OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Barcella

La Barcella, era un antic poblat, del que actualment tan sols queda en peus l'Ermita de Sant Pere i Sant Marc.
L'antic municipi, estava situat en el Baix Maestrat i en les darreries del segle xiv es va annexar al municipi de Xert. Centra l'antic terme municipal —i actual partida— el turó de Sant Marc, on es troba l'actual ermita de Sant Pere i Sant Marc, abans església parroquial, i la seva àrea comprèn fonamentalment la conca del barranc de la Barcella. Fins a l'abandó de la població de les masies dels darrers decennis, el poblament de la Barcella era disseminat, amb unes 40 famílies distribuïdes entre unes 25 masies.
Malgrat la seua actual inexistència, fou un assentament molt esmentat en la documentació antiga, essent un dels pocs dels que es conserva una Carta Pobla de 1192.
Segons l'esmentat document, La Barcella fou donada pel rei Alfons el Cast al Sant Hospital de Jerusalem l'any 1192, estant encara ocupat per sarraïns. És per aquesta raó que es pot afirmar que La Barcella existia abans de la conquesta de les tropes cristianes de Jaume el Conqueridor, i a més estaven ocupades per sarraïns, cosa que provocà que l'orde de l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem, conquerirà les terres i les repoblés amb gent cristiana.
La població torna a aparèixer en diversos documents de diferents anys, continguts al “Llibre de privilegis de la vila de Sant Mateu”.
Més tard també se cita La Barcella en el document de la “Possessió de la Vila de Xert i El Terme de la Barcella”.
A finals del segle xiv desapareix com a municipi pel seu despoblament provocat per la Pesta Negra.
En la primera meitat del segle xx, quan les masies estaven habitades, hi havia una escola en l'hostatgeria de l'ermita, on rebien instrucció els xiquets i xiquetes dels masos i llogarets de la zona com ara els de Fontanals. L'escola va tancar el 1961 quan la població abandonà el camp per anar a establir-se arreu.

## Referències

* 1 2 3 4 httpwww.onomastica.catsitesonomastica.catfiles26_coloma.PDF
* ↑ Archiu Històric Nacional de Madrid. 1192. Octubre. A.H.N. OO.MM. Montesa. Carpeta 479, pergamí 11-R. I còpia del segle xvii a la mateixa secció. Manuscrit 1240-C. Fol.17rº-vº; publicat per E. Díaz Manteca, 1988 p.371.
* ↑ Possessió de la Vila de Xert i El Terme de la Barcella (Dia 1 d'abril de 1593). A.R.V. Secció Clergat MONTESA), Caixa 2330, document núm. 11 traducció feta per Fra Joseph Ramírez el dia vuit de desembre de 1751. Traduït al castellà per Joan Ferreres i Nos, 1986.

## Bibliografia

* Meseguer Folch, Vicente. «El Molinar y la Barcella: Dos enclaves medievales en el término municipal de Xert». Centre d'Estudis del Maestrat, 51-52 (juliol-agost 1995), pp. 143-164. ISSN 0212-3975.
* Micó Navarro, Juan Antonio. «La romería de San Marcos de la Barcella en término de Chert. Una tradición que pervive». Centre d'Estudis del Maestrat, 45-46 (gener-juny 1994), pp. 137-150. ISSN 0212-3975.
# Níobe (filla de Foroneu)

Segons la mitologia grega, Níobe (en grec antic Νιόβη) va ser una filla de Foroneu, rei d'Argos, i de Telèdice o de Cerdo
És la primera de les dones mortals amb qui es va unir Zeus. Amb ella va engendrar Argos i (segons Acusilau) Pelasg. Níobe, filla del primer home, Foroneu, és la "mare dels vivents", la primera dona mortal.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 389. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 158. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Icelinus

Icelinus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels còtids.

## Taxonomia

* Icelinus borealis (Gilbert, 1896)
* Icelinus burchami (Evermann & Goldsborough, 1907)
* Icelinus cavifrons (Gilbert, 1890)
* Icelinus filamentosus (Gilbert, 1890)
* Icelinus fimbriatus (Gilbert, 1890)
* Icelinus japonicus (Yabe, Tsumura & Katayama, 1980)
* Icelinus limbaughi (Rosenblatt & Smith, 2004)
* Icelinus oculatus (Gilbert, 1890)
* Icelinus pietschi (Yabe, Soma & Amaoka, 2001)
* Icelinus quadriseriatus (Lockington, 1880)
* Icelinus tenuis (Gilbert, 1890)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H., 1896. The ichthyological collections of the steamer Albatross during the years 1890 and 1891. Report of the United States Fish Commission v. 19 (1893): 393-476, Pls. 20-35.
* ↑ Evermann, B. W. & Goldsborough, E. L., 1907. The fishes of Alaska. Bulletin of the Bureau of Fisheries v. 26 (for 1906): 219-360, Pls. 14-42.
* 1 2 3 4 5 Gilbert, C. H., 1890. A preliminary report on the fishes collected by the steamer Albatross on the Pacific coast of North America during the year 1889, with descriptions of twelve new genera and ninety-two new species. Proceedings of the United States National Museum v. 13 (núm. 797): 49-126.
* ↑ Yabe, M., Tsumura, K. & Katayama, M., 1980. Description of a new cottid fish, Icelinus japonicus, from Japanese waters. Japanese Journal of Ichthyology v. 27 (núm. 2): 106-110.
* ↑ Rosenblatt, R. H. & W. L. Smith, 2004. Icelinus limbaughi: a new species of sculpin (Teleostei: Cottidae) from southern California. Copeia 2004 (núm. 3): 556-561.
* ↑ Yabe, M., A. Soma & K. Amaoka, 2001. Icelinus pietschi sp. nov. and a rare species, Sigmistes smithi, from the southern Kuril Archipelago (Scorpaeniformes: Cottidae). Ichth. Research v. 48 (núm. 1): 65-70.
* ↑ Lockington, W. N., 1880. Descriptions of new genera and species of fishes from the coast of California. Proceedings of the United States National Museum v. 2 (núm. 97): 326-332.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Bolin, R. L., 1936: A revision of the genus Icelinus Jordan. Copeia 1936 (núm. 3): 151-159.
* Peden, A. E., 1985: Redefinition of Icelinus fimbriatus and Icelinus oculatus (Cottidae, Pisces), and their corrected geographic distributions, with a new key to the genus. Syesis v. 17: 67-80.

## Enllaços externs

* CalPhotos (anglès)
# Laemolyta fernandezi

Laemolyta fernandezi és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco a Veneçuela.

## Referències

* ↑ Cope, E. D. 1872. On the fishes of the Ambyiacu River. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23: 250-294, Pls. 3-16.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Mautari, K. C. i N. A. Menezes 2006: Revision of the South American freshwater fish genus Laemolyta Cope, 1872 (Ostariophysi: Characiformes: Anostomidae). Neotropical Ichthyology v. 4 (núm. 1): 27-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Petry, P., K. Mautari, N. A. Menezes i K. Hartel 2007: Comments on the type status of Laemolyta (Characiformes: Anostomidae) specimens described by Garman, 1890 and Borodin, 1931. Neotropical Ichthyology v. 5 (núm. 1).
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnología de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Pierre Lacotte

Pierre Lacotte (Chatou, 4 d'abril de 1932 - La Sanha, 10 d'abril de 2023) fou un ballarí, mestre de ballet i coreògraf francès. És un especialista en la reconstrucció de ballets perduts del període romàntic.
Va iniciar els seus estudis de ballet a l'Escola de l'Òpera de París el 1942 i ja en 1946 passa a formar part del cos de ball de la companyia de ballet, ascendint fins a aconseguir la posició de primer ballarí a 1953.
Ja des de 1951 comença a crear coreografies i el 1954 va obtenir el seu primer gran èxit amb la peça La Nuit est uneix sorcière, coreografia gravada per la televisió belga i que li va valer el premi al millor espectacle televisat aquest any. Aquest mateix any Lacotte renúncia al Ballet de l'Òpera de París.
El 1956 va fundar la seva pròpia companyia de ballet, "Ballet del Tour Eiffel", a on no solament va ballar sinó també crear diverses coreografies: Solstice (Wayenberg), Tempo Universel (Albinoni), Gosse de Paris (Aznavour), i Such Sweet Thunder, amb la música de Duke Ellington, per al Festival de Berlín.
Producte d'un accident que va afectar la seva cama i durant el seu repòs, comença els seus estudis sobre les coreografies dels ballets del període romàntic. Recuperat totalment en 1959 de la seva lesió, dissol la companyia "Ballet del Tour Eiffel" i comença una carrera independent com a ballarí convidat de diferents companyies al món.
El 1963 és nomenat director artístic del Ballet de les Joventuts Musicals de França i crea per a aquesta companyia diversos ballets. El 1968 es casa amb la ballarina Ghislaine Thesmar. Al dissoldre el Ballet de les Joventuts Musicals de França treballa en diversos llocs com l'Òpera d'Estrasburg, La Fenice a Venècia i diversos Festivals, és en aquesta època on va començar a estructurar la reconstrucció del ballet La Sílfide. La coreografia original d'aquest ballet va ser creada per Filippo Taglioni per a la seva filla Marie el 1832 i s'havia perdut, Pierre Lacotte basant-se en documents i arxius va aconseguir la reconstrucció total del ballet, mantenint l'estil de ball de l'època. Aquesta reconstrucció va ser estrenada el 1972 pel Ballet de l'Òpera de París, obtenint gran èxit i això el va animar a reconstruir altres coreografies.
Pierre Lacotte fou nomenat Mestre de ballet de l'Òpera de París el 1971.

## Obres

* La Sílfide
* Paquita
* Ondina
* La hija del Faraón
* Coppélia

## Vegeu també

* La Sílfide
* Coppélia
* Ghislaine Thesmar

## Bibliografia

* Koegler, Horst (1977). The Concise Oxford Dictionary of Ballet. Londres; Nova York: Oxford University Press. ISBN 0 19 311314 7.

## Referències

* ↑ «Décès à 91 ans de l'éminent chorégraphe de ballet Pierre Lacotte». France 24, 10-04-2023 [Consulta: 10 abril 2023].
* 1 2 Catherine Pawlick (Enero – febrero de 2006). «Choreographer Pierre Lacotte». Ballet Dance Magazine. Archivado desde el original el 28 d'agost de 2008. Consultat el 6 de gener de 2011.
* ↑ Pierre Lacotte». Danser en France. Consultat el 6 de gener de 2011.
* ↑ Mindy Aloff (1 d'agost de 2005). «Retrofitting the Mummy». Dance View Times, vol 3, núm. 30. Consultat el 6 de gener de 2011.
# Squaloliparis dentatus

Squaloliparis dentatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids i l'única del seu gènere.

## Descripció

* Fa 35,4 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batipelàgic que viu entre 120 i 900 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del mar d'Okhotsk a Hokkaido i la costa occidental de Kamtxatka.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Pitruk, D. L. & V. V. Fedorov, 1993. Squaloliparis gen. novum (Scorpaeniformes, Liparidae), a new genus of liparid fishes from the Okhotsk Sea bathyal zone. Voprosy Ikhtiol. v. 33 (núm. 5): 602-609.
* ↑ Kido, K., 1988. Phylogeny of the family Liparididae, with the taxonomy of the species found around Japan. Mem. Fac. Fish. Hokkaido Univ. v. 35 (núm. 2): 125-256.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Saladic (Monistrol de Calders)

Saladic és una masia del terme municipal de Monistrol de Calders, a la comarca catalana del Moianès.
És a tocar del nucli urbà, pel costat de llevant, enlairada damunt d'un penya-segat en el lloc on la riera de Sant Joan fa un doble meandre, en el qual es troba el Gorg de Saladic i les restes del Molí de Saladic.
Es tractava d'una masia de les més importants del terme. El poble va créixer, en el segle xviii per la parcel·lació i venda de les seves terres. Tanmateix, el nom antic d'aquest mas no era Saladic, sinó Moragues, que fou un mas que sofrí les malvestats dels segles xvi i xvii, caigué, convertint-se en mas rònec. Fou adquirit i refet per la família Saladic, que, per la documentació existent, menava el molí-masia de Saladic, situat sota i a migdia del mas Moragues.
Les seves possessions abraçaven d'una banda –a la dreta de la riera de Sant Joan- quasi la meitat del poble actual, i de l'altra -a l'esquerra-, tot el vessant nord-occidental de la muntanya de Trullars, amb el Sot de l'Arç i la Baga de Saladic. Al seu sud-oest hi ha la Baga del Solà, que pertanyia a les terres de la masia del Solà.

## Referències

* 1 2 Perarnau i Lllorens, Jaume; Piñero i Subirana, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. ISBN 9788460614609.
* 1 2 Simon i Vilardaga, Sara. «Saladic. Monistrol de Calders |». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 18-11-2018. [Consulta: 13 juny 2023].

## Bibliografia

* Erill i Pinyot, Gustau; Gual i Purtí, Jordi (fotografies); Manent i Oristrell, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006 (col·lecció Pedra i aigua, núm. 1).
# Nòctul petit

El nòctul petit (Nyctalus leisleri) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a tot Europa i Àsia occidental (fins als Urals i l'Himàlaia). També es troba a l'Àfrica del Nord, les illes Canàries i Madeira. Tanmateix, en aquesta darrera illa hi ha qui considera que és una espècie diferent: nòctul de les Açores (Nyctalus azoreum).

## Descripció

És el nòctul de mida més petita. Té unes orelles curtes i triangulars, acabades en una punta arrodonida, i un tragus en forma de bolet, gairebé tan llarg com ample. Les ales són llargues i estretes. Es pot desplaçar per terra ajudant-se dels polzes, curts i robustos, que, per aquesta raó, de vegades apareixen desgastats.
Pelatge curt, de color marró vermellós fosc per la part dorsal i marró groguenc per la ventral. Els pèls són bicolors, més foscos per la part basal que per la punta. Les orelles i les membranes alars són de color marró negrós.
Dimensions corporals: cap + cos (48 - 75 mm), cua (35 - 48 mm), avantbraç (35 - 46 mm) i envergadura alar (260 - 320 mm).
Pes: 13 - 20 g.

## Hàbitat

Com tots els nòctuls, és un ratpenat forestal que es pot trobar en boscos de tota mena, on cerca refugi en clivelles i forats dels troncs.

## Costums

Poc després de la posta del sol surt a caçar, amb un vol ràpid que intercala caigudes en picat.
A l'època reproductora, les femelles formen colònies d'entre 10 i 50 individus.
De vegades comparteix el refugi amb altres nòctuls o amb el ratpenat d'aigua.

## Espècies semblants

El nòctul gros és de mida més grossa i de tonalitats generalment més clares i té els pèls d'un sol color.
El nòctul gegant és de mida força més grossa: la longitud de l'avantbraç és superior als 60 mm.

## Bibliografia

* Vigo, Marta: Guia dels mamífers terrestres de Catalunya. Enciclopèdia Catalana, col·lecció Pòrtic Natura, núm. 18. Barcelona, maig del 2002. ISBN 84-7306-680-4, planes 82-83.

## Referències

* Fordham et al. (2006). Nòctul petit. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Icelinus pietschi

Icelinus pietschi és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* Fa 4,2 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 32-34.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el sud de les illes Kurils.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S., 1885. A catalogue of the fishes known to inhabit the waters of North America, north of the Tropic of Cancer, with notes on species discovered in 1883 and 1884. Rep. U. S. Fish Comm. v. 13 (1885). 789-973.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Yabe, M., A. Soma & K. Amaoka, 2001. Icelinus pietschi sp. nov. and a rare species, Sigmistes smithi, from the southern Kuril Archipelago (Scorpaeniformes: Cottidae). Ichth. Research v. 48 (núm. 1): 65-70.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Laemolyta garmani

Laemolyta garmani és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 21,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Cope, E. D. 1872. On the fishes of the Ambyiacu River. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23: 250-294, Pls. 3-16.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Laemolyta garmani». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Mautari, K. C. i N. A. Menezes 2006: Revision of the South American freshwater fish genus Laemolyta Cope, 1872 (Ostariophysi: Characiformes: Anostomidae). Neotropical Ichthyology v. 4 (núm. 1): 27-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Petry, P., K. Mautari, N. A. Menezes i K. Hartel 2007: Comments on the type status of Laemolyta (Characiformes: Anostomidae) specimens described by Garman, 1890 and Borodin, 1931. Neotropical Ichthyology v. 5 (núm. 1).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# La Cargolada

La Cargolada va ser una publicació humorística en català editada a Igualada l'any 1916.
Portava el subtítol Periòdic agre-salat i també Desenal dedicat a Igualada. La redacció i l'administració era a la Llibreria Gassó, al carrer de Sant Magí, núm. 3. S'imprimia al taller de Gibert i Vives, al carrer Nou de Sant Francesc, núm. 22 de Barcelona. Tenia vuit pàgines, a dues columnes, amb un format de 27 x 17 cm. Va sortir el 23 d'abril de 1916 i va ser un número únic.
Era un periòdic humorístic redactat sembla pel mateix grup de persones que havien publicat Jovent, des de 1910. Hi havia cançons, refranys, acudits i comentaris satírics sobre els polítics igualadins. En l'article del primer número titulat “A què venim” deien Sens ganes de perjudicar ni insultar a ningú, volem fer brometa sana pel cos i saludable per l'esprit”.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 274.
* ↑ «A què venim». La Cargolada, 1, 23-04-1916.

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/