OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llei de Jurisdiccions

La Llei de Jurisdiccions és una llei que l'any 1905 i 1906 va impulsar el Govern espanyol de Segismundo Moret i el ministre de la Governació, Álvaro de Figueroa amb clar suport d'Alfons XIII, com a reacció davant els Fets del ¡Cu-Cut!.
La Llei de Jurisdiccions permetia que els militars poguessin jutjar tot allò que consideressin que atemptava contra la unitat de l'Estat espanyol o contra ells mateixos. Moltes persones varen interpretar la llei com un atac a Catalunya.
Aquesta polèmica llei, que havia fet caure el govern d'Eugenio Montero Ríos, va provocar la unificació de tots els partits catalans al voltant de la coalició Solidaritat catalana, als quals posteriorment s'uniria tota l'oposició que va acabar abandonant el Congrés el 13 de març de 1906, en protesta pel descrèdit que suposava la subordinació del govern progressista.
Des de la intel·lectualitat, Miguel de Unamuno va fer una conferència en contra de la llei, al Teatro de la Zarzuela.
Amb tot, la llei es va aprovar el 22 de març i, a continuació, es varen dissoldre les Corts.
El 20 de maig, s'aixecà l'estat d'excepció a Barcelona i se celebrà un homenatge als diputats i senadors de Solidaritat Catalana que havien votat contra la llei.
La llei de Jurisdiccions va durar fins al 17 d'abril de 1931, quan el nou govern republicà va derogar-la per un Decret, que posteriorment les Corts van convertir en llei.

## Bibliografia

* Arroyo, María del Socorro «Política y periodismo: la caricatura de ¡Cu-Cut! desencadenante de la ley de jurisdicciones» (en castellà). Documentación de las Ciencias de la Información. Universidad Complutense de Madrid. Biblioteca Complutense [Madrid], 13, 1990. ISSN: 0210-4210 [Consulta: 29 juliol 2012].
* Capdevila, Jaume. «El efecto mariposa» (en castellà), 2010. [Consulta: 28 juliol 2012].
* Casassas i Ymbert, Jordi; Colomines, Agustí; Gonzalez Calleja, Eduard; Santolaria, Francesc. Els fets del Cu-Cut!: taula rodona organitzada pel Centre d'Història Contemporània de Catalunya el 24 de novembre de 2005. Generalitat de Catalunya, Centre d'Història Contemporània de Catalunya, 2006. ISBN 978-84-393-7306-3 [Consulta: 29 juliol 2012]. Arxivat 2011-05-16 a Wayback Machine.
* Santolaria Torres, Francesc. El Banquet de la Victòria i els fets de ¡Cu-Cut! Cent anys de l'esclat catalanista de 1905. Editorial Meteora, S.L., abril 2005. ISBN 978-84-95623-38-2. (2005)

## Enllaços externs

* Text sencer de la Llei de Jurisdiccions
* Gaceta de Madrid, núm. 114, martes 24 de abril de 1906, p. 317-318
# Hospital Mont Sinaí (Manhattan)

L'Hospital Mont Sinaí (en anglès, Mount Sinai Hospital) és un hospital localitzat a la ciutat de Nova York, Estats Units. Fundat en 1852 per la comunitat jueva de Manhattan, l'hospital presta servei actualment als habitants de l'Upper East Side i de Harlem, respectivament, un dels barris més pròspers i un dels més deprimits, de Manhattan. Aquest fet provoca la mescla social que caracteritza l'hospital, que passa per ser un dels més cars i avançats del món, però al mateix temps disposa de nombrosos llits per a gent sense recursos.

## Personalitats

A l'hospital hi han treballat, entre molts altres professionals de gran talla, Jordi Casals i Ariet, epidemiòleg català de renom internacional, i Valentí Fuster Carulla, cardiòleg català també de renom internacional, com a director de l'àrea de cardiologia. A part d'això, en aquest hospital hi va néixer Liv Tyler.

## Referències

* ↑ «Hospital Mont Sinaí». ésAdir. [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ "When the Jews congregated at Mount Sinai," Jerusalem Post.
* ↑ Mount Sinai School of Medicine: History Arxivat 2015-05-11 a Wayback Machine. 28 Abril 28, 2010.
* ↑ (Buell & Bockris 2002, pàg. 164)

## Enllaços externs

* Web del hospital (anglès)
* Escuela de medicina del Monte Sinaí (MSSM) (anglès)
# José Soler

José Soler (Barcelona, 1904 - Montevideo, 1999), fou un tenor català del segle xx.

## Biografia

Va arribar amb la seva família a Uruguay el 1911 i es van instal·lar a Montevideo. Si bé ell mateix explica que va cantar tota la seva vida, els seus principis van estar molt allunyats del cant, ja que en els seus primers anys va treballar en una empresa constructora, i va ser allà on va conèixer al tenor Giammarchi, qui li va suggerir que es dediqués al cant. Primer va actuar en conjunts carnavalescos i després va ingressar com a corista a la Coral Guarda i Passa.
Va rebre ensenyaments i consells del mestre Frasca Mònaco. Al cap de poc va entrar a formar part del Cor del Servei Oficial de Difusió Radioelèctrica (SODRE). Lamberto, director estable de l'Orquestra Simfònica del SODRE, el va esclatar i el va convidar a cantar com a solista a la 9a Simfonia de Beethoven. El 1945 va tenir la primera oportunitat d'actuar en una representació d'Aida en ser elegit per Komlós per cantar el Radamés al costat del soprano Violeta Erausquin.
Després d'una segona interpretació de la 9a Simfonia de Beethoven sota la direcció de Fritz Busch va ser contractat per cantar Il trovatore en la temporada d'estiu. Va arribar a Buenos Aires amb una carta del mestre Baldi per a Ettore Panizza, i aquest últim, després d'escoltar-lo, el va convidar a inaugurar la temporada oficial d'òpera de 1946 al costat de Delia Rigal i Victor Damiani amb Manon Lescaut de Puccini. Aquest mateix any va fer la seva primera presentació al Brasil cantant Il Trovatore i Aida al Teatre de Sant Pere de Porto Alegre. Com a resultat del seu gran triomf al Colón el mestre Panizza sugirió a Soler d'anar ha Itàlia; el cantant així ho va fer i ben aviat s'estrena al Teatre Municipal de San remo en el paper d'Alfredo a La traviata. El 1947 va cantar per primera vegada al Teatre de La Scala de Milà
La seva veu va tenir un gran impacte en l'escena operística italiana i això es deu el seu ràpid ascens i participació en els principals teatres d'òpera europeus. En un curt període va cantar a Alemanya, Portugal, Bèlgica, Suïssa i Espanya. A la seva ciutat natal i en ocasió del centenari del Teatre Liceu de Barcelona el 1947, va participar en la funció d'obertura d'aquestes celebracions. Amb el motiu de la inauguració del centenari del Teatre Solís de Montevideo es va representar Ernani (igual que en la funció d'obertura del 1856) i va ser elegit per personificar el paper principal. El fet d'haver començat tard la seva carrera va fer que fos relativament breu. La seva veu era poderosa de timbre i molt expressiva. Va actuar formant parella amb cantants tals com Carosio, Tebaldi, Callas i altres.

## Referències

* ↑ «José Soler, tenor» (en castellà). El País [Madrid], 01-09-1999. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Salgado, Susana. The Teatro Solís: 150 Years of Opera, Concert and Ballet in Montevideo (en anglès). Wesleyan University Press, 2003-07-22, p. 187-189. ISBN 978-0-8195-6594-5.

## Bibliografia

* SALGADO, Susana.«Berga[s] Valart, María», Diccionario de la Música Española e Hispànoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol 9, p.1118.

## Vegeu també

* Inventari dels Fons Musicals de Catalunya
# John Addison (compositor)

John Addison (Londres vers el 1766 - Idem. 30 de gener, 1844), fou un compositor anglès, contrabaixista.

## Biografia

Fill d'un mecànic. Des de petit, va mostrar talent musical, aprenent a tocar l'harmònic, la flauta, el fagot i el violí.
El 1753 es va convertir en membre de la "". Durant molts anys va tocar el contrabaix en òpera i concerts. Va ser un professor de cant reeixit.

## Treballs

Es va fer famós per diverses de les seves òperes posades en escena al "Royal Covent Garden" i al "Lyceum Theatre", les més reeixides de les quals van ser Sleeping Beauty (1805) i Russian Impostor (1809).
Autor de sis operetes que van ser molt populars a la seva època, com ara "Sacred Drama", "Elijah and Songs" i música vocal popular en el gènere glee ("Glees").
El 1836 va publicar un llibre: una guia per cantar "Cantant pràcticament tractat en una sèrie d'instruccions". La seva cançó "The Woodland Maid" es va incloure entre setze cançons estàndard en anglès a les Standard English Songs de W. A. Barrett.

## Referències

* ↑ John Addison //https://musicalics.com/de/node/80864/(фр.)
* ↑ John Addison //https://trove.nla.gov.au/people/1005692/-2009.
* ↑ Alfred Remy./https://books.google.com.ua/books?id=H2kNAAAAIAAJ&pg=RA1-PA5&redir_esc=y/--G. Schirmer, 1919. — 1120 с.
* ↑ https://books.google.com.ua/books?id=XtYqAAAAYAAJ&pg=PA209&redir_esc=y#v=thumbnail&q&f=false

## Enllaços externs

* https://en.wikisource.org/wiki/Dictionary_of_National_Biography,_1885-1900/Addison,_John_(1766%3F-1844)/(anglès)
# José Ungría Jiménez

José Ungría Jiménez (Barcelona, 3 de setembre de 1890 - Sant Sebastià, 14 d'agost de 1968) va ser un militar espanyol que va destacar durant la Guerra civil espanyola al capdavant dels serveis secrets del bàndol revoltat.

## Biografia

Va néixer al carrer Girona de Barcelona, fill de Miguel Ungría Castro, natural de Gola del Ter, i de la seva esposa, Isabel Jiménez Rodríguez, natural de Ceuta.
Va cursar estudis d'Estat Major tant en l'Escola Superior de Guerra de Madrid com en l'École Supérieure de Guerre de París, on va coincidir amb Charles De Gaulle. En esclatar la Guerra Civil espanyola estava destinat en l'Estat Major de la Divisió de Cavalleria, refugiant-se aviat en l'Ambaixada francesa.
Al començament de 1937 va aconseguir passar a França, i d'aquí a la zona revoltada, on fou nomenat cap del Servei d'Informació i Policia Militar (SIPM). El SIPM va substituir els diferents serveis secrets en la zona revoltada, unificant sota la direcció de Ungría totes les xarxes d'espionatge. Des de començaments de 1938 es va encarregar d'intensificar les activitats d'espionatge i desmoralització en la zona republicana. En el Madrid republicà va aconseguir construir una important xarxa d'espionatge i de suport a través de falangistes i altres agents de la cinquena columna. Després de produir-se el cop de Casado, Ungría va participar en les reunions amb representants republicans per acordar la rendició de les forces de l'Exèrcit Popular.
Després del final de la contesa va ser nomenat Director General de Seguretat, sent cessat el 24 de setembre de 1939 i substituït per José Finat y Escrivá de Romaní. Entre 1953 i 1954 ocupà el comandament de l'11a Divisió, amb base a Madrid. Assolí el grau de general de divisió.
Es va casar amb Mecedes Fernández Caballero.

## Condecoracions

* Creu de l'Orde del Mèrit Militar, amb distintiu blanc (1943).
* Gran Creu de Sant Hermenegild (1945).

## Referències

* 1 2 Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1890, número de registre 4567.
* 1 2 «Esquela de defunció». ABC, 15-08-1968, pàg. 89.
* 1 2 3 José Ánge Sánchez Asiaín (1999); pág. 214
* ↑ Hugh Thomas (1976); pág. 817
* ↑ Julius Ruiz (2005); pág. 32
* ↑ Bahamonde Magro, Ángel; Cervera Gil, Javier (2000); pág. 252
* ↑ Bahamonde Magro, Ángel; Cervera Gil, Javier (2000); pág. 264
* ↑ Bahamonde Magro, Ángel; Cervera Gil, Javier (2000); pág. 455
* ↑ BOE núm. 269, pág. 5334 (26 de setembre de 1939)
* ↑ BOE núm. 256, pág. 6177 (13 de setembre de 1953)

## Bibliografia

* Bahamonde Magro, Ángel; Cervera Gil, Javier. Así Terminó la Guerra de España. Madrid: Marcial Pons, 2000. ISBN 84-95379-09-0.
* Ruiz, Julius. Franco's Justice: Repression In Madrid After The Spanish Civil War, 2005. ISBN 0-19-928183-1.
* Sánchez Asiaín, José Ángel. Economía y Finanzas en la Guerra Civil Española, 1936-1939. Madrid: Real Academia de la Historia, 1999. ISBN 84-89512-38-8.
* Thomas, Hugh (1976). La Guerra Civil Española. Ed. Grijalbo (Barcelona). ISBN 84-253-2767-9
# José Ángel Lamas

José Ángel Lamas (Caracas, (Veneçuela), 2 d'agost de 1775 - idm. 10 de desembre de 1814) fou un compositor veneçolà, un dels representants més importants de la música clàssica a Veneçuela.
Estudià en l'Acadèmia fundada pel eclesiàstic i compositor Pedro Palacios y Sojo, en l'època que aquest país era una colònia d'Espanya, dedicant-se a la composició de música religiosa.
Deixà obres que es distingeixen per la seva melodia i sentiment, sent les principals: Missa solemne en re a quatre veus; Sepulto domine; Pésame a la Virgen; el Gran Miserere, dedicat al Capítol de la Catedral; i el popular Popule meus, composta per a la solemnitat del Divendres Sant de 1806, inspirada composició que tots els anys s'escolta en els temples veneçolans, sense que decaigui l'admiració que despertà fa més de dos segles. Fou també el primer que instrumentà a Caracas el Rèquiem de Mozart.

## Referències

* ↑ Pérez, Freancisco Javier. Satisfacciones imaginariasː indagaciones sobre lenguaje, literatura y música. Universidad Catolica Andres, 1998, p. 128. ISBN 978-980-6480-07-0.
* ↑ Delamarre-Sallard, Catherine. «La música en Venezuela». A: Civilización española y latinoamericana. Editions Bréal, 2008, p. 233. ISBN 978-2-7495-0335-6.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 5, pàg. 544 (ISBN 84-239-4505-7)
# Juan Cordeiro da Silva

Juan Cordeiro da Silva fou un compositor i organista portuguès del segle xviii.
S'ignoren les dades referents al seu naixement i la seva mort. Només se sap que en els últims anys d'aquella centúria fou el músic predilecte de la cort portuguesa, estrenant en els palaus d'Ajuda i Queluz fins a nou òperes i diversos oratoris.
Els títols de les primeres són:
* Arcadia in Brenta
* Il natale di Gedive, (1778)
* Idalide e Cambise, (1780)
* Il rato di Proserpina, (1784)
* Archelao, (1785)
* Megare Tebane, (1788)
* Telemaco nell' isola di Calypso, (1788)
* Lindani e Dalmiro, (1789)
* Philemon e Baucis, (1789)
Entre els seus oratoris el titulat Salomé, mae dos sete martyres machabeus, cantat al palau d'Ajuda el 1789.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 246 (ISBN 84-239-4556-1)
# Juan Escribano

Juan Escribano fou un compositor espanyol del Renaixement (1480-1557)
Estudià en la universitat de Salamanca, traslladant-se després a Roma, on completà la seva educació i fou chantre de la capella pontifícia. La seva fama com a músic notable s'estengué a principis del segle xvi. En els arxius de la capella Sixtina es conserven els manuscrits de dues composicions d'Escribano de molt mèrit: Paradisum porta, motet a sis veus, i Magnificat VI, toni, cant a 4 veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 923 (ISBN 84-239-4520-0)
# Juan Gaspar Enríquez de Cabrera y Sandoval

Juan Gaspar Enríquez de Cabrera (Madrid (Castella), 10 de juliol, 1625 - Idem. 15 de setembre, 1691) va ser X almirall de Castella, VI duc de Medina de Rioseco i VIII comte de Melgar. Va pertànyer a l'important llinatge dels Enríquez.
Va tenir per mestre i padrí el cèlebre Tomás Tamayo de Vargas, qui li va imposar a les ciències i especialment a la poesia; va ser a més, hàbil pintor i escultor, deixant abundants mostres d'això a casa seva, als jardins dels quals es van trobar vestigis de fonts, estàtues i altres obres artístiques tot a causa del cisell del duc. També al convent anomenat de Sant Pasqual, de religioses franciscanes descalces, que es va fundar el 1683, es troben algunes de les seves produccions artístiques.
El 1638 va apadrinar la infanta Maria; el 1647, per mort del seu pare Joan Alfons, el va succeir a casa seva i encomienda de Piedrabuena, en l'ordre d'Alcántara i en els altres títols i preeminències vinculades a la família Enriquez: va ser gentilhome de cambra dels reis Felip V i Carles II, i aquest últim el va fer conseller d'Estat i el seu cavallerís major. Muntava a cavall amb gran habilitat i gentilesa i rejoneaba un toro amb mestratge, sense oblidar per això les arts polítiques.
Va deixar escrites unes notables memòries a les seves Fragmentos del ocio (1683), a les que hi afegí dues Representaciones, una al rei Felip IV i una altra a la reina Maria Anna d'Àustria, i unes Reglas para torear ó arte de poner rejoncillos.
Casà amb la germana del marquès de Villafranca na Elvira de Toledo i Ponce de León, del qual matrimoni van néixer tres fills, dels que el fill gran, Juan Tomás, fou l'últim almirall de Castella.

## Referències

* ↑ Web del Museo de San Francisco de Medina de Rioseco. «Historia Medina de Rioseco». Archivado desde el original el 18 de julio de 2008. Consultat el 27 de juny de 2008.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 75. (ISBN 84-239-4520-0)
# Jean Roger-Ducasse

Jean Jules Aimable Roger-Ducasse (Bordeus (Nova Aquitània), 18 d'abril, 1873 - Le Taillan-Médoc (departament de Gironda), 19 de juliol, 1954), a va ser un compositor francès.
Roger-Ducasse va estudiar al Conservatori de París des de 1892. Entre els seus professors hi havia Charles Wilfrid de Bériot, André Gedalge i Gabriel Fauré. El 1898, una de les seves composicions, la seva Petite Suite, es va interpretar en públic per primera vegada. El 1902 va rebre el "Premier Second Prix de Rome". A partir de 1909 va ser inspector de lliçons de cant a les escoles de París i més tard va ser nomenat inspector general de música. El 1935 va ser nomenat professor al Conservatori de París, succeint a Paul Dukas.
Les composicions de Roger-Ducasse estan influenciades per Fauré i Debussy, però també es basen en la tradició polifònica de Johann Sebastian Bach. El seu catàleg d'obres poc extens inclou diverses obres orquestrals, obres per a cor i orquestra, dues òperes (Orphée, Cantegril), dos quartets de corda, un quartet de piano i composicions per a piano.

## Bibliografia

* Friedrich Blume (ed.): Music in History and the Present, 1a edició, 1949–1986.
# Leopold Rosenfeld

Leopold Rosenfeld (Copenhaguen, Dinamarca, 27 de juliol de 1849 - 19 de juliol de 1909) fou un compositor i mestre de música danès. Era el fill d'Helena Nathan (1814-1883) i d'Isidor Rosenfeld, cantor de sinagoga.
Va obtenir una beca d'estudis per a perfeccionar els seus coneixements musicals a Alemanya. Va ser professor de cant a la seva ciutat nadiua on va tenir entre els seus alumnes Helge Nissen o Vilhelm Herold. Com a crític de música va treballar per al diari Dannebrog i les revistes Musikbladet i Tidsskrift for Musik og Teater. Va impulsar el Festival de Músida de Copenhaguen el 1888 i l'Associació danesa de concerts (Dansk Koncertforening). Com filantrop va crear una associació de suport per al professors de música i va llegar la seva fortuna al servei de salvavides marítim de Skagen.
Entre les seves obres hi ha: Enrik og Else (cor sol i orquestra); Liden Helga (balada per a cor mixt i piano): Naar Solen daler (cor i orquestra); lieder danesos i alemanys, peces per a piano, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada : Europeo-Americana (en castellà). 52. Repr. 1908-1923. Madrid: Espasa-Calpe, 1974-1979, p. 402. ISBN 84-239-4500-6.
* 1 2 3 Schiørring, Nils. «Leopold Rosenfeld». A: Dansk Biografisk Leksikon (en danès). 3. ed.. Gyldendal 1979-84 [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ «Leopold Rosenfeld (1849 - 1909) - Vocal Texts and Translations» (en anglès). LiederNet Archive. [Consulta: 20 maig 2020].
# Juan Seva Martínez

Juan Seva Martínez (Alacant, 3 de febrer de 1965) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la VI legislatura i senador designat per les Corts Valencianes. Ara és professor a un institut d'elx, IES Torrellano.

## Biografia

Va estudiar als Jesuïtes d'Alacant i es llicencià en Ciències Polítiques i Sociologia a la Universitat Complutense de Madrid. Inicialment milità en el Centro Democrático y Social amb el qual es presentà a l'ajuntament d'Alacant a les eleccions municipals espanyoles de 1991. Després marxà a Benidorm, on de la mà d'Eduardo Zaplana va ser director del Gabinet d'Estudis i Documentació de l'Ajuntament de Benidorm (1992-1993), i després Miguel Barceló Pérez el nomenà secretari de l'adjunt al Síndic de Greuges (1993-1995).
A les eleccions municipals espanyoles de 1995 i 1999 fou escollit regidor d'esports de l'ajuntament d'Alacant, i nomenat tinent d'alcalde. El juliol de 1999 fou designat senador per les Corts Valencianes, i fou secretari primer de la Comissió de Ciències i Tecnologia del Senat. El 2002 renuncià a l'escó per deixar-lo a Eduardo Zaplana, futur ministre.
Després fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 2003, on fou vocal, entre d'altres, de la Comissió de Control de l'Actuació de la RTVV i Societats que en depenen. Fou elegit novament regidor d'hisenda d'Alacant a les eleccions municipals espanyoles de 2007 i 2011. Tanmateix, la seva gestió ha estat qüestionada i qualificada de "caòtica" pel Síndic de Comptes en un informe de 2013, on també se l'acusa de no licitar els contractes públics. En gener de 2015 el Jutjat Mercantil núm. 1 d'Alacant el va condemnar per l'anomenat Cas Lucentum a una pena d'inhabilitació de dos anys «per administrar béns d'altri i per representar o administrar a qualsevol persona».

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.513. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-07-15. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ El edil de Hacienda de Alicante niega el descontrol en las cuentas: 'El Síndic se equivoca', El Mundo. 30 d'abril de 2013
* ↑ El juez condena el concurso del Lucentum e inhabilita a Juan Seva, El Mundo, 27 de gener de 2015
# Juan de Arguijo

Don Juan de Arguijo (Sevilla, 1567 - idm. 1623), poeta, mecenes i músic espanyol pertanyent al Segle d'or espanyol dintre el corrent estètic barroc.
Va escriure obres molt apreciables, però principalment es feu cèlebre per la decidida protecció que dispensà a escriptors i artistes en els que dispensà la seva fortuna, fins al punt de què en els últims anys de la seva vida tingué de viure de les rendes de la seva esposa Na María de Guzmán. Fou cavaller veinticuatro de Sevilla i procurador per aquella ciutat en les corts de 1598. El seu nom figura en la portada de gran nombre d'obres els quals autors li dedicaren obligats per la seva generositat. El mateix Lope de Vega li dedicà el poema Belleza de Angélica, i en diverses ocasions es manifesta reconegut a les mercès rebudes d'Arguijo.
Signà algunes de les seves obres amb el pseudònim d'Arcicio, sent molt notables una col·lecció de preciosos Sonetos impregnats d'encisador arcaisme, que criden l'atenció per la seva senzillesa i sentiment; figuren en les mateixes col·leccions que els de Bartolomé de Alcázar; alguns crítics literaris els han equiparat als de Quevedo, Lope i els Argensola.
També són notables les seves Cartas, que Lope de Vega menciona i lloa a La nina boba, i una composició en vers titulada Relació de la fiestas que hizo en Sevilla don Melchor de la Alcazara en obsequio de la Inmaculada Concepción. Se sap que va escriure diverses obres que per desgracia s'ha perdut.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 6, pàg. 161 (ISBN 84-239-4506-5)
# Jules Armingaud

Jules Armingaud (Baiona, 3 de maig de 1820 - París, 27 de febrer de 1900) fou un violinista i compositor francès.
Un alumne de Alard, intentà ingressar en el Conservatori de París el 1839, però se li negà l'admissió, segons Fétis, degut al seu talent molt avançat i individualista. El 1855 organitzà amb Lalo i altres artistes, el Quartet Armingaud per a música di camera que aconseguí molt d'èxit. Anys més tard amb l'entrada de prestigiosos instrumentistes, aquesta agrupació es convertí en una petita orquestra que contribuí considerablement a la difusió d'aquest gènere de música. En retirar-se el 1876 l'orquestra es va dissoldre. Toca en l'orquestra de lÓpera-Comique, i en la Revolució francesa de 1848 i va estar actiu. Junt el seu gran amic Lalo, estigueren molt actius en l'Associació de Músics d'Esquerres parisenca.
A més, de diverses composicions vocals i instrumentals, se li deuen dos volums de pensaments i aforismes, titulats: Modulations i Consonances et Dissonances.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 294 (ISBN 84-239-4506-5)