tot, és usual en aquest tipus de vers que els accents tònics estiguin en les posicions parells, sobretot la quarta síl·laba. És un vers molt utilitzat en català, a l'edat mitjana era la base per les noves rimades i la codolada. En època contemporània l'han usat molts poetes.
Un exemple de poema de versos octosíl·labs és el que es titula Lorelei de Gabriel Ferrater, extret del seu recull unitari Les dones i els dies:
Sé molt bé tot el que vol dir que em trobi tan content. Un instant d'un passat estiu no se me'n va del pensament. Les pedres tèbies de lluna, 5 i a l'herba frisa el vent de mar. Per una escala que s'enruna pugen ella i un embriac. La noia amb blue-jeans es proposa tenir bondat per l'home incert. 10 No fuig de veure's en l'ull de boira ni burla el pas que es perd. Ara la mena un seny d'ofrena: li han dit sempre que l'ofegués. I això, tota soleta, 15 la noia meva ho ha fet..
En aquest poema tots els versos són octosíl·labs, excepte el número 15 que és hexasíl·lab. El vers 11 a més, és un octosíl·lab amb cesura femenina, que permet no comptar la darrera síl·laba àtona del primer hemistiqui i així el vers mesura vuit síl·labes mètriques.
BIBLIOGRAFIA:
Bargalló Valls, Josep (1991): Manual de Mètrica i versificació catalanes. Ed. Empúries. Col·lecció Les Naus. Barcelona.
Oliva i Llinàs, Salvador (1988): Introducció a la Mètrica. Quaderns Crema. Assaig Minor, núm. 4. Barcelona.
Parramon i Blasco, Jordi (2000): Diccionari de Poètica. Edicions 62. Col·lecció El Cangur Diccionaris, núm. 265. Barcelona.
Serra i Baldó, A i Llatas, Rossend (1986): Resum de Poètica Catalana. Mètrica i Versificació. Ed. Barcino. Col·lecció Popular, núm. 75. Barcelona.
Viccionari
# Odalisca dels bombatxos vermells

Odalisca dels bombatxos vermells (Odalisque à la culotte rouge) és un oli sobre tela de 50 × 61 cm pintat per Henri Matisse vers els anys 1924-1925 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

L'escampada de fons florals en aquesta composició és característica de la proliferació de plans decoratius en els quadres de Matisse dels anys vint. Comparant els motius del fons amb els d'altres obres del mateix període s'ha pogut establir la data d'aquesta obra entorn del 1924-1925.

## Descripció

Els motius decoratius envaixen l'espai pictòric: dos grans panells florals tanquen l'espai i subratllen la planitud de la pintura. La tauleta auxiliar hi és per marcar la distància entre el sofà i el fons decoratiu. A l'esquerra, hi ha una calaixera amb dos objectes decoratius a la part superior. Dues franges blanques destaquen la presència dels tapissos i la seua verticalitat. Les corbes de l'odalisca i el sofà (disposat en diagonal cap a l'espectador) trenquen la verticalitat del fons. El racó de la cambra, a l'esquerra, amb la natura morta i el paper pintat, es barreja amb la riquesa de l'estampat dels paravents, com també el ram de flors que hi ha damunt del vetllador, al centre de la composició. Anul·lant els efectes de profunditat, aquest tractament engloba els objectes i els torna plans, com també li succeeix a la figura de l'odalisca, pintada amb els mateixos colors que un dels paravents.
El rostre de la model es redueix a l'essencial: un parell de pinzellades. Alguns accessoris: una túnica blanca, uns pantalons moruns de color vermell i brodats en or i algunes joies per a evocar l'Orient.

## Referències

* 1 2 3 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 162-163.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)

## Bibliografia

* Adolphe Basler, Charles Kunstler, La Peinture indépendante en France, vol. II: De Matisse à Signac, París, Éditions Georges Crès et Cie, 1929.
* René Huyghe, "Matisse et la couleur", Formes, núm. 1, gener del 1930.
* André Levinson, "Les 60 ans de Henri Matisse", L'Art Vivant, pàg. 24, gener del 1930.
* Jean Guichard-Meili, Henri Matisse, son œuvre, son univers, París, Fernand Hazan, 1967.
* John Russell, The World of Matisse, 1869-1954, Nova York, Time Life-Books, 1969.
* Douglas Mannering, The Art of Matisse, Nova York, Excalibur Books, 1982.

## Enllaços externs

* Flickr
* WikiArt (anglès)
# Odax cyanoallix

Odax cyanoallix és una espècie de peix pertanyent a la família dels odàcids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 27 cm de llargària màxima.

## Reproducció

És hermafrodita i les femelles assoleixen la maduresa sexual en arribar als 200 mm de longitud.

## Alimentació

Els adults són herbívors (mengen Ecklonia radiata, Landsburgia quercifolia i Sargassum johnsonii, entre d'altres) mentre que els joves són probablement omnívors.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical (33°S-35°S) que viu fins als 16 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental: Three Kings Islands, a l'extrem septentrional de Nova Zelanda.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A., 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quatorzième. Suite du livre seizième. Labroïdes. Livre dix-septième. Des Malacoptérygiens. Hist. Nat. Poiss. v. 14. i-xxii + 2 pp. + 1-464 + 4 pp.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Ayling, A. M. & Paxton, J. R., 1983. Odax cyanoallix, a new species of odacid fish from northern New Zealand. Copeia 1983 (núm. 1): 95-101.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Odax cyanoallix» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Gomon, M.F. i J.R. Paxton, 1985. A revision of the Odacidae, a temperate Australian-New Zealand labroid fish family. Indo-Pacific Fishes (8):57 p.
* ↑ Ayling, A. M. & Paxton, J. R., 1983.
* ↑ Russell, B; Clements, K.D; Choat, J.H; Rocha, L.A; Myers, R; Lazuardi, M.E; Muljadi, A; Pardede, S.; Rahardjo, P. (2012). "Odax cyanoallix." 2012 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2012. [Consulta: 5 abril 2023]
* ↑ Zemke-White, W.L. i Clements, K.D., 2004. Relationship between long-term changes in algal community structure and herbivore diet at the Three Kings Islands, New Zealand. New Zealand Journal of Marine and Freshwater Research 38: 837-844.
* ↑ Francis, M.P., 1996. Geographic distribution of marine reef fishes in the New Zealand region. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 30:35-55.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Brook, F.J., 2002. Biogeography of near-shore reef fishes in northern New Zealand. Journal of the Royal Society of New Zealand 32: 243-274.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Odontamblyopus roseus

Odontamblyopus roseus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,4 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 32.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Murdy, E. O. i K. Shibukawa, 2001: A revision of the gobiid fish genus Odontamblyopus (Gobiidae: Amblyopinae). Ichthyological Research v. 48 (núm. 1): 31-43.

## Bibliografia

* Murdy, E.O. i K. Shibukawa, 2003. Odontamblyopus rebecca, a new species of amblyopine goby from Vietnam with a key to known species of the genus (Gobiidae: Amblyopinae). Zootaxa 138:1-6.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Oficina de Relacions Meridionals

L'Oficina de Relacions Meridionals (ORM), fou una entitat creada a Barcelona l'any 1928 per a les relacions entre Catalunya i Occitània.
El seu primer director fou Josep Carbonell i Gener (Sitges, 1897-1979), col·laborador de la Societat d'Estudis Occitans (1930) (després, Institut d'Estudis Occitans). Carbonell vol que l'oficina arribi a ser un organisme oficial de la Generalitat, una vegada aquesta restaurada. En el seu si i amb l'ajuda puntual de la Generalitat de Catalunya es promogué la normativització de la llengua occitana duta a terme per Loís Alibèrt. Carbonell estava convençut que per al redreçament de la cultura occitana, la llengua era un instrument fonamental i que calia en primer lloc la unificació dels criteris ortogràfics.

## Referències

* ↑ Alquézar i Montañés, 1992, p. 49-50.
* ↑ Alquézar i Montañés, 1992, p. 54.
* ↑ «Oficina de Relacions Meridionals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alquézar i Montañés, Manel; Bover i Font, August (red.). «Josep Carbonell i Gener i la Gramàtica occitana de 1935-1937». A: Jornades de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans a Sitges : homenatge a Josep Roca-Pons: 14 i 15 de maig de 2010. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2013, p. 66. ISBN 9788499651125.

## Bibliografia

* Alquézar i Montañés, Manuel (ed.). La correspondència entre Loïs Alibèrt i Josep Carbonell i Gener: materials per a l'estudi de la codificació de la llengua occitana. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1992 (Biblioteca filològica núm. 23).
* Fornés Pérez, Lluís. El pensament panoccitanista (1904-2004) en les revistes Occitània, Oc, L'Amic de les Arts, Taula de Lletres Valencianes, Revista Occitana i Paraula d'Oc (Tesi doctoral dirigida per Emili Casanova). Universitat de València, Facultat de Filologia, 2004. — «El pensament panoccitanista (1904-2004) (ressenya)» (pdf). Paraula d'Òc, 8, 2005.
* Grau, Pere «El panoccitanisme dels anys trenta: l'intent de construir un projecte comú entre catalans i occitans». El contemporani, 14, pàg. 29-35.
* Ventura i Subirats, Jordi. Els catalans i l'occitanisme. Recull de textos aplegats i comentats per…. Barcelona: : Aportació Catalana, 1964 (Edicions d'aportació catalana, volum 8).
# Oileu

Segons la mitologia grega, Oileu (en grec antic: Ὀιλεύς) va ser un rei de la ciutat d'Opunt, fill d'Hodèdoc i de Laònome. Era net de Cinos i besnet d'Opunt.
Casat amb Eriopis, fou pare d'Àiax el Petit. De la seua unió amb una dona anomenada Rene, nasqué Medont. De vegades se li atribueix una tercera dona, Alcímaca, germana de Telamó.
Va prendre part en l'expedició dels argonautes, i alguns diuen que acompanyà Hèracles quan anava a abatre les aus Estimfàlides. Va ser ferit a l'espatlla per una de les plomes d'una d'aquestes aus.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia graga i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 395. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 161. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Jean Huré

Jean Huré (Gien, Loiret, 17 de setembre de 1877 - París, 27 de gener de 1930) fou un organista, teòric musical, musicòleg i compositor francès.
Es va distingir com a organista de concert, i durant alguns anys desenvolupà aquest càrrec com a titular de l'església de Sant Martí de París. Va compondre conc òperes, diverses simfonies, sonates, quartets, trios, melodies per a cant i piano, i el 1900 aconseguí el premi Gounod amb una sonata per a violí i piano. Entre d'altres llibres va publicar Les dogmes musicales; Les lois naturelles dans la Musique, i Saint Augustin musicien (París, 1915).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28 primera part, pàg. 745 (ISBN 84-239-4528-6)