# Batalla d'Essarts

La batalla d'Essarts va tenir lloc el 25 de juny de 1795 durant la Segona Guerra de Vendée. Acaba amb la victòria dels Vendéans que prenen per sorpresa el camp republicà d'Essarts.

## Preludi

El 24 de juny de 1795, el general de la Vendée François Athanase Charette de La Contrie va reunir les seves divisions al seu quarter general de Belleville. Aleshores va anunciar als seus homes que trencava el Tractat de La Jaunaye i que la guerra es reprèn. Aquesta decisió va ser presa per Charette sense consultar ni els seus oficials ni els generals dels altres exèrcits de Vendée.Aquest anunci va ser rebut en silenci pel seu exèrcit, sense protestes ni entusiasme. Alguns oficials, com Couëtus i Rezeau, van intentar en els dies següents mantenir-se conciliadors amb els republicans però no es van atrevir a pronunciar-se contra el seu general en cap.
El mateix dia de la concentració de Belleville, un destacament republicà de L'Oie, format per 24 a 40 homes, va arribar a la localitat, pel que sembla per lliurar una carta dels representants en missió, així com una ordre del Comitè de Ciutadania. seguretat ordenant “dispersar per la força qualsevol assemblea il·legal”.[nota 1.] Charette va empresonar els soldats republicans i va fer matar el seu guia, un patriota del país, que va ser degollat per un genet. El cap del destacament, el capità Marion, del 7è regiment de caçadors de cavalls, va ser alliberat el 7 de juliol per negociar un intercanvi de presoners, sense èxit. Alguns genets republicans van acceptar incorporar-se a les files dels reialistes, els altres van ser afusellats.
El 25 de juny, sense declaració de guerra, Charette va atacar el camp d'Essarts, situat a uns deu quilòmetres a l'est de Belleville.

## Forces presents

El camp d'Essarts estava ocupat per 500 homes del batalló de caçadors Saona-et-Loire i 30 cavallers del 7è regiment de caçadors de a cavalls.
Els Vendéans van ser de 1.500 a 1.800 segons els informes dels generals Canclaux i Legros. L'historiador Lionel Dumarcet esmenta entre 2.000 i 3.000 homes, entre ells 200 genets.
Es debat la qüestió de la participació de Charette en aquesta batalla. En les seves memòries, el cap de Vendée Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière afirma que no va participar en l'atac. D'altra banda, un combatent de la Vendée anomenat François Eriau, de 18 anys i originari de Touvois, capturat el juliol de 1795, va afirmar durant el seu interrogatori pel districte de Challans que Charette comandava els insurgents durant la presa del lloc d'Essarts. El general Legros també indica en el seu informe "que una dona va informar vagament que Charette hi manava". L'historiador Lionel Dumarcet s'inclina a favor de la presència de Charette. Segons Eriau, els Vendéans es van enfrontar a la divisió del Pays de Retz comandada per Louis Guérin, la divisió del Marais comandada per François Pajot, la divisió de Vieillevigne comandada per Jean Guérin, conegut com Guérin el jove, i la divisió de Machecoul, de la qual ignora el nom del comandant perquè Victor Eriau "que el manava al front fou destituït del seu càrrec". Els informes republicans indiquen la presència de Charles Caillaud, cap de la divisió Chantonnay, i Pierre Rezeau, cap de la divisió de Montaigu.

## Procés

El 25 de juny, a les 10 del matí, els Vendeans van avançar al camp d'Essarts. Per enganyar els seus oponents, alguns porten uniformes blaus. ,3. Els republicans no estan en guàrdia i juguen a pilota quan comença l'atac. ,13,14.
Els Vendéans van entrar al camp quasi sense trobar resistència. Totalment sorpresos, els republicans van fugir cap al camp de Quatre-Chemins, a l'Oie. Alguns fugitius van ser degollats pels genets de la Vendée, mentre que els genets republicans no van tenir temps d'arribar als seus cavalls, de manera que estaven pasturant.
Els Vendéans van assaltar 500 parells de sabates, que acabaven de rebre els republicans, i part de les tripulacions de cavalleria. Després van calar foc al camp.
Els supervivents republicans van arribar al camp de L'Oie, encapçalats pel general Legros que va rebre aleshores dos oficials de la Vendée, els germans Béjarry, emissaris de l'exèrcit de Sapinaud que van marxar després cap a París per reunir-se amb el Comitè de Seguretat Pública. Davant la ira i les amenaces dels seus soldats contra els dos reialistes, el general Legros els va fer fora del camp amb bona escorta.

## Pèrdues

Les pèrdues no es coneixen amb precisió. El 26 de juny, el general Legros va escriure al representant de la missió Gaudin[nota 2] que 117 voluntaris del batalló Saona-et-Loire estaven desapareguts. En el seu informe,[nota 3] escrit el 27 de juny a Nantes, el general Canclaux afirma que entre 112 i 120 homes de 500 estan desapareguts. El líder d'esquadró Michalon dona un nombre de 150 a 200 morts, que probablement sigui exagerat segons l'historiador Lionel Dumarcet.
A les seves memòries,[nota 4] l'oficial de la Vendée Lucas de La Championnière va escriure que «pocs republicans van ser assassinats, quasi tots els vam fer presoners seguint l'ordre que havíem rebut». François Eriau només esmenta 38 presoners.
Per la banda de la Vendé, Lucas de La Championnière només esmenta dos soldats i dos oficials ferits: Pajot, que va ser colpejat per una baioneta, i Dumontier —o Desmortiers o fins i tot du Moutier de Rhedon— que va patir una ferida a la mandíbula destrossada per una bala.
Els presoners republicans van ser traslladats a Belleville, on Charette els va fer afusellar el 9 d'agost, com a represàlia per l'execució de 748 emigrants i chouans capturats durant l'expedició de Quiberon.

## Notes

| « | Alguns autors reialistes afirmen que el destacament havia anat a Belleville per portar l'ordre de lliurament d'armes i magatzems militars6. Per a l'historiador Lionel Dumarcet, "aquesta hipòtesi segueix sent altament improbable. Les autoritats republicanes no haurien assumit el risc d'exposar un nombre tan reduït d'homes per anunciar una notícia tan important". Le Bouvier-Desmortiers arriba a afirmar que el destacament va ser l'encarregat del segrest de Charette, que Dumarcet qualifica de «fabricació». | » |
| « | El representant ciutadà, el cap de brigada Spithal que havia enviat a Essarts no va poder arribar a aquests canalles; encara n'hi havia al poble que van fugir després d'haver saquejat tot el que podien portar i endur-se; van calar foc al campament i van cremar la resta; Encara no sé la pèrdua real dels nostres homes, atès que els homes del batalló de caçadors de Saöne et Loire que formaven la guàrdia del lloc han tornat molt tard aquest vespre, i els últims retornats m'han informat que els havien fet presoners i diversos s'havien escapat com podien cap al camp; Hi ha cent disset desapareguts, tant oficials com suboficials i voluntaris. Tota la informació em diu que els canalles els comandaven Rézeau, Caillot i Dumoutier. Els dos últims van ser assassinats i van pagar amb la vida la seva imprudència. Si com a mínim només es massacressin canalles com ells, els meus penediments no serien tan dolorosos. Dos dels antics caps de la divisió Sapineau van arribar aquí, gairebé en el moment de l'afer (anomenat Béjarry) vaig haver de fer-los escortar fora del campament per evitar que el soldat violessin el dret internacional, perquè els soldats els haurien immolat, tan enfadats estaven els caps d'aquest desgraciat afer, i la manca de sou que no havien rebut no hi contribuí gens. Crec que les administracions estan fent tot el possible per estendre el desordre entre les nostres tropes. L'enemic comptava entre 1.500 a 1.800 homes, més (?) suposadament tres-cents cavallers, i molts vestits de blau. El lloc estava envoltat per tots els costats i qualsevol retirada tallada, va ser mentre intentaven trencar-se per retirar-se que van ser maltractats per la cavalleria. Una dona va informar vagament que Charette hi era al capdavant; no disposant d'altres justificants, això requereix altres certificats. Es van emportar 500 parells de sabates que acabava de rebre el batalló i part de les tripulacions de cavalleria. En aquest atac, el capità que manava en absència del líder de seguida va perdre el cap i no sabem què va ser d'ell. Afortunadament va ser substituït per altres oficials valents que van mantenir els seus càrrecs tant com va ser possible. La petita cavalleria que tinc aquí està molt cansada i no té fenc. Tanmateix, ara no és el moment de deixar-los pasturar. Aquesta administració em sembla tan dolenta com la del pa. Us demano, ciutadà representant, que doneu les vostres ordres estrictes perquè a través de subministraments l'exèrcit pugui actuar sempre, sobretot quan el cas és urgent. Salvació i fraternitat. | » |
| « | Representants de la ciutadania, vaig rebre notícia ahir a la nit del segrest d'un dels càrrecs de l'Exèrcit Occidental per part d'una concentració de 1.500 a 1.800 bandolers. Aquest lloc situat a Essarts va ser com un gran avanç des del campament del Château de l'Oye, a la carretera de La Rochelle a Nantes. Es trobava a només una llegua de distància i ocupada per 500 homes del batalló de caçadors de Saône-et-Loire i 30 caçadors a cavall del 7è. Van rebre l'ordre de retirar-se al campament en cas d'atac important. Això ho van fer, però amb pèrdua, a la primera convocatòria d'uns 120 a 200 homes. Aquesta pèrdua es podria reduir. S'assegura que els bandolers van perdre molta gent, entre d'altres dos dels seus caps, el cavall d'un d'ells va ser endut i endut per un caçador del 7è. Aquests primers trets han de despertar, no dic la nostra vigilància, ja era recomanada i observada, sinó la venjança que cremen les tropes republicanes per aquesta violació dels tractats que, sens dubte, es pot considerar com a conseqüència de les detencions que es van produir, d'acord amb el vostre decret de 9 Prairial i les mesures adoptades per dispersar les concentracions i recuperar els cavalls segrestats durant algun temps de la república. Aquesta ofensa no ha de ser menys venjada, ho serà, segur i aviat. Només tindré la pena de veure el fracàs que va rebre la meva salut i del qual encara no m'he recuperat, oposar-me al meu zel, però serà servit per bons i fidels cooperants. En conseqüència, reuniré aquí demà el general Grouchy, cap d'estat major, els generals Canuel i Cambray, i sota els ulls del vostre company Jarry prendré les mesures que envejo són les més actives, les més promptes, per sufocar aquestes espurnes que l'èxit o la impunitat es podrien encendre, però que encara espero que no tinguin gaire efecte entre els pagesos que volen la pau i la seva collita actual. | » |
| « | De seguida ens vam posar en marxa per apropar-nos a Essarts, que estava ocupada per un lloc republicà. El vam atacar l'endemà; passant prop del campament vam veure els soldats ocupats mirant-nos; no semblaven desconfiar de nosaltres ni la més mínima. Tanmateix, els seus llocs avançats ens van cridar: "Qui viu?" i després de la nostra resposta com a "realistes", ens van disparar diversos trets i van ferir dos homes. Aleshores vam llançar els crits de sempre i vam córrer cap al campament. Els republicans, sense resistència, ens la van abandonar i van fugir cap a Quatre-Chemins. Ens van dir que el comandant del lloc estava absent; Això va ser molt afortunat per a nosaltres, perquè els nostres soldats no mostraven gaire zel per lluitar. El campament estava situat a la vora d'un petit rierol; calia creuar un pont per arribar-hi; ben segur que si els blaus, millor liderats, haguessin disputat el nostre pas, aviat ens haguéssim despistat i potser no hauria estat fàcil fer un segon ral·li; però la victòria i el saqueig del camp van restituir als nostres soldats el desig de fer la guerra que semblava haver perdut; van ser pocs els republicans morts, quasi tots els vam fer presoners seguint l'ordre que havíem rebut i vam tornar triomfants a Belleville. El comandant Pajot va resultar greument ferit en aquest afer per un cop de baioneta, així com un oficial anomenat Dumoutier que, abandonant-se massa al seu coratge, es va enfonsar sol enmig d'un escamot de blaus que fugien; un tret li va trencar la mandíbula. | » |

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Dumarcet 1998, p. 417.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 420.
* ↑ Lucas de La Championnière 1994, p. 118.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 422-423.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Dumarcet 1998, p. 427.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 Dumarcet 1998, p. 418-419.
* 1 2 3 Archives militaires de la guerre de Vendée conservées au Service historique de la Défense (Vincennes) SHD B 5/11-66 - 25 juin [archive]
* 1 2 3 Archives militaires de la guerre de Vendée conservées au Service historique de la Défense (Vincennes) SHD B 5/11-67 - 27 juin [archive]
* 1 2 Savary, t. V, 1827, p. 133-134.
* ↑ Archives militaires de la guerre de Vendée conservées au Service historique de la Défense (Vincennes) SHD B 5/11-92 - 25 juillet [archive]
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 346.
* 1 2 3 Lucas de La Championnière 1994, p. 116-117.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 447-448.

## Bibliografia

* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Una història real, Les 3 Orangers, 1998, 536 p. (ISBN 978-2-912883-00-1).
* Émile Gabory, Les guerres de Vendée, Edicions Robert Laffont, coll. “Llibres”, 2009, 1504 p. (ISBN 978-2-221-11309-7).
* Yves Gras, La guerra de Vendée: 1793-1796, París, Economica, coll. “Campanyes i estratègies”, 1994, 184 p. (ISBN 978-2-7178-2600-5).
* Anne Rolland-Boulestreau, Guerra i pau a Vendée, 1794-1796, Librairie Arthème Fayard, 2019, 336 p. (ISBN 978-2-213-71219-2).
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Memòries d'un oficial de Vendée 1793-1796, Les Éditions du Bocage, 1994, 208 p.
* Jean-Julien Savary, Guerres dels Vendéens i dels Chouans contra la República, t. V, París, Baudoin Frères, Bibliotecaris-editors, 1827, 419 p. (llegiu en línia [arxiu]).
* Jean Tabeur (prefaci Jean Tulard), París contra la província: les guerres de l'oest, 1792-1796, París, Economica, coll. “Campanyes & estratègies / Les grans batalles” (núm. 70), 2008, 286 p. (ISBN 978-2-7178-5641-5).