OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean-Baptiste Faure

Jean-Baptiste Faure (Moulins-sur-Allier, Alvèrnia, 15 de gener de 1830 - París, 19 de novembre de 1914) fou baríton i compositor francès.
Orfe de pare als set anys, la seva infantesa fou molt difícil; als nou anys posseïa una veu bellíssima, però no va poder ser admès en cap església com a cantant i es tingué d'acontentar com a bufador d'orgue de Notre-Dame de París. En poc temps entrà com a infant de cor en Església de la Madeleine, el mestre de capella de la qual s'interessà per Jean-Baptiste i l'instruí en l'art de la música, però, en entrar en la pubertat, va perdre la veu i tingué d'aprendre el contrabaix per a guanyar-se la subsistència. Temps després recuperà l'orgue vocal i llavors es dedicà amb passió a l'estudi del cant, i després d'haver passat pel Conservatori, el 1852 fou contractat per l'empresa de l'Òpera Còmica i, no obstant desenvolupar al principi rols secundaris no tardà en ser l'artista predilecte del públic.
Meyerbeer va compondre per a ell Dinorah (estrenada el 4 d'abril de 1859), la part de Hoël Faure en feu una verdadera creació. A finals del 1861 passà a la Gran Òpera, i allí la seva magnifica veu i els eu talent escènic hi trobaren un marc més adequat per a brillar, interpretant amb gran mestressa les òperes del repertori, Guillaume Tell, La Favorite, Les Huguenots, Faust, Hamlet i, sobre tot, Don Giovanni. Malgrat els seus triomfs, el 1876, quan estava en l'apogeu de les seves facultats i del seu art, es retirà del teatre i el successiu tan sols es presentà a algun concert.
Faure fou un artista excepcional; de veu pastosa i càlida, admirablement timbrada, de gran extensió i d'una igualtat perfecta en tots els registres, d'un estil magistral, fraseig net i ampli, d'una figura elegant, les seves condicions d'actor no eren inferiors a les de cantant, i així es comprèn que per espai de vint anys regnés sense rival en l'escenari de l'Òpera.
També es distingí com a compositor i va compondre gran nombre de melodies vocals, de les que algunes, com les titulades Le Crucifix, Les rameaux i Les myrtes sont flétris assoliren gran èxit. També va compondre el tractat La voix et le chant (1886) i fou per espai d'algun temps professor del Conservatori de París. El 1860 s'havia casat amb la tiple Caroline Lefebvre, que compartí moltes vegades els triomfs del seu marit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 23, pàg. 397, ISBN 84-239-4523-5
# Jean-Baptiste Stuck

Jean-Baptiste Stuck (també conegut pels pseudònims Baptistin, Batistin o Battistin) (Liorna, 6 de maig de 1680 – París, 9 de desembre de 1755) fou un violoncel·lista i compositor italo-alemany, del Barroc.
Poc se sap dels primers anys de la vida de Stuck. Provenia d'una família de comerciants alemanys, i era fill de Giovanni Giacomo-Stuck i Barbara Hellerbeck. A partir de 1702 es trobava en el servei de la comtessa de Lemos a Nàpols. Encarregat d'escriure àries per a la representació de l'òpera L'innocent inganno de Tomaso Albinoni, que es va estrenar sota el nou títol de Rodrigo en Algieri el 10 de desembre de 1702 a Nàpols en el Teatre Sant Bartolimeo.
Poc després Stuck es va traslladar a París. En 1705, va publicar la col·lecció Für das Jahr 1701 a través de l'editorial Ballard. A París, fou membre de la Chapelle Royal i violoncel·lista al servei de Felip II d'Orleans. En 1722, era el primer violoncel·lista en l'orquestra de l'Òpera, desplaçant el violí. En 1733 va rebre la ciutadania francesa, ja que el seu art fou molt apreciat en aquest país.
Va compondre les òperes: Meléagre (1709); Manto la fée (1711) i Polidore (1720, gran nombre de balls destinats a les representacions de la cort i quatre llibres de cantates.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1335 (ISBN 84 239-4557-X)
# Jean-Baptiste Willent

Jean-Baptiste Willent (Douai, 1809 - París, 1852) fou un compositor francès.
Notable fagotista virtuós, deixeble de Delcambre en el Conservatori de París, fou primer solista del Covent Garden de Londres, i del Teatre Italià de París, i més tard professor i fagot del Conservatori reial de Brussel·les i París.
Publicà un mètode de fagot:
* 4 fantasies per a fagot i orquestra,
* un caprici concertant per a fagot i clarinet,
* un duo per a oboè i fagot.
També va compondre les òperes:
* Le Moine,
* Van Dick, ambdues estrenades a Brussel·les el 1844 i 1845, respectivament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 70, pàg. 282 (ISBN 84-239-4570-7)
# Jean-Blaise Martin

Nicolas Jean-Blaise Martin (Torgèu e Rongèiras, (Alvèrnia - Roine-Alps), 24 de febrer de 1768 - París, 28 d'octubre de 1837) fou un cantant francès d'òpera, del qual se suposa que cantava de tenor i posteriorment en la tessitura de baríton en la que fou molt conegut com el baríton Martín.
Des de molt jove es dedicà a l'estudi de la música, i ensems que es distingia com a cantor, cultivava amb èxit l'art del violí. Al fundar-se el teatre Monsieur de París fou contractat com a baríton el 1788, fent el seu debut amb Le marquis de Tulipano, i el 1794 passà al teatre Feydeau, en el que creà, entre altres obres, Don Quichotte i Les Visitandines, a molt èxit. Després va treballar en el teatre Favart (avui Teatre Nacional de l'Opéra-Comique) començant llavors a adquirir fama de notable cantor, de tal forma, que alguns compositors escriviren partitures expressament per fer brillar les excepcionals dots de Martín.
D'aquella època són, entre d'altres: Gulnare, Maison à vendre, Le Trente et Quarente, etc.Al unir-se les companyies el 1801 les companyies que actuaven en els teatres Favart i Feyedeau per a formar l'Òpera Còmica, i foren Martín i Elleviou per a formar la nova empresa, i de llavors daten els èxits de Ma tante Aurore, Le nouveau seigneur du village, Le petit chaperon rouge, Jeannot et Colin, Les voitures versées, Jaconde. Etc.
Martín es retirà del teatre el 1823, si bé més tard (1834) tornà a aparèixer en escena per a cantar Souvenirs de Lafleur, obra que Halévy va escriure expressament per a ell.
En dues ocasions diferents va ser professor de cant en el Conservatori de París. Estava dotat d'una veu que abraçava en certa forma el doble registre de baríton i de tenor, però com a actor era molt mediocre.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 491 (ISBN 84-239-4533-2)
# Jean-Henri Ravina

Jean-Henri Ravina (Bordeus, 20 de maig de 1818 - París, 30 de setembre de 1906) fou un musicòleg, compositor i pianista francès.
En el Conservatori de París, fou alumne de Laurent i Zimmermann, i més estudià composició amb Anton Reicha i Aimé Leborne. Després de diverses gires de concertista fixà la seva residència a París, dedicat a l'ensenyança i a la composició. És autor de moltes obres per a piano de brillant estil però superficial, que estigueren de moda molt de temps, i fins i tot fins a mitjan segle xx foren respectades per la seva correcta i curosa factura.
Entre les composicions que publicà hi figuren: Etudes de concert; Etudes característiques; Etudes mignounes, Pièces intimes; Les Harmonieuses, Marxa triomfal; Gran caprici dramàtic; Chant de l'exil; Douce pensée i Tristesse (Melodies); la fantasia espanyola Havaneros; Souvenirs de Russie; Les oiseaux; Les Mages et Joies du soir (estudis a quatre mans), etc.
A més, és autor d'una transcripció completa a quatre mans de les simfonies de Beethoven.
La seva esposa, Leticia Sari, també fou pianista i compositora.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 892 (ISBN 84 239-4549-9)
# Jean-Pierre Le Camus

Jean-Pierre Le Camus (Ginebra, segle XVIII - Ginebra, 1768), fou un músic suís.
És conegut per la seva obra Les psaumes du roi et prophete David, mis en vers français revus et approuves par les pasteurs et professeurs de l'Eglise et de l'academie de Geneve. Mis en musique par Jean-Pierre Le Camus, citoyen de Genève (1764).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1262. (ISBN 84-239-4529-4)
# Jean Courtoys

Jean Courtoys o Courtois fou un compositor francès del segle xvi.
Va ser mestre de capella de la catedral de Cambrai.
Deixà escrites, sis Misses que es conserven en la biblioteca de Múnic, i en les col·leccions del seu temps, tant franceses com alemanyes i italianes, i figuren unes 30 composicions sagrades i profanes d'aquest autor a quatre, cinc i sis veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14 (ISBN 84-239-4514-6)
# Jean Japart

Jean Japart (segle XV - c. 1507 $^{(Gregorià)}$), fou un compositor francès o belga de finals del segle xv i principis del XVI.
De Japart es coneixen 14 cançons franceses i italianes, a 4 veus, publicades per Petrucci en lOdhecaton (1501/03). També s'hi troben altres cançons manuscrites en la Biblioteca de sant Pere de Roma i una Missa en la de Viena. Japart fou un dels contrapuntistes més hàbils i enginyosos de l'escola franco-belga.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 2.ª part, pàg. 2472. (ISBN 84-239-4582-0)
# Jean Lacquemant

Jean Lacquemant, conegut també amb el pseudònim Dubuisson, fou un compositor gambista francès del segle xvii. Les seves composicions per a viola da gamba van tenir molt d'èxit. Diferents compositors d'aquesta època, no sempre parents, van prendre el pseudònim Dubuisson.
Va néixer al poble de Pertain a Picardia el 1622 (o 1623). Vers 1655 es va establir a París, on va casar-se el mateix any amb Anne de Vertreuil, al contracte de casament s'indica la seva professió de maître de musique.
Composicions seues figuren en les col·leccions publicades per Christophe Ballard. DuBuisson va compondre almenys 111 peces, totes per a viola d'arc. S'han conservat sis manuscrits, conservats a biblioteques d'Europa i dels Estats Units.

## Discografia

* Le Sieur Dubuisson, Suites pour viole seule en gammes montantes), interpretades per Jonathan Dunford (Asin B000024JAJ)

## Referències

* ↑ «Dubuisson» (en francès). Bibliothèque Nationale de France, 17-12-2013. [Consulta: 28 desembre 2019].
* ↑ Dobbins, Frank; Cheney, Stuart; Chae, Donald B.; Tunley, David. Du Buisson family (en anglès). Oxford University Press, 2001. DOI 10.1093/gmo/9781561592630.article.08239.
* ↑ Cheney, 2005, p. 45.
* ↑ «Lacquement, Jean». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. DIS - ECZ. (en castellà). Madrid: Espasa-Calpe, 1988, p. 2320. ISBN 84-239-4500-6.
* ↑ «Jean Lacquemant (ou Du Buisson) (1622-1681)» (en francès), 19-08-2006. [Consulta: 28 desembre 2019].

## Bibliografia

* Cheney, Stuart; Limoges. «Hotman & Dubuisson». A: Susan Orlando. A Viola Da Gamba Miscellanea: Articles from and Inspired by Viol Symposiums Organized by the Ensemble Baroque de Limoges, France (en anglès, francès). Presses Universitaires Limoges, 2005, p. 43-62. ISBN 978-2-84287-353-0.
# Jean Mouton

Jean Mouton (Samer (Pas-de-Calais), vers el 1459 - Saint-Quentin, Picardia, 30 d'octubre de 1522) fou un compositor del Renaixement francès.
Fou deixeble del cèlebre Des Prés i un dels músics més distingits de l'època. Formà de la Capella Reial en els temps de Lluís XII i Francesc I, i fou canonge de Thérouanne i de Saint-Quentin. Versat en el contrapunt en totes les seves formes i refinaments, malgrat tot, no era, aficionat, com els seus contemporanis, a aquests jocs, vertaders jeroglífics musicals, que si bé donaven la mesura de la ciència dels seus autors, també demostraven el seu mal gust.
Mouton, en canvi, seguí el sender obert pel seu mestre, del que en fou un digne continuador, fins al punt de què, amb freqüència, les obres d'un han estat atribuïdes a l'altre. És molt difícil donar una llista completa dels seus treballs, que han estat publicats pel principals editors de música alemanys, francesos i italians.
Així, cinc de les seves Misses foren editades per Petrucci (Fossombrone, 1505); altres dues es troben en la col·lecció d'Andrea Antiquus (1516); en l’Antologia d'Attaignant (1532); n'hi ha dues més, i una altra en el Liber X missarum, de Moderne (1540).
Entre publicades i inèdites, són 11 les misses que es coneixen de Mouton, i n'hi ha manuscrits en diverses biblioteques d'Europa, especialment en els del Vaticà i Múnic. També va compondre gran nombre de motets, dels quals només Petrucci n'insereix 21 en la seva col·lecció Motetti della Corona (1514-19) i en la majoria de les Antologies del segle xvi es troben composicions seves d'aquest gènere; finalment se li deuen salms i madrigals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg.164 (ISBN 84-239-4528-6)
# Jean Pierre Duport

Jean Pierre Duport (París, Illa de França, 27 de novembre de 1741 - Berlín, Alemanya, 31 de desembre de 1818) fou un violoncel·lista i compositor francès.
Anomenat Duport le grande, perquè era el germà gran del cèlebre violoncel·lista, Jean Louis Duport (1749-1819) al qual va donar les primeres lliçons d'aquest instrument. Ell n'havia rebut de Martin Berteau (1700-1770), adquirint ben aviat gran notorietat.
El príncep Conti l'agregà a la seva música particular fins al 1769, època en què Duport es traslladà a Anglaterra. Després passà a Espanya i més tard a Prússia, on va contar entre altres alumnes amb el polonès Johann Georg Rauppe, i on i va romandre definitivament. Allà fou primer violoncel·lista de la capella del rei Frederic II, i professor del príncep reial (més tard Frederic Guillem II) i per acabar, superintendent dels concerts de la cort. Publicà: Tres duos per a violoncel (París), sis sonates per a violoncel i baix (Amsterdam i Berlín, 1788), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2ª. part. pàg. 25 39 (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 857 (ISBN 84 239-4549-9)
# Jean Raoux

Jean Raoux (Montpeller, 12 de juny, 1677 - París, 10 de febrer, 1734) fou un pintor occità.
Va fer els primers estudis artístics en la seva vila natal, continuant-los després a París sota la direcció de Bon Boulogne, aconseguint el 1704 el gran premi de pintura; llavors anà a Itàlia. Acabats completament els seus estudis, retornà a París, i mercès a la protecció del gran prior de Vendôme, del que en feu el retrat, fou nomenat el 1717 membre de l'Acadèmia, refusant per motius de salut el càrrec de pintor de cambra del rei d'Espanya, Felip V. Durant algun temps va romandre a Londres.
La seva especialitat la constituí el retrat, i en el gènere històric només assolí una mitjana reputació. Representava molt sovint els seus models amb figures al·legòriques, i especialment dones. Fou el precursor de l'escola de Boucher.

## Obres

A més de nombrosos retrats com: Telémaco en l'illa de Calipso (Museu del Louvre); Jove llegint una carta(Louvre, Col·lecció La Caze); Venus reposant; Escena en el temple de Priapo; Les quatre edats de l'home; Continència d'Escipió, i Pigmalió enamorat d'una estàtua. Algunes d'aquestes obres foren gravades per François Pilly, Jean Moyreau i Charles Dupuis.

## Petita galeria de Raoux

* Verges modernes
* Judici de Salomó
* Orfeu i Euridice
* Guéridon d'Elżbieta Grabowska
* La senyoreta Prévost a la Bacchante
* Els petits músics
* Philippe, Duc de Vendôme, Grand Prior de França, al complir els 69 anys el 1724
* Dona imitant Minerva

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 691 (ISBN 84 239-4549-9)
# Jean Richafort

Jean Richafort (1480 - 1547) fou un compositor belga de mitjan segle XVI deixeble de Josquin Des Prés i mestre de capella de l'església de Sant Egidi, de Bruges, de 1543 a 1547.
Per la seva tècnica i per la seva inspiració, Richafort és un dels compositors de segon orde més distingit de la seva època, coneixent-se d'ell dues misses i un rèquiem a 4 veus, publicades les dues primeres en el Liber XV missarum de Mòdena (1532) i l'últim en el Liber X missarum d'en Johannes Petreius (1539, així com diversos motets en diverses antologies.
Altres de les seves obres, la major part, restaren manuscrites i existeixen en la Biblioteca Reial de Brussel·les i en la capella pontifical de Roma.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 51, pàg. 419, ISBN 84-239-4551-0
# Jean Rousseau

Jean Rousseau fou un compositor i musicòleg francès de la segona meitat del segle xvii.
Publicà les obres següents:
* Premier et deuxième livres de pièces de viole;
* Méthode Claire, certaine et facile pour apprendre à chanter la musique sur tous les tons naturals et transposés (1678);
* Treité de la viole quí contient: une dissertation curiose sur son origine, une démostration génerale de son amnche en quatre figures avec leurs explications, l'explication de ses jeux diferents et particulièrement des pièces par accords, etc. (París, 1687).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 530 (ISBN 84 239-4552-9)
# Jean de Maletti

Jean de Maletti (Sant Maissimin, Provença, fou un compositor francès de l'últim terç del segle xvi.
Deixà diverses cançons, entre elles les titulades Les amours de Rousard, mis em musique à quatre parties (París, Adrian Le Roy, 1558), i Veu la douleur (Prís, 1578).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 515. (ISBN 84-239-4532-4)
# Jeff Koons

Jeff Koons (York, Pensilvània, 1955) és un artista estatunidenc. La seva obra destaca per l'ús del kitsch i la monumentalitat.

## Biografia

Jeff Koons va estudiar pintura a l'Institut d'Art de Chicago (School of the Art Institute of Chicago) i a l'Institut d'Art de Maryland (Maryland Institute College of Art). Va treballar com a corredor de borsa a Wall Street abans d'establir-se com a artista. Va començar a fer-se notar en la dècada dels anys vuitanta i va obrir un taller amb un personal de 30 ajudants manejat de manera similar al cèlebre estudi d'Andy Warhol conegut com The Factory.
Koons va ser potser el primer artista a utilitzar els serveis d'una agència de publicitat per a promoure la seva imatge. Donada la naturalesa de la seva obra i el seu ús de l'apropiacionisme, Koons ha estat en repetides ocasions objecte de demandes legals per violació dels drets d'autor, no sempre obtenint veredictes favorables en els jutjats. Casat el 1991 amb l'actriu pornogràfica italiana Ilona Staller (Cicciolina), ambdós van tenir un fill a l'any següent anomenat Ludwig. La parella es va dissoldre i la mare va fugir a Europa on viu amb el fill d'ambdós encara que les corts nord-americanes hagin fallat la custòdia de l'infant a favor de Koons. Jeff Koons està entre els artistes vius més cotitzats dels Estats Units.

## Obra

Classificada de vegades com minimalista i Neo-pop, la seva obra consistia inicialment en escultura conceptual que va anar adquirint monumentalitat. Fins avui, Koons ha fet incursions en l'escultura d'instal·lació, la pintura i la fotografia.

### Llista d'algunes de les obres

* Hulk (Organ)
* Michael Jackson i Bubbles
* Puppy (Cadell)

## Referències

* ↑ Barral, Xavier «Art contemporani als monuments històrics?». Bonart [Girona], núm. 119, 9-2009, p.5. ISSN: 1885-4389.

## Enllaços externs

* jeffkoons.com
# Matthias Greitter

Matthias Greitter (Aichach, prop d'Augsburg, Baviera, ~1494 - Estrasburg, 20 de desembre de 1550) fou un compositor alemany del Renaixement i mestre de capella de la catedral d'Estrasburg.
Va estudiar a la Universitat de Friburg. Vers 1522 va trobar-se a Estrasburg amb Wolfgang Dachstein, organista de l'església de Sant Tomàs. Per Dachstein va conèixer les idees del protestantisme i es va convertir, va abandonar la vida monàstica i es va casar. Va esdevenir el primer cantor protestant de la catedral d'Estrasburg. Va ser acomodiat el 1546 per un afer d'adulteri i el 1548 va tornar. Després de la restauració del catolicisme durant l'ínterim d'Augsburg (1549-1552) va tornar catòlic per meres raons alimentaris: tenia deu fills, el que no va gaire plaure a la comunitat protestant.
Deixà interessants lieder a quatre veus que es troben a les antologies de l'època. A més, va compondre el coral O Herre gott begnade mich i el tractat Elementale musicum (1546).

## Referències

* ↑ Existeixen moltes variants del cognom: Greitter, Greuter, Greyter, Gritter, Gryter
* ↑ Braatz, Thomas. «Matthias Greiter (Composer) - Short Biography» (en anglès). Bach Cantatas Website, 2006. [Consulta: 7 juliol 2019].
* ↑ Braatz, 2006.
* ↑ Fürstenau, Moritz. «Greitter, Matthäus». A: Allgemeine Deutsche Biographie (en alemany). 9. Historische Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, 1879, p. 636.
* ↑ «Greitter, Matthias». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Volum núm. 26, p. 1286. ISBN 84-239-4526-X.

## Bibliografia

* Greitter, Matthias. Es wollt ein Jäger jagen: Sheet Music (en alemany). Hamburg: Roba Digital Sheets, 2011. ISBN 9783841810304.
* Schmid, Manfred Hermann. Toni Grad. Mathias Greiter. Das Schicksal eines deutschen Musikers zur Reformationszeit. Aichach: Mayer & Söhn, 1976, p. 207.
# Pere Riquet

Pere Riquet (fl. 1598-1619) va ser músic i mestre de capella. La primera notícia que hom en té és del 1598, en què fou nomenat mestre de capella de la Seu d’Urgell, on romangué fins al 1602. Tornà a la Seu el 1605 per exercir-hi el mateix càrrec fins al 1616, en què va assumir la direcció de la capella de la catedral de Tarragona. El 1619 fou remogut del càrrec i és la darrera notícia que se’n té.
Se’n conserva un nombre reduït de composicions que denoten un compositor hàbil i bon coneixedor de la tècnica polifònica del manierisme europeu.

## Obra

* Cristalinas perlas
* De este pan divino
* Missa Susanne un jour
* Vexilla Regis
* Passio Domini nostri
* Ya es tiempo de recoger

## Referències

* Mestres Catalans Antics, volum 8.

## Bibliografia complementària

* Bonastre, Francesc. «Pere Riquet. Missa Susanne un jour». Quaderns de Música (Tarragona), 1. Institut d’Estudis Tarraconenses «Ramon Berenguer IV», 1982.
* Cabré, Bernat. «Solsona: un arxiu musical inèdit». Butlletí de la Societat Catalana de Musicologia, 4 (1997): 197–200.
* Cabré, Bernat. «El manuscrit 59 del Centre de Documentació de l’Orfeó Català. Nous repertoris, noves perspectives». Revista Catalana de Musicologia, núm. IX (2016).
# Pseudobagrus tenuis

Pseudobagrus tenuis és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Shanghai (Xina).

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1859. Enumeratio specierum piscium hucusque in Archipelago indico observatarum, adjectis habitationibus citationibusque, ubi descriptiones earum recentiores reperiuntur, nec non speciebus Musei Bleekeriani Bengalensibus, Japonicis, Capensibus Tasmanicisque. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 6. i-xxxvi + 1-276.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W.E. 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Nova Jersey, Estats Units). 784 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Günther, A. 1873. Report on a collection of fishes from China. Annals and Magazine of Natural History (Series 4) v. 12 (núm. 69): 239-250.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.