OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa-fàbrica Casacuberta

La casa-fàbrica Casacuberta era un conjunt d'edificis situats als carrers de les Carretes i Reina Amàlia del Raval de Barcelona, del que només es conserva el primer.

## Història

El 1796, el taverner Jaume Casacuberta va demanar permís per a construir un edifici de planta baixa, entresol i quatre pisos al carrer de les Carretes, segons el projecte del mestre de cases Josep Coll. El 1833, el comerciant Francesc Casacuberta va ampliar la propietat amb l'adquisició en emfiteusi a l'hisendat Feliu Iglesias i Alemany d'una porció de terreny al carrer de la Reina Amàlia, al costat de la fàbrica de Clavell. Tot seguit, va demanar permís per a construir-hi una fàbrica de planta baixa i tres pisos, segons el projecte del mestre de cases Josep Pedrerol i Carbonell. El 1863 es van treure els edificis a subhasta.
En aquest indret hi hagué la fàbrica de filats i teixits de Josep Boix, i posteriorment, la fàbrica de corretges i altres articles de cuir d'Antoni Escardibol, la de cardes i corretges de Bartomeu Mirapeix, la teixits de cotó d'Antoni Ballet (o Vallet).
Cap al 1940, la fàbrica del carrer de la Reina Amàlia va ser adquirida per Francesc Salazar i Pomar per a ampliar-hi la seva asserradora i magatzem de fustes (vegeu piscines Folch i Torres).

## Referències

* ↑ «Jaume Casacuberta. Taverner. Carretes. Cases i botigues. Planta baixa, entresòl més quatre pisos. Edificar». C.XIV Obreria C-73/1796-133. AHCB, 30-08-1796.
* ↑ AHPB, notari Salvador Clos i Gualba, manual 1.254/7, f. 190-191v, 6-5-1833.
* ↑ «Francisco Casacuberta. Comerciant. Reina Amàlia. Quarter 5, barri 4, illa 24. Edificar casa». C.XIV Obreria C-115/1833-143. AHCB, 28-08-1833.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 23-01-1863, p. 762.
* ↑ Diario de Barcelona, 08-03-1863, p. 2180.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 128, 315.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 139.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1885, p. 45 (anuncis).
* ↑ Anuario-Riera, 1897, p. 234.
* ↑ Anuario-Riera, 1897, p. 251.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1896, p. 853.
* ↑ Anuario-Riera, 1902, p. 662.
* ↑ «Piscines Folch i Torres». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Torruella-Tous
# Escut de Palafrugell

L'escut oficial de Palafrugell té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un castell obert d'argent, acostat de dues garbes lligades d'or. Per timbre, una corona de baró, i acoblat en pal darrere l'escut un bordó de prior d'or.

## Història

La primera referència escrita a l'escut heràldic de Palafrugell es troba en el contracte entre la Universitat de Palafrugell i el pintor Lluís Borrassà per pintar un retaule a l'església parroquial de Sant Martí de Palafrugell, signat a Barcelona l'11 de desembre de 1413; l'escut és per tant un dels més antics de Catalunya. Les càrregues heràldiques descrites eren un palau i dues garbes, i els esmalts eren palau de plata, garbes d'or i camper vermell. El castell és propi d'una població amb fortificacions, i les garbes fan referència als recursos agrícoles. Les representacions de l'escut més antigues que s'han localitzat són en les cobertes de dos llibres de clavaria (de 1533 i 1564) del fons de l'Ajuntament de Palafrugell de l'Arxiu Municipal de Palafrugell. Durant els segles XIX i XX consta la utilització de l'escut amb esmalts diferents.
La proposta de timbre realitzada per l'assessor d'heràldica Armand de Fluvià, la qual ha comptat amb el suport de l'Institut d'Estudis Catalans, es deu a la jurisdicció que històricament ha tingut la vila: Palafrugell ha format part d'una baronia eclesiàstica, depenent del Priorat de Santa Anna de Barcelona.
Va ser aprovat el 28 d'abril del 2004 pel Ple de l'Ajuntament de Palafrugell, oficialitzat per la Generalitat el 6 de juliol d'aquell any i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 4182.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2072/2004, de 6 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Palafrugell.» (pdf). DOGC núm. 4182. Generalitat de Catalunya, 26-07-2004. [Consulta: 7 juny 2009].
* ↑ «Escut». Ajuntament de Palafrugell. Arxivat de l'original el 2013-10-09. [Consulta: 13 octubre 2013].
# Copán Ruinas

Copán Ruinas és un municipi al departament hondureny de Copán. La ciutat, situada a prop de la frontera amb Guatemala, és una important porta d'entrada per als turistes que viatgen a les ruïnes precolombines de Copán. Les ruïnes de Copán són Patrimoni de la Humanitat de les Nacions Unides i són famoses per l'escala jeroglífica, les esteles i el museu. El municipi tenia al 2020 censats 43.131 habitants.
Cada any al desembre, la ciutat acull la Conferència sobre Hondures organitzada pel Projecte Hondures. La conferència és una oportunitat per a què les persones i les organitzacions de base debatin formes de millorar la qualitat de vida a Hondures abordant les necessitats socials i econòmiques del país, principalment en les àrees d'educació, salut i construcció de comunitats. El tema de la Conferència sobre Hondures del 18 al 20 d'octubre de 2012 fou "Entendre la situació de seguretat a Hondures".

## Referències

* ↑ https://whc.unesco.org/en/list/129/
* ↑ Proyección del 2020 - Instituto Nacional de Estadística, Honduras
* ↑ «projecthonduras.com». [Consulta: 15 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Proyectos Comunitarios a través del Arte
* Toda la información acerca de Copán y sus ruinas mayas
* Desenvolupament comunitari a través de les arts
# Dolores Franco Mateos

Dolores Franco Mateos (Madrid, 31 d'octubre de 1822-13 de novembre de 1843) va ser una cantant d'òpera soprano espanyola.
Nascuda a Madrid el 31 d'octubre de 1822. Era filla de Juan Franco, natural de Baza, i d'Antonia Mateos, de Vélez-Blanco. Va començar els estudis de solfeig i guitarra a Sevilla amb el mestre Sierra, però que va haver d'interrompre a causa de l'epidèmia del còlera i la mort de la seva mare. Poc després, va tornar a Madrid amb la família, es va matricular al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid el 14 d'octubre de 1839. En només un any va fer molts avenços i la seva veu de soprano va agradar tant que l'empresari del Teatro del Circo, Segundo Colmenares, la va contractar com a prima donna absoluta. Franco es va donar a conèixer en aquesta sala amb peces notables com la Betly i Gemma di Vergy de Donizetti el 1842, per les quals va ser molt aplaudida per la premsa de l'època.
El mateix any va abandonar els escenaris a causa del seu matrimoni amb el compositor Baltasar Saldoni i Remendo, una situació que Nieves Hernández qualifica de paradoxal, atès que el mateix Saldoni es plany moltes vegades que les carreres musicals femenines es trunquessin a causa de les obligacions familiars. Tanmateix, segons Ballesteros, quan va morir se li estaven fent importants ofertes per anar a cantar a l'estranger. Franco va morir de part el 13 de novembre de l'any següent als 21 anys, quan va donar a llum a la seva filla, la qual també va morir durant la infantesa, el 1846.

## Referències

* 1 2 3 4 Saldoni i Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 282.
* 1 2 3 Fernández García, Matías. Parroquía madrileña de San Sebastián. Algunos personajes de su Archivo (en castellà). Madrid: Caparrós Editores, 1995, p. 344.
* ↑ Hernández Romero, Nieves «Educación musical y proyección laboral de las mujeres en el siglo XIX: el Conservatorio de Música de Madrid». Trans. Revista transcultural de música, núm. 15, 9-2011, pàg. 32.
* ↑ Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 224.
* ↑ Saldoni i Remendo, Baltasar. Efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: Imprenta de la Esperanza, 1860, p. 101.
* ↑ Peña y Goñi, Antonio. La ópera española y la música dramática en España en el siglo XIX (en castellà). Madrid: Imprenta y Estereotipia de El Liberal, 1881, p. 206, 255.
# Dolores Trillo y Álvarez

Dolores Trillo y Álvarez (Madrid, 20 d'octubre de 1845 - ?, 1871?) va ser una cantant d'òpera i sarsuela espanyola.
Nascuda a Madrid el 20 d'octubre de 1845. Cursà estudis de solfeig i cant al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid, on es va matricular per primera vegada el 17 de setembre de 1855 en solfeig, i després en cant. Va ser deixebla de Baltasar Saldoni. Va obtenir el primer premi del concurs anual del centre celebrat el 2 de juliol de 1866, i també de lírica dramàtica, concretament mímica aplicada al cant, que cursava amb el mestre Juan Jiménez.
Trillo va captar l'atenció del tenor italià Enrico Tamberlick, quan la va sentir va voler fer-la debutar al Teatre Reial. El debut va ser el 17 de maig de 1867, durant la representació d'Otello, en la qual va cantar, al costat de Tamberlick i de Constance Nantier-Didiée, la part de Desdèmona al tercer acte, amb un èxit extraordinari. A partir de llavors, va cantar als principals teatres d'Espanya en qualitat de prima donna, tant en sarsueles com òperes. El 1869 va cantar al Teatre Grand de Bèlgica Il Trovatore i Ernani com a prima donna absoluta, en què va assolir un èxit força notable. Malgrat tot, poc després va haver de rescindir el seu contracte a causa d'una greu malaltia.
Segons Ballesteros va morir el 1871, si bé Saldoni el 1880 no esmenta cap data.

## Referències

* 1 2 3 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 629.
* 1 2 3 4 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 3. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 263.
* ↑ Morales Villar, María del Coral; Soria Tomás, Guadalupe «La formación lírico-dramática a través del magisterio de Antonio Cordero y Juan Jiménez (1857-1868)». Acotaciones, núm. 35, 2015, pàg. 26.
# Dolors Delhom i de Mena

Dolors Delhom (Barcelona, 13 d'agost de 1867 - 13 de maig de 1912) va ser una primera actriu catalana de finals del segle xix i principis del segle xx.

## Entorn familiar

Filla de Josep Delhom i Julià, professor de cal·ligrafia natural de Figueres, i de la també primera actriu Carlota de Mena, natural de Tortosa, es va casar als 19 anys amb Ricard Esteve i Abella, natural de Santa Coloma de Farners, que morí molt jove, al 1893. En segones núpcies es casà amb el primer actor Enric Borràs, amb qui va tenir un fill, Enric Borràs i Delhom.

## Trajectòria professional

Havent començat la carrera teatral al costat de la mare, Carlota de Mena, en els papers de dama jove, assolí la seva etapa de plenitud com a primera actriu al Teatre Romea, de Barcelona. També anà a Madrid, on actuà en el Teatre de la Comedia. Entre les obres que estrenà es poden destacar Mossèn Janot, El Camí del sol o Mar i cel, d'Àngel Guimerà; Els vells o La mare eterna, d'Ignasi Iglésias; El místic, de Santiago Rusiñol.
* 1886, 7 de desembre. En el paper de Rosina a l'obra María Menotti o la loca de los Alpes, d'Alfredo Moreno Gil. Estrenada al teatre Catalunya de Barcelona.
* 1887, 3 de març. En el paper de Mujer 3ª/Moza 2ª a l'obra El maldito o un río de oro, d'Eloy Perillán Buxó. Estrenada al teatre Catalunya de Barcelona.
* 1899, 31 de gener. En el paper de Candiona a l'obra La farsa, d'Àngel Guimerà. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1902, 11 de març. En el paper de Daniela a l'obra La pecadora, d'Àngel Guimerà. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1902, 18 de novembre. En el paper d'Amèlia a l'obra Aigua que corre, d'Àngel Guimerà. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1903, 6 de febrer. En el paper d'Engracieta, 23 anys a l'obra Els vells, d'Ignasi Iglésias. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1903, 16 d'octubre. En el paper de Santuzza a l'obra Cavalleria Rusticana, de Giovanni Verga, adaptació catalana de Carles Costa i Josep Maria Jordà. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1903, 5 de desembre. En el paper de Marta (22 anys) a l'obra El místic, de Santiago Rusiñol. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.

## Referències

* ↑ Registre de defuncions. Any 1912. Registre núm.2319. Jutjat Universitat. Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona
* ↑ Dolors Delhom a Enciclopèdia.cat.
* 1 2 «DONYA DOLORS DELHOM, eminent actriu...». El Teatre Català, núm. 12, 18-05-1912, pàg. 3 i següents.
* ↑ Registre de Matrimonis. Any 1887. Registre núm.1122. Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona
* ↑ «Dolors Delhom». La Escena catalana: setmanari català de literatura, dedicat a fomentar el teatre de la terra: Núm. 293, 18-05-1912, pàg. 8. Arxivat de l'original el 3 d’abril 2023 [Consulta: 3 d’abril 2023].
# Domenico Fenocchio

Domenico Fenocchio (Ghedi, 7 de febrer de 1913 - Brescia, 27 de març de 2007) fou un pilot de motociclisme italià que destacà en competicions de motocròs i enduro durant la dècada de 1950, havent aconseguit entre altres èxits tres Campionats d'Itàlia de motocròs.

## Biografia

Enxampat enmig de la Segona Guerra Mundial, Fenocchio va haver de fer més de vuit anys de servei militar com a missatger motociclista. Un cop llicenciat, debutà en competició als Sis Dies Internacionals de 1948, celebrats a San Remo, havent-hi d'abandonar. Poc després es va comprar una Matchless 350 (anteriorment emprada per a usos militars) i hi va començar a competir en motocròs. Sovint feia servir aquella mateixa moto per a desplaçar-se al lloc de la cursa, llevant-li matrícula i llums i canviant-li els s un cop arribat.
Durant els seus primers anys d'activitat, Fenocchio competia en diverses especialitats (velocitat, motocròs, regularitat i gimcanes), amb tota mena de mitjans, fins que el 1952 entrà a formar part de l'equip oficial de Gilera. Aquell mateix fou quart a la Milano-Taranto amb una Gilera Nettuno 250. El 1953 va guanyar també el Trofeo Nazionale Gincane i va participar en el Motogiro d'Italia amb una Gilera 150 Sport, retirant-se a la segona etapa després d'un tercer lloc a la primera jornada. El 1955 va guanyar la Milano-Taranto en categoria 500 cc Sport, assolint-hi el quart lloc a la general. Cal esmentar també quatre participacions seves a la Mille Miglia, dues de les quals en categoria 750.
Tot i que Gilera el destinà principalment a les competicions de regularitat (nom que rebia antigament l'enduro), el brescià obtingué també excel·lents resultats en motocròs: entre 1953 i 1955 guanyà tres campionats d'Itàlia de 500 cc. Per tal de competir en aquesta disciplina, Fenocchio va adquirir una Gilera Saturno Cross, amb la qual podia alhora competir a l'estranger, on els premis eren més atractius. Pel que fa a la regularitat, n'obtingué el subcampionat al Trofeu FMI de 1953 i sengles medalles d'or als Sis Dies dels anys 1954, 1956 i 1958, així com la victòria a la novena edició de la Valli Bergamasche, el 1956.
Fenocchio abandonà la competició oficial el 1959 (tot i que alternà algunes aparicions en curses locals fins al 1970) i va iniciar la seva activitat comercial com a distribuïdor i reparador de Gilera a Brescia.

## Referències

* ↑ «Gilera (1909 – 1981)» (en italià). Six-days.org. [Consulta: 7 febrer 2013].

## Bibliografia

* Bianchi, Carlo «Pilota tutto fare» (en italià). Motociclismo d'Epoca. Edisport [Milà], núm. 6/2007, 2007.
* Conti, Paolo «Domenico Fenocchio l'importante è correre» (en italià). Legend Bike, núm. 55/1997, 1997.

## Enllaços externs

* Fòrum sobre les antigues Gilera i Domenico Fenocchio (italià)
# Domenico Mazzocchi

Domenico Mazzocchi (Civita Castellana, 1592 - 21 de gener de 1665) fou un compositor italià de principis del Barroc.
Era germà de Virgili, també compositor, fou doctor en Dret civil i canònic i residí a Roma la major part de la seva vida. Aquest compositor fou el primer a emprar els signes < > per a indicar en música l'augment i disminució de la intensitat dels sons.
Va escriure la música de:
* La catena d'Adone, (òpera),
* Il martirio d'SS. Abbundio ed Abbundanzio, (oratori),
* Maziano e Giovanni, (oratori),
* Musiche morali, (Roma, 1625),
* Motteti, (Roma, 1628)
* Madrigali, (Roma, 1638),
* Tutti li versi latini del Som. Pont. Urbano VIII posti in musica, (Roma, 1638),
* Madrigali a 4 e 5 voci concertati con instrumenti, (Roma, 1640).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1401 (ISBN 84-239-4533-2)
# Domingo Illa i Ventura

Domingo Illa i Ventura (c. 1953 - 14 de juny de 2022), conegut com a Mingo Illa, fou un pilot de motocròs català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970 i començaments de la de 1980.
Paleta de professió, Illa començà a competir el 1970, a 16 anys, quan es tragué la llicència júnior i s'inscrigué en el Motocròs d'Esplugues. L'any següent ja aconseguí 24 victòries, de manera que el 1972 passà a la categoria superior, aconseguint acabar el Campionat d'Espanya de motocròs de 250cc en onzena posició. Des d'aleshores, sempre com a pilot semi-privat, Illa anà classificant-se regularment dins els 10 primers del campionat d'Espanya des del 1973 fins al 1981 (llevat de la temporada de 1975, quan va fer el servei militar), sovint dins la categoria dels 250cc tret del 1981, el seu millor any, en què fou tercer als 125cc.

## Palmarès al Campionat d'Espanya

| Any | Motocicleta | 500 cc | 250 cc | 125 cc |
| 1972 | Montesa | - | 11è | ? |
| 1973 | Montesa | - | 8è | ? |
| 1974 | Montesa | - | 9è | - |
| 1975 | Montesa | - | 17è | - |
| 1976 | Montesa | 6è | 6è | - |
| 1977 | Montesa | - | 7è | - |
| 1978 | Montesa | 4t | 4t | - |
| 1979 | Montesa | - | 10è | - |
| 1980 | Montesa/Gilera | - | 8è | 6è |
| 1981 | Montesa/Gilera | ? | ? | 3r |

## Referències

* 1 2 Domingo, Josep «Domingo Illa: El más veterano» (en castellà). SOLO MOTO. Solo Moto [Barcelona], núm. 205, 07-09-1979, p. 11-13.
* ↑ «Igualada Hoquei Club» (en castellà). twitter.com. Igualada Hoquei Club, 15-06-2022. [Consulta: 16 juny 2022].

## Enllaços externs

* Vídeo d'homenatge a Domingo Illa
# Dona amb barret blanc (Pablo Picasso)

Dona amb barret blanc (Femme au chapeau blanc) és un oli sobre tela de 118 × 91 cm pintat per Pablo Picasso l'any 1921 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Paul Guillaume va adquirir aquest quadre l'any 1929. La identitat de la model no se sap del cert. Michel Hoog recorda que "Picasso va representar diverses vegades aquesta dona (el rostre de la qual evoca vagament el de la seua muller Olga Khokhlova) amb el mateix barret, sola o bé amb una altra dona amb capell."

## Descripció

Picasso va pintar aquesta dona amb el mateix barret diverses vegades. En aquesta versió, la model està asseguda, amb el colze recolzat al respatller de la cadira, mentre que l'altra mà descansa delicadament sobre el seu genoll. El seu rostre (suau i potent) ofereix la imatge d'una persona immersa en els seus pensaments.
Una certa monumentalitat en aquesta dona recorda les Banyistes, pintades en els mateixos anys. Igualment té d'aquelles figures la immobilitat i la mateixa mirada fixa i absent. Però ací la paleta és més clara i acolorida. El blau de la brusa, el blanc de la faldilla i el vermell del respatller componen al mig de la tela un motiu tricolor i se suavitzen amb tocs de grisos i marrons, donant al conjunt l'aspecte d'un gran pastís amb colors apagats. La pinzellada és aparent en l'execució del fons i en la dels plecs esquemàtics de la faldilla, i els modelats estan simplificats, excepte en el rostre, tractat amb més finesa.
Hi ha diverses influències evidents en aquesta pintura: els individus pensarosos de Jean-François Millet i la pintura de Corot (Picasso posseïa un quadre d'aquest darrer, Dona italiana asseguda). En tota l'obra de Picasso, l'obra més propera a aquesta Dona amb barret blanc és un gran dibuix de la col·lecció Marina Picasso en què una dona subjecta un llibre amb la seua mà esquerra: Dona amb llibre d'oració.

## Referències

* 1 2 3 4 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 240-241.
* ↑ Musée de l'Orangerie. Catalogue de la Collection Jean Walter et Paul Guillaume, París, Réunion des musées nationaux (1984) 1990, núm. 75, pàg. 168.
* 1 2 3 4 5 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Flickr.
* LessingImages Arxivat 2016-09-11 a Wayback Machine. (anglès).
# Protoplast (religió)

El terme protoplast indica les figures mítiques considerades com els primers humans. Poden ser una parella d'home i dona o solament un humà que origina la resta d'individus del planeta, com Adam i Eva segons el Gènesi o Ask i Embla a la mitologia nòrdica. Els protoplasts poden ser també els membres de la segona generació, aquells que després d'un cataclisme còsmic, com el diluvi universal, sobreviuen i donen origen a les següents generacions humanes (com Deucalió i Pirra entre els grecs). Usualment els protoplasts formen part de la creació, ja que els déus donen peu, de manera voluntària o no, a una nova raça d'éssers mortals i aquests es reprodueixen fins poblar la Terra. No es consideren protoplasts els pares o mares d'un llinatge concret o, dins del mite fundacional de cada poble, l'avantpassat primer d'una comunitat. Els protoplasts poden tenir un llinatge establert fins al present o una altra figura de renom, com la genealogia de Jesús, o bé ser solament figures simbòliques que donen peu posteriorment a tot un conjunt d'herois i individus corrents.

## Referències

* ↑ Norris, Pamela (1998). The Story of Eve. MacMillan Books.
* ↑ Campbell, Joseph. The Masks of God: Primitive Mythology. New York: Penguin Books, 1976.
# Varenna

Varenna (Comasco, Lecchese: Varena) és una comune (municipi) al llac de Como a la província de Lecco a la regió italiana de Llombardia, situat a uns 60 km al nord de Milà i a uns 20 km al nord-oest de Lecco.
Varenna va ser fundada per pescadors locals l'any 769 i més tard es va aliar amb la comuna de Milà. El 1126 va ser destruït per la comuna rival de Como, i més tard va rebre els refugiats de l’Isola Comacina, que havien tingut la mateixa sort (1169).
Varenna limita amb els municipis següents: Esino Lario, Lierna, Oliveto Lario, Perledo. Els principals llocs d'interès són el Castello di Vezio, un petit museu dedicat al Lariosaurus (un rèptil marí del Triàsic mitjà relacionat amb les tortugues), així com els bells jardins de Villa Monastero. A l'altra banda del llac a la província de Como hi ha: Bellagio, Griante i Menaggio.
Villa Monastero, entre Varenna i Fiumelatte és avui dia un museu, jardí botànic i centre de convencions. Va ser fundat com a monestir cistercenc al segle XI o XII. Està servit per l'estació de Varenna-Esino-Perledo, al ferrocarril Tirano-Lecco.

## Gent

* Giovanni Battista Pirelli (1848–1932), empresari, enginyer i polític que va fundar Pirelli & C. a Milà el 1872.

## Galeria

* Vecchio Porto.
* Plaça San Giorgio.

## Referències

* ↑ «Principali statistiche geografiche sui comuni – Istat». [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ Lombardia: esclusa Milano. 10a ed. Milano: Touring Club Italiano, 2001. ISBN 978-88-365-1325-3.
* ↑ Polvani, G. «VII II fascieolo delle lezioni svolte a varenna, nella villa monastero, nel corso internazionale di fisica del 1954». Il Nuovo Cimento, 2, S2, 1-1955, pàg. 487–489. DOI: 10.1007/bf02822075. ISSN: 0029-6341.
# Donje Dubrave

Donje Dubrave és una pedania de la ciutat d'Ogulin (comtat de Karlovac) a Croàcia. El 2011 tenia 199 habitants.
La seva primera menció a les fonts històriques es remunta al 1658. Era un assentament d'emigrants ortodoxos refugiats de Bòsnia que era ocupada per els otomans.

## Referències

* ↑ Names. United States Board on Geographic Names. Gazetteer - United States Board on Geographic Names: Official Standard Names Approved by the United States Board on Geographic Names (en anglès). Washington: U.S. Army Topographic Command, Geographic Names Division., 1961, p. 91 (Gazetteer núm. 55).
* ↑ «Central Bureau of Statistics» (en anglès). Govern de Croàcia, 2011. [Consulta: 23 desembre 2021].
* ↑ Begović, Nedim. Law, state and religion in Bosnia and Herzegovina (en anglès). Abingdon, Oxon ; New York: Routledge, 2021. ISBN 978-0-429-26668-3.