OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dasyatis marianae

Dasyatis marianae és una espècie de peix de la família dels dasiàtids i de l'ordre dels myliobatiformes.
Els adults poden assolir 40 cm de longitud total. És ovovivípar. És un peix marí, de clima tropical (0°S-19°S) i demersal que viu entre 2-15 m de fondària. Es troba a l'oceà Atlàntic sud-occidental: el Brasil (des de Maranhão fins al sud de Bahia).
És inofensiu per als humans.

## Bibliografia

* Gadig, O.B.F., Bezerra, M.A., Feitosa, R.D. i Furtado-Neto, M.A., 2000. Ictiofauna marinha do Estado do Ceará, Brasil: I. Elasmobranchii. Arquivos de Ciências do Mar, Fortaleza. 33:51-56. (portuguès)
* Rocha, L.A. i Rosa, I.L., 2001. Baseline assessment of reef fish assemblages of Parcel Manuel Luiz Marine State Park, Maranhão, north-east Brazil. Journal of Fish Biology 58: 985-998. (anglès)
* Rosa, R.S., O.B.F. Gadig i U.L. Gomes, 2000. Dasyatis marinae: the correct name for a recently described stingray (Chondrichthyes: Dasyatidae) from the southwestern Atlantic. Copeia (3):889-890. (anglès)
* Santos, H.R.S., U.L. Gomes i P. Charvet-Almeida, 2004. A new species of whiptail stingray of the genus Dasyatis (Rafinesque, 1810) from the Southwestern Atlantic ocean (Chondrichthyes: Myliobatiformes: Dasyatidae). Zootaxa 492:1-12. (anglès)

## Referències

* ↑ Gomes, U. L.; Rosa, R. S.; Gadig, O.B.F. «Dasyatis macrophthalma sp. n.: a new species of stingray (Chondrichthyes: Dasyatidae) from the southwestern Atlantic» (en anglès). Copeia, núm. 2, 2000, pàg. 510-515.
* 1 2 3 4 Froese, Rainer; Capuli, Estelita Emily. «Hypanus marianae (Gomes, Rosa & Gadig, 2000) Brazilian large-eyed stingray» (en anglès). FishBase.
* ↑ «Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays» (en anglès). Proc. Royal Society London, Ser. B: Biol. Sci., 264, 1997, pàg. 1309-1315.
# Dasyatis matsubarai

Dasyatis matsubarai és una espècie de peix de la família dels dasiàtids i de l'ordre dels myliobatiformes.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic nord-occidental: el Japó i Corea del Sud

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri. (italià)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Miyosi, Y., 1939. Description of three new species of elasmobranchiate fishes collected at Hyuga Nada, Japan. Bulletin of the Biogeographical Society of Japan v. 9 (núm. 5): 91-97. (anglès)
* ↑ «Dasyatis matsubarai». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315. (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nishida, K. i K. Nakaya, 1990. Taxonomy of the genus Dasyatis (Elasmobranchia, Dasyatidae) from the North Pacific. NOAA Tech. Rept. NMFS 90:327-346. (anglès)
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p. (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544. (anglès)
* ↑ Sokolovskaya, T.G., A.S. Sokolovskii i E.I. Sobolevskii, 1998. A list of fishes of Peter the Great Bay (the Sea of Japan). J. Ichthyol. 38(1):1-11. (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
# David Hartley (junior)

David Hartley el Jove (Bath, comtat de Somerset (Anglaterra), 1732 - Idem. 19 de desembre, 1813) va ser un estadista, un inventor científic i fill del filòsof David Hartley.
Va ser membre del Parlament (MP) de Kingston upon Hull i també va ocupar el càrrec de Ministre Plenipotenciari de Sa Majestat Britànica, nomenat pel rei Jordi III per tractar amb els Estats Units d'Amèrica la independència americana i altres qüestions després de la Revolució americana. Hartley va ser el primer diputat que va presentar el cas per l'abolició del tràfic d'esclaus davant la Cambra dels Comuns.

## Biografia

Va estudiar a la Universitat d'Oxford i va entaular íntima amistat amb Franklin, que en aquella època era a Anglaterra. representant de Hull a la Cambra dels Comuns de 1774 a 1780 i de 1791 a 1784, es va oposar a la guerra amb Amèrica i va combatre l'esclavitud amb tanta energia com talent, i va presentar una resolució el 1776 ne la qual deia:
| « | "el tràfic d'esclaus és contrari a les lleis de Déu i als drets dels homes". | » |
obtenint extraordinària popularitat.
Va signar com a plenipotenciari el tractat de pau entre Anglaterra i els Estats Units el 3 de desembre de 1783 (Tractat de París de 1783).
S'ocupà també de química i mecànica i inventà un mitjà de preservar del foc els vaixells i els edificis.

## Va publicar

* Letters on the American War (Londres, 1778/79);
* An Addres to the Committee of Association of the Country of York (1781);
* Argument on the French revolution (Bath, 1794).

## Referències

* ↑ The History of the Rise, Progress and Abolition of the African Slave-Trade (1839), Thomas Clarkson (available at Project Gutenberg)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 765/66. (ISBN 84-239-4527-8)
# David Palladius

David Palladius (Magdeburg - 1625) fou un compositor alemanyactiu entre el 1572 i el 1599.
Estigué al servei del bisbe de Halberstadt, i se li deuen, entre altres composicions: Cantiones nuptiales 4,5,6 e 7 vocum (Wittenberg, 1590), i Neues Lied (Magdeburg, 1590).

## Referències

* ↑ Segons algunes fonts hauria nascut a Nàpols

## Bibliografia

* Biografia al web bach-cantatas.com
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 530 (ISBN 84-239-4541-3)

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre David Palladius Arxivat 2022-11-05 a Wayback Machine. en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Daïra (filla d'Oceà)

D'acord amb la mitologia grega, Daïra (en grec antic Δάειρα) va ser una oceànide, una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis, segons diu Pausànias.
Estimada per Hermes, va ser la mare d'Eleusis, de qui va prendre nom la ciutat d'Eleusis. Segons recull Ferècides d'Atenes, Èsquil diu que Daïra era un dels noms de Persèfone.

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, I, 38, 7
* ↑ Fowler, Robert L. Early Greek Mythography: Texts. Oxford: Early Greek Mythography: Texts, 2018, p. 304 (fr. 45). ISBN 9780198147404.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 59.
# De iure

De iure és una locució llatina que significa 'de dret', és a dir, amb reconeixement jurídic, legalment. S'oposa a de facto, que significa 'de fet'.
Una situació de iure és la que està reconeguda per la legalitat vigent o per l'autoritat competent en virtut d'una llei, reglament o acte formal. L'expressió s'utilitza sovint per a descriure una oposició entre la situació de iure què no sempre correspon a la situació real.

## Exemples

* Els Alts del Golan de iure són territori sirià, de facto són governats per Israel.
* Si de iure «el català és la llengua d'ús normal i preferent de les administracions públiques» de facto «la realitat quotidiana, tossuda i mesella, assenyala que l'Administració de justícia, malgrat els esforços i els recursos invertits, ha esdevingut terra erma pel que fa al conreu del català.»

## Referències

* ↑ «De iure». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «de iure». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Sobre l'ús i les prescripcions tipogràfiques vegeu: «de iure», Arxivat 2013-10-23 a Wayback Machine. en: És a dir, El portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), [Consulta 22 d'octubre de 2013
* ↑ Llei orgànica 6/2006, de 19 de juliol, de reforma de l'Estatut d'autonomia de Catalunya. Publicada l'endemà al BOE 172 i al DOGC 4680 i, posteriorment, al suplement núm. 16 del BOE en llengua catalana, de 21 de juliol.
* ↑ Ponç Feliu Llansa, President de l'Associació de Juristes en Defensa de la Llengua Pròpia en: Hi tinc dret? Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine., Pla de qualitat lingüística, Girona, Generalitat de Catalunya, 2007, pàgina 2
Viccionari
# Espantamainades

Un espantamainades, anomenat també espantanens o espantacriatures, és un personatge imaginari que s'invoca per espantar la canalla amb fins normalment pràctics com evitar que es facin amb desconeguts o que vagin sols per fora de casa. A vegades només és una manifestació del temors de la natura que no se saben explicar.
Hi ha figures mundials que tenen el seu referent a Catalunya com ara el Papu, l'home del sac i les bruixes i d'altres de ben propis i genuïns com ara el Marraco, la Pesanta i el Dip.

## Referències

* ↑ «Espantamainades». Festes.org. [Consulta: 10 febrer 2014].
# Demetrius Alexandre Zambaco-Pacha

Demetrius Alexandre Zambaco-Pacha (Istanbul (Turquia), 6 de maig de 1832 - El Caire (Egipte), El Caire (Egipte), fou un metge turc d'origen grec.
Va estudiar a París, i més endavant, pels serveis prestats als hospitals d'aquella capital, va ser naturalitzat francès i va obtenir el càrrec de cap de clínica de la Facultat, essent, a més, elegit corresponent de l'Acadèmia de Medicina i de l'Institut de França.
Cridat pel Govern otomà per organitzar l'escola dels hospitals, va fixar la seva residència a Constantinoble, des d'on va enviar comunicacions als Congressos mèdics de Copenhaguen, Londres, Madrid, Roma, Viena, Moscou i Lisboa.
Publicacions:
* Affections nerveuses syphilitiques, obra premiada per la Acadèmia de Medicina de París (París, 1861);
* Hypertrophie du coeur pendant la grossesse (1862);
* L'antiquité de la syphilis en Europe, avant le retour de Christophe Colomb; Sur la lèpre, la femme et les exaltations religieuses en Orient; Morphinomanie (1833);
* Gangrène par perturbation nerveuse; Hemorrhoïdes de la vessie; Voyage chez les lèpreux, premiada per l'Institut de França (1893);
* Les lépreux ambulants de Constantinople, premi Montyon (1897);
* Survivance de la lèpre en France, en Bretagne, dans le Midi et la presence de lépreux meconnus dans les hôpitaux de París (1900);
* Des rapports de la maladie de Morvan et de la syringomyélie avec la lèpre; La syphilis chez les Pharaons, etc...
* La lépre á travers les âges (París, 1914);

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 916. (ISBN 84-239-4570-7)
# Concert per a violí núm. 1 (Tubin)

El Concert per a violí núm. 1 en re major va ser compost per Eduard Tubin el 1941. Va ser estrenat el 3 d'octubre de 1942 al Teatre Vanemuine de Tartu pel violinista i dedicatari Evald Turgan, amb l'Orquestra Simfònica de Vanemuine dirigida pel mateix compositor. Té una durada aproximada de 26 minuts.

## Moviments

* Allegro, ma molto moderato
* Andante sostenuto
* Allegro vivace, quasi presto

## Origen i context

El Primer Concert per a violí va ser la primera obra composta després l'ocupació alemanya. Tot i ser la seva primera composició després de la invasió i els combats urbans que van seguir a Tartu, és una obra lírica i íntima que no aborda temes relacionats amb la guerra. Van ser tres anys molt productius per a Tubin malgrat les dificultats que van comportar aquest període. A més del concert per a violí, va escriure dues simfonies, la Sonatina per a piano i una suite per a violí. Com a director principal del Vanemuine, en aquesta època va escriure una òpera inacabada i música incidental per a dues obres de teatre.
Tubin el va escriure entre el 6 i el 23 de desembre de 1941, just abans de la visita que li va fer Turgan el dia de Nadal. Tubin li va donar com a regal la part solista i la partitura per a piano del concert que li acabava de dedicar. Turgan ja havia interpretat diverses estrenes de les seves peces per a violí a la dècada de 1930.

## Representacions

Després de l'estrena, el concert va ser un èxit immediat i es va interpretar durant la guerra a Tallinn, interpretat per la jove violinista estoniana Carmen Prii Berendsen sota la direcció d'Olav Roots, i també a Riga, Königsberg, Breslau, Stuttgart i Hilversum.

## Instrumentació

El concert està escrit per a una orquestra gran estàndard, sense instruments doblats, concretament: 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots - 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, 1 tuba, percussió, arpa i cordes.

## Referències

* 1 2 «Violin Concerto No. 1 in D major». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 12 març 2024].
* 1 2 Tubin, Eino. «Eduard Tubin. A Biography». Eino Tubin. [Consulta: 13 març 2024].
* ↑ Riisk, Harri. «Tubin: Prelude Solennel- Violin Concerto No 1, Suite On Estonian Dances». Grammofon AB BIS. [Consulta: 12 març 2024].
# Maria Besora i Soler

Maria Besora i Soler (Figueres, 1994) és una activista política catalana. De cara a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2015, va ocupar la posició 12 de la llista de la CUP - Crida Constituent per la circumscripció de Girona. Al 2019, en les eleccions generals del 28A encapçalà la llista de Front Republicà a Girona. Des de la Tercera Assemblea de Poble Lliure, el 2020, és secretària nacional d'aquest partit que dona suport a la CUP.

## Referències

* ↑ «Llista Candidatura d'Unitat Popular (CUP) a Girona, eleccions Parlament 2015». Nació Digital, 26-08-2015 [Consulta: 27 abril 2019].
* ↑ «Fachin encapçalarà la llista del Front Republicà a les eleccions espanyoles». Vilaweb, 24-03-2019 [Consulta: 27 abril 2019].
* ↑ «Poble Lliure fa la tercera assemblea nacional». [Consulta: 13 maig 2021].
# Parc Natural Balta Mică a Brăilei

El Parc Natural Balta Mică a Brăilei (en romanès: Parcul Natural Balta Mică a Brăilei) és una zona protegida (parc natural categoria V UICN) que es troba a Romania, al comtat de Brăila, al territori administratiu de les comunes Berteștii de Jos, Chiscani, Gropeni, Mărașu i Stăncuța.

## Ubicació

El Parc Natural es troba al curs inferior del Danubi, entre la gran plana romanesa i l'illa de Brăila, al sud-orient del país.

## Descripció

El Parc Natural Balta Mică a Brăilei s'estén en una àrea de 17.529 ha que van declarar protegida al Número de Llei 5 de 6 de març de 2000 (publicat en Número de Paper Oficial Romanès 152 de 12 de març de 2000). És un aiguamoll d'importància internacional, un ecosistema aquàtic i terrestre.

## Fauna

Espècie de peixos: Mar Negre shad (Alosa pontica), del nord pike (Esox lucius), zander (Stizostedion lucioperca), wels catfish (Silurus glanis) o carpa comuna (Cyprinus carpio).
Espècies d'ocells: oca coll-roja (Branta ruficollis), pelicà cresp (Pelecanus criptus), agró roig (Ardea purpurea), corb marí pigmeu (Phalacrocorax pygmeus), martinet ros comú (Ardeola ralloides), cigonya negra (Ciconia nigra), morell xocolater (Aythya nyroca) i cigne (Cygnus cygnus).

## Accés

* Carretera europea E60 București – Moviliţun – Urziceni – Carretera Nacional DN2A – Slobozia – Țăndărei – Giurgeni – pont Giurgeni-Vadu Oii

## Referències

* ↑ protectedplanet.net – Balta Mică a Brăilei Natural Park (location); consultat al 9 de Juny de 2012
* ↑ Red-breasted goose in romanès: Raţa cu gâtul roşu
* ↑ visitdanubedelta.com – Species of birds Arxivat 2016-04-15 a Wayback Machine.; consultat al 9 de Juny de 2012
# Cicne (fill de Posidó)

D'acord amb la mitologia grega, Cicne (en grec antic Κύκνος), va ser un heroi, fill de Posidó i de Càlice. El seu pare li atorgà el do de la invulnerabilitat. La seva llegenda pertany al cicle de Troia, però apareix en textos posteriors a Homer.
Es diu que va participar en els Jocs Fúnebres celebrats en honor de Paris, abans de la guerra de Troia, quan se'l va donar per mort.
Era aliat dels troians, i va anar ràpidament a ajudar-los quan van desembarcar els grecs. Va impedir l'avenç de les forces aquees durant molt de temps, fins que va trobar-se amb Aquil·les. Com que Cicne era invulnerable, Aquil·les no el podia matar: va haver de donar-li cops al rostre amb el pom de l'espasa i fer-lo retrocedir amb l'escut fins que Cicne, tirant enrere, va ensopegar amb una pedra i va caure. Aquil·les l'ofegà sota el seu pes, però Cicne, per gràcia del seu pare, es va transformar en cigne.
Hi ha un altre Cicne fill de Posidó i pare de Tenes, que va ser rei de Colones.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 102. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 50. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cantata

Una cantata és una composició musical vocal amb acompanyament instrumental, habitualment amb diversos moviments i sovint amb un cor.
El significat del terme va canviar amb el pas del temps, des del simple madrigal d'una sola veu de principis del segle xvii, fins a la "cantata de càmera" de diverses veus i la "cantata d'església" de la part final d'aquest segle. Després va passar per formes dramàtiques del segle xviii fins a la cantata del segle xix, que era un tipus d'oratori breu. Les cantates que s'utilitzen en la litúrgia dels serveis de l'església s'anomenen cantates d'església o cantata sagrada; també hi ha cantates seculars. Diverses cantates es van escriure i continuen escrivint-se per a ocasions especials, com ara les cantates de Nadal. Christoph Graupner, Georg Philipp Telemann i Johann Sebastian Bach van compondre cicles de cantates d'església per a les ocasions de l'any litúrgic.

## Context històric

El terme es va originar a principis del segle xvii, simultàniament amb l'òpera i l'oratori. Abans d'això, tota la música de l'alta cultura era vocal. Amb l'auge de la música instrumental va aparèixer el terme, mentre que l'art instrumental es va desenvolupar fins a plasmar-se en les sonates. Des de principis del segle XVII fins a finals del XVIII, la cantata per a una o dues veus solistes amb acompanyament de baix continu (i potser alguns instruments solistes) va ser una forma principal de música de cambra vocal italiana.
Una cantata consistia primer en una narrativa o escena declamatòria en recitatiu, unida per una primitiva ària repetida a intervals. Es poden trobar bons exemples a la música eclesiàstica de Giacomo Carissimi; i els solos vocals anglesos d'Henry Purcell (com Mad Tom i Mad Bess) mostren el màxim que es pot fer d'aquesta forma arcaica. Amb l'auge de l'aria da capo, la cantata es va convertir en un grup de dues o tres àries unides per recitatiu. Els nombrosos duets i trios italians de Georg Friedrich Händel en són exemples. El seu motet llatí Silete Venti, per a soprano solista, mostra l'ús d'aquesta forma en la música d'església.

## Referències

* ↑ Kennedy, Michael "Cantata", The Oxford Dictionary of Music, second edition, revised (Oxford i Nova York: Oxford University Press, 2006) ISBN 0-19-861459-4
* ↑ Timms, Colin, Nigel Fortune, Malcolm Boyd, Friedhelm Krummacher, David Tunley, James R. Goodall, and Juan José Carreras. 2001. "Cantata", §I. The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell. London: Macmillan Publishers.
* ↑ Tovey, Donald. Francis. In Musical Forms, Meridian Books, 1956; reprinted by arrangement by Oxford University Press.
# Acrossocheilus clivosius

Acrossocheilus clivosius és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Oshima, M. 1919. Contributions to the study of the fresh water fishes of the island of Formosa. Ann. Carnegie Mus. v. 12 (núms. 2-4): 169-328, Pls. 48-53.
* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, X., J.-H. Pan, Z. Liu i D. Liang, 1991. Barbinae. p. 136-167. A J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds.) The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 p.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lin, S.-Y. 1935. Notes on a new genus, three new and two little known species of fishes from Kwantung and Kwangsi Provinces. Lingnan Sci. J. Canton v. 14 (núm. 2): 303-313.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escorxador núm. 5

Escorxador núm. 5 (títol original: Slaughterhouse-Five) és una pel·lícula de 1972, dirigida per George Roy Hill segons la novel·la de Kurt Vonnegut Escorxador-5 (títol original: Slaughterhouse Five or the Children's Crusade), i doblada al català

## Argument

Adaptació d'una novel·la de Kurt Vonnegut, la intriga de la qual es pot resumir així: un antic soldat estatunidenc, supervivent dels bombardejos de Dresde el 1945, es refugia en els seus records, ja que té el do de viatjar en el temps.

## Repartiment

* Michael Sacks
* Ron Leibman
* Valerie Perrine
* Eugene Roche

## Premis i nominacions
### Premis

* 1972. Gran Premi del Jurat al Festival de Canes

### Nominacions

* 1972. Palma d'Or
* 1973. Globus d'Or a la millor promesa masculina per Michael Sacks

## Música

* Música de la pel·lícula composta per Glenn Gould (1932-1982).
* Durant deu setmanes Glenn Gould es posa a disposició de l'estudi Universal sota l'ègida del director George Roy Hill per a la part musical de la pel·lícula.
* La versió final de la pel·lícula implica menys de quinze minuts de música de Bach, la major part simplement repicada de les gravacions de Gould per a Columbia.
* El moviment lent del Concert per a teclat en fa menor de Bach esdevé el tema. Variacions Goldberg: La 25a Variació en sòl menor, subratlla l'encanteri de les imatges de Dresde.
* El final del concert per a teclat en re major, amb Gould al piano acompanya l'escena de l'estació, el concert de Brandebourgs núm. 4 en sòl major serveix de fons sonor en la marxa i per fer el pont entre les dues obres, Gould compon una enginyosa cadència al clavicèmbal. La cadència comença en el moment en què els soldats surten de l'estació sota el cartell «Dresden» i, diverses vegades a la pel·lícula, Gould utilitza el clavicèmbal com a metàfora musical de la ciutat històrica. Grava aquesta seqüència sota la supervisió d'Andrew Kazdin, a Nova York, i dirigeix a partir del clavicèmbal músics del New York Philharmonic.

## Referències

* Kevin Bazzana Glenn Gould una vida, Edició Boreal, 2003 ISBN 978-2-7646-0342-0
* ↑ esadir.cat. Escorxador núm. 5. esadir.cat.
* ↑ «Slaughterhouse-Five». The New York Times.