OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Melanocharacidium compressus

Melanocharacidium compressus és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco entre Puerto Ayacucho i el riu Casiquiare a Veneçuela.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Buckup P. A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 4 (núm. 2). 97-154.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Melanocharacidium compressus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Othon Vandenbroek

Othon Joseph Vandenbroek, nascut el 20 de desembre de 1758 a Ypres, Flandes Occidental i mort el 18 d'octubre de 1832 a Passy-lès-Paris, fou un músic flamenc. Fou un excel·lent intèrpret de corn i compositor en la seva època, estrenant algunes òperes a París, i produint moltes obres de cambra i simfòniques, així com diversos tractats didàctics i estudis per a trompa i altres instruments de vent.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1162 (ISBN 84-239-4566-9)
# Malapterurus zambezensis

Malapterurus zambezensis és una espècie de peix de la família dels malapterúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 37,2 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 40-41.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Zambesi.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosse, J.-P., 1986: Malapteruridae. p. 102-104. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Howes, G. 1985. The phylogenetic relationships of the electric catfish family Malapteruridae (Teleostei: Siluroidei). J. Nat. Hist., 19: 37-67.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Norris, S.M., 2002: A revision of the African electric catfishes, family Malapteruridae (Teleostei, Siluriformes), with erection of a new genus and descriptions of fourteen new species, and an annotated bibliography. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 289:155 p.
* Roberts, T.R., 2000. A review of the African electric catfish family Malapteruridae, with descriptions of new species. Occas. Pap. Ichthyol. 1:1-15.
* Teugels, G.G., 1992. Malapteruridae. p. 496-499. A C. Leveque, D. Paugy, G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest, vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28 Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Malapterurus zambezensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Haworthia cooperi var. pilifera

Haworthia cooperi var. pilifera, és una varietat de Haworthia cooperi del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia cooperi var. pilifera es caracteritza pel seu color verd blavós, fulles més curtes i escarransides, amb espines marginals menys pronunciades, acabament de la fulla majoritàriament amb truges. La mida de la roseta pot oscil·lar entre els 4 i els 12 cm.

## Distribució i hàbitat

Aquesta varietat creix a en zones herbàcies seques de la província sud-africana del Cap Oriental. Es produeix des de la zona d'Uitenhage-Port Elizabeth a l'oest fins a Kingwilliamstown a l'est.

## Taxonomia

Haworthia cooperi var. pilifera va ser descrita per (Baker) M.B.Bayer i publicat a Haworthia Revisited: 54, a l'any 1999.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
cooperi: epítet que honora al botànic i explorador de plantes anglès Thomas Cooper (1815-1913) que va recol·lectar plantes a Sud-àfrica del 1859 al 1862.
var. pilifera: epítet llatí que significa "amb pèls".

### Sinonímia

* Haworthia pilifera Baker, Refug. Bot. 4: t. 234 (1870).
* Catevala pilifera (Baker) Kuntze, Revis. Gen. Pl. 2: 707 (1891).
* Haworthia obtusa var. pilifera (Baker) Uitewaal, Succulenta (Netherlands) 29: 50 (1948).
* Haworthia cooperi f. pilifera (Baker) Pilbeam, Haworthia & Astroloba: 58 (1983).

## Referències

* 1 2 Jilemicky, Jakub. «Haworthia cooperi var. pilifera» (en anglès). www.haworthia-gasteria.com. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. pilifera» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets» (en anglès), 2019. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia cooperi var. isabellae» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
# Estudi op. 25, núm. 4 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 4", en la menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin. Destaca que al capdavant té la indicació de caràcter Agitato. La tècnica que Chopin explora en aquesta peça és l'exigència dels acords en staccato de la mà dreta fent contratemps, mentre l'esquerra fa un ritme regular. Aquest és un exemple de ritme sincopat. El constant staccato fa que aquesta peça sigui diferent de la resta dels estudis de Chopin, i, naturalment, fa que també sigui musicalment més difícil.
La mà esquerra salta intervals de fins a un interval de desena (una octava més una tercera) entre el baix i la nota més baixa del següent acord: això requereix una mà esquerra forta així com un bon cinquè dit. Molt sovint, cal que l'intèrpret ha de mantenir la nota més aguda de la mà dreta en legato sense deixar d'executar la resta de l'acord (i la mà esquerra) en staccato; també requereix una bona mà dreta i un bon cinquè dit. El final està marcat en "lento" i "pianissimo" i els acords estan tots en un ritme regular fet que contrasta amb la resta de la peça.

## Referències

* ↑ Tran, Anh. «Music analysis: Etudes Op. 25, 1835-1837 [No. 13-24]». Chopin: the poet of the Piano. [Consulta: 3 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Études Op. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Estudi op. 25, núm. 5 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 5", en mi menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin; la peça fou escrita el 1837. Amb una tècnica molt diferent a la dels estudis anteriors, Chopin va escriure aquest estudi amb una sèrie de ràpids semitons, el que produeix una lleugera dissonància. Per aquesta característica és conegut com "La nota falsa" (en francès, "La fausse noti").

## Estructura

Després del primer tema de segones menors, Chopin introdueix una secció Più lento ("més lent") en què apareix una nova melodia (sense els dissonants intervals de segona menor) que està en la tonalitat major: mi major. La secció final de la peça comença amb una recapitulació del primer tema, i s'arriba al clímax en una coda en mi major. La segona secció està marcada amb un Più lent, tot i 2 que el tempo del metrònom és de ♩ = 168, força ràpid.
Aquest estudi presenta una estructura general inusual, envoltant un tema secundari en mode major amb el tema principal en mode menor. Aquesta idea apareix només una altra vegada en l'obra de Chopin: en l'"Estudi op. 25 núm. 10" (Chopin). L'estil que desenvolupa en aquests dos estudis emfatitza la desviació que proposa Chopin respecte a l'estil estàndard que feien servir compositors anteriors, com Carl Czerny. Tots dos estan construïts de manera semblant a les que s'observen en algunes sonates de Beethoven, que va compondre tres moviments amb aquesta mateixa estructura.

## Enllaços externs

* Études op. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Estènel (fill d'Andrògeu)

D'acord amb la mitologia grega, Estènel (en grec antic: Σθένελος) va ser un heroi fill d'Andrògeu i, per tant, net de Minos. El seu germà es deia Alceu.
Quan Hèracles, que havia anat a lluitar contra les amàzones per a aconseguir el cinturó de la reina Hipòlita, va arribar a les costes de Paros, dos dels seus companys van morir a mans de quatre fills de Minos que eren a l'illa. Per a substituir-los, Hèracles va agafar Estènel i Alceu. Quan tornaven del regne de les amazones, l'heroi va conquerir l'illa de Tasos, en va fer fora els tracis que hi habitaven i la va donar a Estènel.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 178. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 85. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Maria Lluïsa Cortada i Noguero

Maria Lluïsa Cortada i Noguero (Barcelona, 1938 - Barcelona, 30 d'abril de 2020) fou una clavecinista i musicòloga catalana.

## Biografia

Formada a Barcelona, i després a l'Escola Superior de Música de Múnic, amb una beca de la Fundació Juan March, s'especialitzà en clavicèmbal, aprenentatge que continuà sobre la tècnica d'aquest instrument a l'Acadèmia Musical Chigiana de Siena i, posteriorment, amb els mestres i també clavecinistes Kenneth Gilbert i Gustav Leonhardt. En paral·lel als seus estudis, inicià una important tasca concertística, arribant a participar en recitals d'arreu d'Europa i dels Estats Units. Durant la seva trajectòria musical, ha arribat a enregistrar diversos discs, particularment de música catalana per a teclat i, més concretament, de l'Escola de Montserrat. El 1998 es doctorà en història de l'art, en l'especialitat de musicologia, a la Universitat Autònoma de Barcelona, amb una tesi sobre l'obra d'Anselm Viola, de qui va fer diversos enregistraments fonogràfics i va escriure diverses publicacions.
Es va casar amb el músic Lluís Millet i Loras i no va tenir fills.

## Publicacions

* Anselm Viola (1738-1798): l'obra per a instruments de teclat (tesi). Universitat Autònoma de Barcelona, 1997.
* Anselm Viola: Compositor, pedagog, monjo de Montserrat (1738-1798). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998 (Biblioteca Abat Oliba, 204). ISBN 978-8478269969.
* Anselm Viola (1738-1798): II centenari de la mort. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 1998. ISBN 978-8439344377.

## Referències

* 1 2 3 «Maria Lluïsa Cortada i Noguero». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Maria Lluïsa Cortada i Noguero». Fons Orfeó Català. [Consulta: març 2025].
* ↑ Comellas, Jaume. «En l'adéu a M. Lluïsa Cortada». Revista Musical, 08-05-2020. [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «María Luisa Cortada Noguero - Las becas de la March | Fundación Juan March». [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ Cortada i Noguero, M. Lluïsa «L'obra per a teclat d'Anselm Viola (1738-1798)». Recerca musicològica, 1998, pàg. 147–163. ISSN: 0211-6391.
* ↑ «Ha mort Lluís Millet i Loras, fundador de la «Revista Musical Catalana»». [Consulta: 31 juliol 2023].
# Ettore Paladini

Ettore Paladini (Florència, 1849 - Milà, 1928) fou un actor i director teatral italià.
Molt jove s'inicià en el món teatral amb la companyia del seu pare Francesco Paladini, activitat que abandonà temporalment l'any 1866 per sumar-se a la causa política de Garibaldi. Reincorporat als escenaris, alternà les seves actuacions amb la direcció teatral, a la qual acabarà per dedicar-se exclusivament. Dirigí la companyia de Teresa Mariani, treballà després uns anys a l'Argentina i a partir del 1921 dirigí el Teatro del Popolo de Milà.
Ramon Casas el retratà el febrer del 1900, quan va anar a Barcelona com a director de la companyia de la Mariani que actuà al Teatre Novetats. L'obra es conserva actualment al MNAC.

## Referències

* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 148

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
# Eugen Haile

Eugen Haile (Ulm, (Baden-Württemberg), 21 de febrer de 1873 - (Woodstock, New York), 14 d'agost de 1933), fou un compositor, cantant i acompanyant germano-estatunidenc, conegut sobre tot per les seves cançons.
Estudià al Conservatori de Stuttgart i començà la seva albor als quinze anys, donant, diversos concerts de les seves pròpies composicions. Després viatjà per Rússia i el 1903 visità els Estats Units, on hi tornà diverses vegades més, fins que el 1912 un atac de paràlisi el condemnà a la inactivitat, si bé va continuar component.
Les seves obres principals són:
* Harald, òpera (1906);
* Viola d'amore, òpera (1912);
* The Happy Ending, òpera (1916);
* uns 150 lieder, de gran inspiració i sabor, que constitueixen el millor de la seva producció.
En la seva vida, s'afirmà que era un dels Melodistes verdaderament inspirats, un descendent lineal dels grans lletristes, Schubert, Schumann, Franz i Brahms.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 526. (ISBN 84-239-4527-8)
# Eugen Pausch

Eugen Pausch (Neumarkt, Tirol del Sud, 22 de març de 1758 - 22 de febrer de 1838) fou un compositor alemany.
Estudià en la seva població natal, i als onze anys ingressà com a nen de cor en l'església de Neuburg, on va rebre una acurada instrucció, principalment la música. Després estudià filosofia i teologia a Amberg, i el 1777 va prendre l'hàbit religiós dels norbertins en el monestir de Walderbach.
Ordenat sacerdot, se li encarregà la instrucció musical dels seminaristes i la direcció del cor del monestir; llavors va compondre un gran nombre de misses, motets i altres obres de caràcter religiós, de les quals se'n van imprimir: sis misses breus i solemnes, set motets i una missa de Rèquiem (Dillingen, 1790); Te-Deum solemne a 4 veus, orgue i orquestra (Augsburg, 1791); Psalmi vespertini, adjunctis 4 Antiphonis Marianis 4 voc., cum organ. ac instrum,; Misses breves solemnes tamen, quarum última de Requiem (Augsburg, 1791), i Missae breves ac solemnes, quarum prima pastoritia, ultima vero de requiem (Augsburg, 1791).
A més se li deuen, la música d'un melodrama, titulat Jephté.

## Referències

* ↑ Detalls a requiemsurvey.org

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 42, pàg. 984 (ISBN 84-239-4542-1)

## Enllaços externs

* Biografia a la Biblioteca Estatal de Baviera (alemany)
# Ca l'Arcís

Ca l'Arcís és una de les masies històriques del poble de Vilassar de Dalt, a la comarca catalana del Maresme. Situada a la serralada litoral és la masia edificada a més altitud del terme municipal, al costat del camí que mena de Vilassar de Dalt a Órrius. No té vistes al cantó de marina, ja que el Turó d'en Torres les hi tapa. En canvi, sí que té una gran vista cap al costat del Vallès, la serralada Prelitoral i fins als Pirineus. És una de les heretats més grans de Vilassar de Dalt, bàsicament de bosc, cap a aigües vallesanes.
El nom que actualment s'utilitza per anomenar-la és el patronímic de la persona que el 1684 s'hi va establir: Narcís Prats i Blanch. Aquell any l'Antoni Colomer de Munt, pagès de Vilassar, li feu un primer arrendament per cinc anys que quedà indefinit. Per tant, en aquell any, la casa ja existia però en Narcís Prats l'amplià donant-li l'aspecte actual, com ens testimonia la llinda de la porta d'accés al menjador on hi ha la data de 1693.
Era una casa de tres cossos, el de la dreta corresponia a l'entrada amb les escales; el menjador era al cós central mentre que la cuina ocupava aquests dos cossos però a la part posterior. El cós de l'esquerra era la cort. Al primer pis hi havia la sala i tres habitacions. La masia era una explotació agrícola, ramadera i forestal. Hi havia vinyes i camps de cereals, al secà. La part de regadiu era petita, ja que només disposava d'aigua d'un pou, tot i així s'hi sembraven hortalisses i cànem per a fer fil. Criaven bestiar boví i cabrum. L'explotació forestal era una activitat complementària però de gran importància. S'han localitzat fins a tres inventaris notarials, dos conservats a l'Arxiu de la Corona d'Aragó i un al Arxiu Comarcal de Mataró, on se'ns il·lustra sobre aquestes activitats a partir de les eines de treball i bestiar que hi apareixen.
La família Prats l'habità fins al 1942 quan es van traslladar a una sénia de regadiu del pla del Maresme. Després la casa es dedicà a segona residència i deixà de tenir funcions agrícoles.

## Referències

* ↑ Passejada 1995, p. 2
* ↑ Saborit 2011, p. 33
* ↑ Saborit 2011, p. 34
* ↑ Sabroit 2011,p. 37
* ↑ Saborit 2011, p. 36

## Bibliografia

* Saborit Estrada, Oriol «Ca l'Arcís (Can Narcís Prats d'Ardenya)». Singladures. Ajuntament [Vilassar de Mar], 29, 6-2011, p. 33. ISSN: 2013-2557.
* Anònim «Passejada a peu pel vessant vallesà del terme municipal». Díptic. Museu Municipal [Vilassar de Dalt], 03-09-1995.

## Enllaços externs

* Arxiu Fotogràfic del Centre Excursionista de Catalunya;Vista general de ca l'Arcís (1931)
# Eugenio Marchiò

Eugenio Marchiò (Reggio de l’Emília, 1821 - Parma, març 1891) fou un compositor italià.
Alumne de Germano Liberati Tagliaferriés autor de la música per a l'opera La statua di carne de Teobaldo Cicconi i de l'òpera Amore e vendetta,representades a Reggio de l'Emília el 1869 i 1875, respectivament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1419 (ISBN 84-239-4532-4)

## Referències

* ↑ Dizionario de la Musica
* ↑ The opera database

## Enllaços externs

* Imatge del llibret de La statua di carne dipositat a la Biblioteca del Congrés.
# Eugerres periche

Eugerres periche és una espècie de peix pertanyent a la família dels gerrèids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 22 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical (8°N-3°S).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des de Nicaragua i Panamà fins al nord del Perú.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1927. New genera and species of North American Fishes. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 16 (núm. 15). 501-507.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Eugerres periche» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Bussing, W.A., 1995. Gerreidae. Mojarras. P. 1114-1128. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ Evermann, B.W. i Radcliffe, L., 1917. The fishes of the West Coast of Peru and the Titicaca Basin. Bulletin of the United States National Museum 95: 1-166.
* ↑ Robertson, D. R. i Allen, G. R., 2006. Shore fishes of the tropical eastern Pacific: an information system. Smithsonian Tropical Research Institute, Balboa, Panamà.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Eugnathogobius

Eugnathogobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Eugnathogobius indicus (Larson, 2009)
* Eugnathogobius kabilia (Herre, 1940)
* Eugnathogobius microps (Smith, 1931)
* Eugnathogobius oligactis (Bleeker, 1875)
* Eugnathogobius paludosus (Herre, 1940)
* Eugnathogobius polylepis (Wu & Ni, 1985)
* Eugnathogobius siamensis (Fowler, 1934)
* Eugnathogobius stictos (Larson, 2009)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Larson, H.K., 2009. Review of the gobiid fish genera Eugnathogobius and Pseudogobiopsis (Gobioidei: Gobiidae: Gobionellinae), with descriptions of three new species. The Raffles Bulletin of Zoology, 57 (1): 127-181.
* 1 2 Herre, A. W. C. T., 1940. New species of fishes from the Malay Peninsula and Borneo. Bulletin of the Raffles Museum Núm. 16: 5-26, Pls. 1-20.
* ↑ Smith, H. M., 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873): 1-48, Pl. 1.
* ↑ Wu, H.-L. & Ni, Y., 1985. On two new species of Mugilogobius Smitt (Perciformes: Gobiidae) from China. Zoological Research v. 6 (núm. 4 sup.): 93-98.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)