OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parapercis randalli

Parapercis randalli és una espècie de peix de la família dels pingüipèdids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

El seu nom específic honora la figura del Dr. John E. Randall per les seues contribucions en l'estudi de la taxonomia dels pingüipèdids.

## Descripció

* La femella fa 10,7 cm de llargària màxima i el mascle 10,1. Presenta 5 taques amples de color marró vermellós al dors, una franja groga amb la vora vermella a les galtes, una sèrie de 8 bandes vermelles sota l'eix del cos i punts al cap i les aletes dorsal i caudal. 5 espines i 21 radis tous a l'aleta dorsal i 1 espina i 17 radis tous a l'anal. 30 vèrtebres. 53 escates a la línia lateral. Preopercle amb el marge llis. Mandíbules i part anterior del musell de color taronja vermellós. 3 parells de dents canines a la mandíbula inferior. Absència de dents palatines. Dents vomerianes fortes i disposades en una única filera corbada. Aleta caudal lleugerament arrodonida en la seua meitat ventral i truncada en la dorsal. Aletes pelvianes esteses més enllà de l'anus. La quarta espina de l'aleta dorsal és la més allargada del conjunt. És molt semblant a Parapercis rubromaculata (amb el qual comparteix el seu hàbitat), però se'n diferencia en el fet que aquesta altra espècie té molts punts vermells a l'aleta caudal (vs. dues fileres verticals de punts negres), una zona vermella al cantó dorsoposterior dels ulls (vs. absència), absència de punts negres als ulls, per sobre de l'opercle i a l'àrea entre la part espinosa de l'aleta dorsal i les aletes pectorals (vs. presència) i unes aletes pelvianes relativament allargades i que s'estenen molt més enllà de l'origen de l'aleta anal (vs. tot just hi arriben).

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, bentopelàgic (entre 5 i 70 m de fondària) i de clima subtropical, el qual viu al Pacífic nord-occidental: el sud de Taiwan.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1863. Onzième notice sur la faune ichthyologique de l'île de Ternate. Neder. Tijdschr. Dierk. V. 1. 228-238.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 Ho, H.-C. & Shao, K.-T., 2010. Parapercis randalli, a new sandperch (Pisces: Pinguipedidae) from Southern Taiwan. Zootaxa, 2690: 59–67.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Ho, H.-C., C.-H. Chang i K.-T. Shao, 2012. Two new sandperches (Perciformes: Pinguipedidae: Parapercis) from South China Sea, based on morphology and DNA barcoding. The Raffles Bulletin of Zoology, v. 60 (núm. 1): 163-172.
# Johnius novaehollandiae

Johnius novaehollandiae és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Gal·les del Sud (Austràlia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bloch M. E., 1793. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlín. Naturg. Ausl. Fische v. 7. i-xiv + 1-144.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1866. Über die Fische von Port Jackson in Australien. Anzeiger der Kaiderlichen Akademie der Wissenschaften, Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe v. 3 (núm. 7): 50-54.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Frixos

Frixos (en grec antic Φρίξος), en la mitologia grega, fou un heroi grec, fill d'Atamant (rei d'Orcomen) i de Nèfele.
El seu pare Atamant, seguint els consells de la seva segona dona, Ino, va voler sacrificar els seus dos fills a Zeus, però el déu va enviar als dos infants un moltó alat amb el velló d'or que se'ls va endur i els va salvar del sacrifici. Una altra versió explica que va ser Nèfele, la mare, qui havia donat aquest moltó meravellós als seus fills. Frixos i Hel·len van marxar d'Orcomen i van volar cap a orient. Durant el viatge Hel·le va caure al mar i es va ofegar, però Frixos va arribar a la Còlquida, on fou acollit pel rei Eetes. Es casà amb Calcíope, filla d'Eetes. I Frixos, com a agraïment, va sacrificar el moltó a Zeus i va oferir el velló al rei, que el va clavar en una alzina en un bosc consagrat al déu. Aquest velló és el motiu de l'expedició dels argonautes. De la unió de Frixos amb Calcíope van néixer molts fills, però destaquen Argos, Citissor, Frontis i Melas.
Segons es deia, fou mort pel seu sogre Eetes perquè l'oracle havia dit que un descendent d'Èol el destronaria. Però una altra versió diu que Frixos va passar tota la seva vida al palau d'Eetes i va morir molt vell, i els seus fills van retornar a Orcomen, on van recuperar el reialme.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 208-209. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 98. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Morone

Morone és un gènere de peixos pertanyent a la família dels morònids.

## Taxonomia

* Morone americana (Gmelin, 1789)
* Morone chrysops (Rafinesque, 1820)
* Morone mississippiensis (Jordan & Eigenmann, 1887)
* Morone saxatilis (Walbaum, 1792)

## Referències

* ↑ Sepkoski, Jack, 2002. "A compendium of fossil marine animal genera". Bulletins of American Paleontology 364: 560. (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Gmelin, J. F., 1789. Caroli a Linné ... Systema Naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species; cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Editio decimo tertia, aucta, reformata. 3 vols. in 9 parts. Lipsiae, 1788-93. Caroli a Linné ... Systema Naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species; ... v. 1 (pt 3): 1033-1516.
* ↑ Margulies, D., 1986. Effects of food concentration and temperature on development, growth, survival and susceptibility to predation of larval white perch (Morone americana). Univ. of Maryland, College Park, MD. 168 p. Ph.D. dissertation.
* ↑ Margulies, D., 1990. Vulnerability of larval white perch, Morone americana, to fish predation. Environ. Biol. Fish. 27(3):187-200.
* ↑ Rafinesque, C. S., 1820. Ichthyologia Ohiensis (Part 2). Western Revue and Miscellaneous Magazine v. 1 (núm. 6): 361-377.
* ↑ Eigenmann, C. H., 1887. Notes on the specific names of certain north American fishes. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 39: 295-296.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Ferdinand Thieriot

Ferdinand Thieriot (Hamburg, 7 d'abril de 1838 – 4 d'agost de 1919) fou un compositor alemany, deixeble d'Eduard Marxsen, a Altona-Altstadt, i de Rheinderbeger, a Múnic, i successivament director i mestre de música a Hamburg, Leipzig, Glogau i Graz, fins al 1895, en què es va retirar. En auella última població tingué entre els seus alumnes a Gheorghe Dima. Entre les seves composicions hi figuren una Sinfonietta, música di càmera, lieder i cors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 608 ISBN 84-239-4561-8

## Enllaços externs

* http://editionsilvertrust.com/thieriot-octet.htm
* http://hdl.handle.net/1802/4964
# Frédéric Alfred d'Erlanger

El Baró Frédéric Alfred d'Erlanger (París, 29 de maig de 1868 - Londres, 23 d'abril de 1943 fou un compositor anglo-francès.
Fill de pare alemany, va fer els seus primers estudis musicals a París, traslladant-se a Londres vers el 1888 i adquirint allà la nacionalitat anglesa, que va servar sempre. Les seves composicions, que es distingeixen per la claredat de forma i l'elegància d'idees, comprenent obres de tots els gèneres. D'elles destaquen les tres òperes:
* Jehan de Santré (estrenada a Aix-les-Bains i Hamburg el 1894);
* Inez Mendo (escrita amb el pseudònim de ?Ferdinand Regnal i estrenada en el Covent Garden, de Londres, el 1897);
* Tess of the Urbevilles, estrenada en el Teatro San Carlo de Nàpols el 1906.
Entre altres obres cal citar:
* un quartet de corda;
* una sonata per a violí i piano;
* un Andante symphonique, per a violoncel i orquestra;
* un quintet amb piano;
* una Suite Symphonique, per a orquestra;
* un Concert per a violí i un altre per a piano, ambdós amb acompanyament d'orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 1127 (ISBN 84-239-4574-X)
# Ferdinando Carulli

Ferdinando Maria Meinrado Francesco Pascale Rosario Carulli (Nàpols, 9 de febrer de 1770 – París, 17 de febrer de 1841) va ser un guitarrista italià.
Va néixer al si d'una família benestant. Com molts joves de l'època aprengué la teoria musical amb un sacerdot músic afeccionat, sent el seu primer instrument el violoncel. Però quan a l'edat de 20 anys descobrí la guitarra, abandonà el violoncel i es dedicà completament a aquest instrument.
En aquell temps no hi havia autèntics professors de guitarra a Nàpols, el que l'obligà a desenvolupar el seu estil i tècnica pròpia. Amb posterioritat ell mateix publicaria el seu mètode, que ha romàs fins a l'actualitat com a material didàctic de referència per a la guitarra.
Compongué un gran nombre de concerts, sonates, nocturns, etc., per a guitarra, guitarra i piano, flauta i violí. Entre les seves obres sobresurt la titulada Les trois jours (op.331), descripció musical de la Revolució de Juliol. A més, se li deuen el notable tractat teòric L'harmonie apliqueé à la guitare (1825), i un Méthode dè guitare, del qual se'n feren diverses edicions.
Els seus concerts a Nàpols li donaren la suficient popularitat per començar les gires per la resta d'Europa. Vers el 1801 es casà amb la francesa Marie-Josephine Boyer, amb la qual va tenir un fill, Gustavo (1801-1876), amb qui compondria diverses obres per a guitarra i piano. Després es traslladà a Milà, on publicà algunes de les seves obres.
La seva enorme popularitat feu que el 1808 es traslladés a París, on romangué la resta dels seus dies component i exercint el professorat de guitarra, en la qual va tenir entre altres alumnes en Víctor Magnien. Morí en aquesta ciutat el 17 de febrer de 1841.

## Bibliografia

* Tom no. 7 de l'Enciclopèdia Espasa.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 1499. (ISBN 84-239-4511-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 32, pàg. 237 (ISBN 84-239-4532-4)
# Jordi Marrugat i Domènech

Jordi Marrugat i Domènech (Sabadell, 20 d'abril de 1978) és un crític literari i editor català.

## Biografia

Llicenciat en Filologia Catalana, amb estudis d'Història de l'Art i diploma d'estudis avançats en Llengua i Literatura Catalanes per la Universitat Autònoma de Barcelona, és doctor en Estudis Hispànics per la Universitat de Sheffield i doctor en Filologia Catalana a la Universitat Autònoma de Barcelona. Jordi Marrugat va estar treballant com a professor de llengua catalana a l'Escola Tecnos de Terrassa. Ha impartit cursos i conferències a Colòmbia, Mèxic, Polònia i Anglaterra.
És membre del Grup d'Estudis de Literatura Catalana Contemporània de la Universitat Autònoma de Barcelona i redactor en cap de la revista Els Marges. Ha prologat obres de Joan Brossa, J. M. Calleja, Carles Hac Mor i Víctor Sunyol, entre d'altres. Ha editat obres de Jordi Castellanos (Literatura i societat, 2013), Marià Manent (en el volum Marià Manent i la traducció, 2009), Joan Salvat-Papasseit (a Els Marges, núm. 91, primavera de 2010) o Armand Obiols i Josep Carner (Cartes 1947-1953, 2013).
També ha participat en llibres col·lectius com Lírica i deslírica: anàlisis i propostes de la poesia d'experimentació (2013), Postguerra: reinventant la tradició literària catalana (2011), Llegir l'exili (2011), Concepcions i discursos sobre la modernitat en la literatura catalana dels segles XIX i XX (2010), Epítom Carles Hac Mor: el poeta és un ésser humà en procés d'esdevenir ca (2010) o L'escriptor i la seva imatge: contribució a la història dels intel·lectuals en la literatura catalana contemporània (2006). Va ser codirector, amb Jordi Castellanos, dels volums VI (Modernisme i Noucentisme) i VII (Del 1922 al 1959) de la Història de la literatura catalana del Grup Enciclopèdia Catalana.

## Obra publicada

Ha publicat els estudis literaris següents:
* El saltamartí de Joan Brossa: les mil cares del poeta (Arola, 2009)
* La revolució com a origen de l'escriptura de Carles Hac Mor i l'escriptura de Carles Hac Mor com a origen de la revolució (Arola, 2009)
* Marià Manent i la traducció (Punctum, 2009)
* Escriure la vida i la mort: funció i sentit de l'alquímia poètica en el món actual (Pagès, 2012)
* Aspectes de la poesia catalana de la postmodernitat (Abadia de Montserrat, 2013)
* Narrativa catalana de la postmodernitat: històries, formes i motius (Universitat de Barcelona, 2014)

## Premis i reconeixements

* Premi Sant Miquel d'Engolasters de 2011 per Escriure la vida i la mort: funció i sentit de l'alquímia poètica en el món actual

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Jordi Marrugat i Domènech al Qui és Qui de les Lletres Catalanes

## Enllaços externs

* Blog personal
* Jordi Marrugat i Domènech al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* Jordi Marrugat: “Tots som postmoderns", Núvol
# Eduardo Compta

Eduardo Compta (Madrid, 12 de juny de 1835 - 20 de juny de 1882), nom complet Eduardo Compta Torres, fou un pianista i compositor espanyol, professor de l'Escola Nacional de Música i cavaller de la Ordre de Carles III.

## Biografia

Nascut a Madrid el 1835, Eduardo Compta es va iniciar en l'estudi de la música amb el seu pare, oriünd de Vic, i va completar els seus estudis de piano al Conservatori de Madrid el 1856, dedicant-se des d'aquest mateix moment a l'ensenyament al mateix centre, segons declarava en la introducció al seu Mètode complet de piano, primer com a alumne repetidor i posteriorment com a professor de la disciplina. Alumne a Madrid de Pedro Albéniz, en 1856, guardonat amb el segon premi de piano del conservatori madrileny, va viatjar a París per rebre lliçons de piano de Marmontel i a Brussel·les, on a més de piano va estudiar harmonia i composició amb François-Joseph Fétis. En 1861 a París va tocar davant Napoleó III. El 1864 fou nomenat professor auxiliar del conservatori madrileny, inicialment sense sou, compatibilitzant l'ensenyament amb l'activitat com a concertista. Un cop nomenat professor numerari, el 1873, absorbit per les tasques educatives, va abandonar la composició musical.
Amb els seus ensenyaments i el seu Mètode complet de piano va formar una selecta escola de pianistes sorgits del conservatori madrileny, entre els quals van destacar músics com José Tragó, els germans navarresos Melecio i Apolinar Brull Ayerra, Felip Espino o Natalia del Cerro, que posteriorment seria professora supernumerària de piano a la mateixa escola.

## Obra

* Gradus ad Parnasum o L'art de tocar el piano: demostrat amb estudis en l'estil sever i en l'elegant per Muzio Clementi; i novament ordenats i precedits d'instruccions i exemples sobre la manera d'estudiar-los per Eduardo Compta. Edició dedicada al conservatori de Madrid i adoptada pel mateix. Madrid, B. Eslava editor, 1867.
* Mètode complet de piano, Madrid, 1873, 6a edició. Biblioteca Nacional d'Espanya.

## Referències

* ↑ Esquela mortuòria d'Eduardo Compta i Torres, recollida a Apunts biogràfics de diverses persones, cartes i altres documents, recopilats per Francisco A. Barbieri, Biblioteca Nacional d'Espanya, núm. 116.
* ↑ Sánchez Martínez, p. 81.
* ↑ Sánchez Martínez, p. 82.
* ↑ Sánchez Martínez, p. 87.
* ↑ Gradus ad Parnasum o L'art de tocar el piano, Biblioteca Digital Hispànica, Biblioteca Nacional d'Espanya.

## Bibliografia

* Salas Villar, Gemma, «Eduardo Compta Torres», Diccionario brográfico español, Real Academia de la Historia.
* Sánchez Martínez, María Almudena, José Tragó y Arana (1856-1934). Pianista y compositor español, Universidad de Oviedo. Tesis doctoral. Programa de doctorado Centros y periferias en el arte, 2015
# Parapocryptes

Parapocryptes és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Parapocryptes batoides (Day, 1876)
* Parapocryptes maculatus (Oshima, 1926)
* Parapocryptes rictuosus (Valenciennes, 1837)
* Parapocryptes serperaster (Richardson, 1846)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Day, F., 1876. The fishes of India; being a natural history of the fishes known to inhabit the seas and fresh waters of India, Burma, and Ceylon. Part 2: 169-368, Pls. 41-78.
* ↑ Oshima, M., 1926. Notes on a collection of fishes from Hainan, obtained by Prof. S. F. Light. Annotationes Zoologicae Japonenses v. 11 (núm. 1): 1-25.
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1837. Histoire naturelle des poissons. Tome douzième. Suite du livre quatorzième. Gobioïdes. Livre quinzième. Acanthoptérygiens à pectorales pédiculées. Historie naturelle des poissons. v. 12: i-xxiv + 1-507 + 1 p., Pls. 344-368.
* ↑ Richardson, J., 1846. Report on the ichthyology of the seas of China and Japan. Report of the British Association for the Advancement of Science 15th meeting [1845]: 187-320.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Marie-Anne de Mailly-Nesle

Marie-Anne de Mailly-Nesle (París, 5 d'octubre de 1717 - 8 de desembre de 1744) fou marquesa de Tournelle i duquessa de Châteauroux i una de les amants de Lluís XV. Dotada d'una singular bellesa, sabia amagar les seves vehements passions amb una fredor sàviament calculada, però s'ha exagerat molt vers la seva influència i el paper que representà en la política del seu temps.
Era la més jove de les filles del marquès Louis de Nesle. En quedar orfe de mare, fou acollida per la seva parenta la marquesa de Vrillière. Va contraure matrimoni als disset anys amb Jean Baptiste Louis, marquès de La Tournelle. El seu marit encara més jove que ella, preferí la vida del camp i tenir cura dels seus dominis, doncs la vida de palau li era insuportable, i havent mort aquest el 1740, Marie-Anne tornà altra volta a casa de la seva parenta la marquesa de Vrillière, llavors vídua del duc de Mazarino. Morta també aquesta protectora, fou recollida a Versalles per madame de Mailly. Es fixà en ella Lluís XV, i si bé al principi no correspongué a l'amor del monarca, mercès a les intrigues del duc de Richelieu, Lluís XV començà a veure realitzats els seus desitjós, i fou creada duquessa de Châteauroux el 1743. Durant el viatge de la cort a Choisy, aparegué públicament com amistançada del monarca.
Fou un instrument d'Armand Jean du Plessis de Richelieu, el qual aspirava a governar el regne per mitjà de la favorita; això ocasionà moltes intrigues per fer-li perdre l'amistat del rei, sent un dels principals intrigants el duc de Noailles. Marie Anne volgué acompanyar a Lluís XV en el seu viatge a l'est de França, el que assolí, malgrat de l'oposició del delfí i d'altres personatges influents, i tan sols la greu malaltia que va contraure a Metz el monarca, fou causa de la disminució de la influència de la duquessa; es va veure allunyada de Metz, i l'endemà Lluís XV rebé el Viàtic, ocasió en la qual demanà perdó públicament dels seus escàndols amorosos, però guarit Lluís XV de la seva malaltia, la duquessa de Châteauroux tornà a adquirir el seu influx anterior, que aprofità per fer desterrar de la cort als seus enemics, i es trobava novament en el cim de la cort, quan fou arrabassada per la mort, després d'una curta malaltia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 318-19 ISBN 84-239-4532-4
# Ferdinando Ceccherini

Ferdinando Ceccherini (Florència, 14 de gener, 1792 – 12 de gener, 1858) fou cantant i compositor italià. Era pare del també compositor Giuseppe Ceccherini
Fou el fundador, junt amb altres 5 mestres, de l'Escola de Música establerta a Roma sota l'advocació de Santa Cecília. Tingué entre d'altres alumnes de cant, la soprano florentina Adelaide Cortesi. Es dedicà exclusivament a la interpretació de la música religiosa, que també cultivà com a compositor escrivint un bon nombre de motets, misses i els oratoris Saül, David i Dèbora.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12 (ISBN 84-239-4512-X)
* ↑ «CORTESI, Adelaide in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 9 desembre 2021].
# Eduardo González Hurtebise

Eduardo González Hurtebise (Madrid, 1876 - Barcelona, 1921) fou un historiador i arxiver de la Corona d'Aragó.

## Biografia

Va ésser deixeble de l'historiador granadí Eduardo de Hinojosa y Naveros i va entrar a formar part del cos oficial d'arxivers, bibliotecaris i antiquaris l'any 1899. Destinat successivament a Tarragona, Girona i Osca, l'any 1905 es va desplaçar a Barcelona per a treballar a l'Arxiu de la Corona d'Aragó i, al cap de sis anys, en va ser nomenat director. Va publicar El arte tipográfico en Tarragona durante los siglos XV i XVI (Tarragona, 1903), Jofre de Foxà (1267-1295), el 1910, i el Libro de tesorería de la casa real de Aragón (Barcelona, 1911-1912). És autor, també, de la Guía histórico-descriptiva del Archivo de la Corona de Aragón, en Barcelona (Madrid, 1920). A ell es deu el descobriment del còdex de les Homilies de Beda, monjo i escriptor anglès dels segles vii i viii.

## Referències

* 1 2 3 Aixalà i Mateu, Emma, 1997. Els EZ de Catalunya. Barcelona: Edicions La Campana, núm. 133. 320 pàgs. ISBN 848879147X. Pàg. 81.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana (català)

## Bibliografia

* Bussot i Liñón, Gerard. Gent d'un segle: Sant Feliu de Guíxols, 1900-2000: 401 apunts biogràfics. [Sant Feliu de Guíxols: Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols. Arxiu Municipal; [Girona]: Diputació de Girona, 2011, p. 184. Disponible també en línia a: http://arxiumunicipal.guixols.cat/attachments/article/6115/arxiu_guixols_bussot_gent_segle_biografies.pdf
* Zaragoza i Pascual, Ernesto, 1996. "Eduardo González Hurtebise, un madrileño archivero ilustre". Anales del Instituto de Estudios Madrileños, núm. 36, pàgs. 319-324. ISSN 0584-6374

## Enllaços externs

* Carta de Eduardo González Hurtebise al conde de las Navas - Barcelona, 20-XII-1910 (castellà)
# Parasinilabeo microps

Parasinilabeo microps és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Wu H.-W. 1939. On the fishes of Li-Kiang. Sinensia v. 10 (núms. 1-6). 92-142.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Su, R.-F., J.-X. Yang & G.-H. Cui 2001. The nominal invalidity of the cyprinid genus, Parasinilabeo, with descriptions of a new genus and species. Zool. Studies v. 40 (núm. 2): 134-140.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.