OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Otger

Otger fou el darrer comte privatiu de Girona, amb el pagus annex de Besalú (ca. 862 - ca. 870). Se'l podria identificar amb un Otger que s'esmenta a l'acte d'un judici del 850 com a fidel del comte Guifré I de Girona (848-853? o 862?).
A la tardor del 861 el rei Carles el Calb va planejar espoliar a Carles de Provença, fill de Lotari I, però va fracassar quan el regne de Provença, sota la direcció del regent Gerard del Rosselló va fer front a l'intent annexionista. Això va causar malestar, sigui pel fracàs o sigui per la injustícia. Més nobles es giraren contra Carles i entre ells sembla que Humfrid de Septimània i Gòtia. Carles l'Infant d'Aquitània, instigat pel conseller Esteve es va revoltar igualment. Tot el sud s'escapà del control de Carles el Calb. Aquest llavors va fer acusar immediatament a Humfrid d'infidelitat. Sembla que el 19 d'agost del 862 Humfrid ja havia estat desposseït dels seus honors i investit un tal Sunyer, potser l'antic comte d'Empúries Sunyer I o potser el seu fill Sunyer II o potser un altre magnat, del qual no se sap res, però que no va poder prendre possessió perquè Humfrid restava rebel als seus dominis. Pel que se sap només es van poder ocupar els comtats d'Empúries i Peralada (entregats a Sunyer II i Delà, fills de Sunyer I) i Girona i Besalú (que haurien estat entregats a Otger) però Barcelona, Osona, Narbona, Agde, Besiers, Melguelh i Nimes, restaren en mans d'Humfrid.
D'Otger només se sap que el 866 era a Quierzy per sol·licitar del rei un precepte per al monestir de Sant Julià del Mont, del pagus de Besalú, que el sobirà li va concedir. El 869 Carles el Calb atorgà un nou precepte, favorable aquesta vegada a un tal Dodó, "vassall del fidel Otger", que no se sap segur si es refereix al comte d'aquest nom. Hauria mort al voltant del 870. Just vers aquest any el rei va reassignar els comtats i Girona amb el pagus de Besalú foren agregats altre cop al comtat de Barcelona i Osona (amb els quals tradicionalment estaven units) que des del 864 posseïa Bernat de Gòtia.

## Referències

* Abadal, Els comtes catalans
* J. M. Salrach, Formació nacional de Catalunya
# Giulio Alary

Jules Eugene Abraham Alary, també conegut com a Giulio Eugenio Abramo Alari, (Màntua, 16 de març de 1814 - Passy-lès-Paris, barri de París, 17 d'abril de 1890) fou un compositor italià de pares francesos.
Desenvolupà càrrecs professionals de molta importància. Se li deuen diverses composicions dramàtiques, algunes de les quals foren molt celebrades, entre elles Rosmonda (òpera). Redemptio (misteri en cinc parts), Le tre nozze (París, 1851), Sardanapalo, Lorgue de Barbarie (opereta), La beauté du diable (opereta), La Voix humaine (òpera), La locanda gratis (òpera) i nombroses composicions de música de cambra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 41 (ISBN 84-239-4504-9)

## Referències

* ↑ André, Naomi Adele. Voicing Gender: Castrati, Travesti, and the Second Woman in Early-nineteenth-century Italian Opera. Indiana University Press, 2006, p. 203. ISBN 0-253-34644-4.
* ↑ Meyerbeer, Giacomo. The Diaries of Giacomo Meyerbeer: 1791-1839. Fairleigh Dickinson Univ Press, 1999, p. 87. ISBN 978-0-8386-3789-0.
# Giulio Belli

Giulio Belli (Longiano, 1560 $^{(Gregorià)}$ - Imola, dècada del 1620) fou un compositor italià de principis del Renaixement.
Fou canonge menor a Longiano i mestre de capella a Osimo, Imola i Venècia. Fou també un notable organista.
Va escriure nombroses obres, de les quals se'n publicaren: Cançons (Milà, 1586); Misses a cinc veus (Venècia, 1597); Misses a quatre veus (1599); Misses, lletanies i concerts religiosos (1600, 1605, 1607 i 1613); Salms per a vespres (1600, 1604 i 1615), i Misses a quatre, cinc, sis i vuit veus (1608).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1575-76 (ISBN 84-239-4507-3)
# Giuseppe Giordani

Giuseppe Giordani (Nàpols, 19 de desembre de 1751 - Fermo, 4 de gener de 1798) fou un compositor italià.
També era conegut amb el renom d’Il Giordanello. Als divuit anys va escriure per al teatre de Pisa la seva primera obra, titulada L'astuto in imbroglio. Es traslladà a Londres, i allà, a més de compondre va donar lliçons de composició, tenint entre els seus alumnes l'irlandès Thomas Simpson Cooke, tornà a Itàlia, al seu retorn, va escriure diverses òperes, unes serioses i altres bufes, que es representaren en punts diversos.
Morí a Lisboa on havia estat cridat per encarregar-se del Teatre Italià. Les seves òperes en total de 29, restaren durant alguns anys en el favor del públic d'Itàlia i Londres.
També va escriure abundant música de cambra, entre elles sis concerts per a violí. Cinc quaderns de cançons per a una sola veu gaudiren de certa popularitat. Quan va morir era mestre de capella de la catedral de Ferro.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 158. (ISBN 84-239-4515-4)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 138 (ISBN 84-239-4526-X)
# Giuseppe Lillo

Giuseppe Lillo (Galatina, Pulla, 26 de febrer de 1814 - Nàpols, Campània, 4 de febrer de 1863) fou un compositor dramàtic i professor de música italià.
Era fill d'un distingit mestre de capella de Galatina, del que rebé les primeres lliçons musicals: traslladat a Nàpols, entrà en el col·legi de música de S. Pietro de Magella, i després en el Conservatori (1826), on estudià piano, harmonia, contrapunt i composició i feu executar una missa a quatre veus i orquestra i un Dixit Dominus.
El seu primer assaig per al teatre fou l'opereta La moglie per veintiquatro'ore, representada en la petita escena del Liceu Musical, a la que li seguiren l'òpera bufa Il giviello, estrenada amb èxit en el Teatre Nou de Nàpols el 1836 i aplaudida també a Florència dos anys més tard,

## Obres

* Odda di Bemaur, drama musical (Nàpols, 1837 i Milà, 1840).
* Rosamunda, (Venècia, 1838).
* Alisia di Rieux, (Roma, 1838).
* Il conte di Chalais, (Nàpols, 1840).
* La modista, (Florència, 1840).
* L'osteria di Andujar, (Nàpols, 1841 i Milà 1843).
* Cristina di Scozia, (Nàpols, 1841).
* Lara, drama musical (Nàpols, 1843).
* Il mulatto, òpera semi-seriosa (Torí, 1846).
* Caterina Howard, (Nàpols, 1849).
* Delfina la Gioventú di Shakespeare, (Nàpols, 1851).
* Ser Babbeo, (Nàpols, 1853).
* Il figlio della schiava, (Nàpols, 1853).
Fou un notable pianista, a Nàpols es dedicà amb èxit a l'ensenyança del piano, tenint entre els seus alumnes de piano en Gustavo Tofano; també era professor d'harmonia i contrapunt en el Conservatori. El 1861 fou traslladat a una casa de salut d'Aversa, a causa d'un atac de bogeria furiosa, i al cap de dos anys una malaltia medul·lar li ocasionà la mort.

## Anàlisi tècnica

Diu un dels seus crítics que Lillo no tenia cap de les qualitats característiques del compositor dramàtic, i que en canvi era un pianista de primer orde. A més de les òperes citades va compondre, diverses misses, lletanies, un Credo, un Te Deum, simfonies fúnebres, música instrumental, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30. pàgs. 732-33 (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 359 (ISBN 84-239-4562-6)
# Giuseppe Magagnini

Giuseppe Magagnini fou un compositor italià del segle xix.
Estudià al Conservatori de Milà. És autor de l'òpera Giovanna di Castiglia i de l'òpera bufa Osman, pascià d'Egitto: va compondre, a més, diverses melodies vocals i altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 40 (ISBN 84-239-4532-4)
# Giuseppe Napoli

Giuseppe Napoli (nascut el 1852, no es tenen més dades biogràfiques d'aquest músic).
Fou professor de cant a Bari, i se li deuen Elementi musicali (1883), Elementi di musica, ad uso delle R. Scuole normali (1896).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 1055. (ISBN 84-239-4537-5)
# Giusto Dacci

Giusto Severo Pertinace Dacci (Parma, 1 de setembre de 1840 – idem. 5 d'abril de 1915), fou un compositor i musicòleg italià.
A més d'algunes romances i fantasies, se li deu en el terreny tècnic: El músic perfecte, Elements musicals, Gramàtica musical, i Tractat teòric i pràctic d'harmonia simple i composta.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 745. (ISBN 84-239-4517-0)
# Glandulocauda melanopleura

Glandulocauda melanopleura és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Iguaçú al Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Ann. Carnegie Mus. v. 8 (núm. 1). 164-181.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1911. New characins in the collection of the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1): 164-181, Pls. 4-9.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Rosa, R.S. i N.A. Menezes 1996. Relaçao preliminar das espécies de peixes (Pisces, Elasmobranchii, Actinopterygii) Ameaçadas no Brasil. Revta bras. Zool. 13(3):647-667.
* Weitzman, S.H., N.A. Menezes i J.R. Burns 1996. Species of the Glandulocaudine Tetra Tribe Glandulocaudini: The genus Mimagoniates. Trop.Fish Hobbyist 19(6):184-194.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Glauc de Creta

Segons la mitologia grega, Glauc (en grec antic: Γλαῦκος, Glaukos) va ser un príncep cretenc, fill de Minos i de Pasífae.
De jove, estava jugant a la pilota o empaitant un ratolí quan va caure en una gerra plena de mel i va morir. Minos el va buscar molt de temps, fins que va aconseguir trobar el cadàver gràcies a l'oracle de Delfos o al mateix Apol·lo i se li va prometre que el tornaria a veure viu. Els curets van advertir Minos que només un home podria tornar la vida a Glauc, aquell que sabés descriure millor el color d'una vaca dels ramats del rei que canviava de tonalitat tres vegades al dia. Primer era blanca, cap al migdia passava a ser vermella i al vespre era absolutament negra. L'endemà repetia el canvi de colors. Minos va reunir els homes més savis de Creta i els demanà que descrivissin el color de la vaca màgica. Només un home, el corinti Poliïdos, fill de Cèran, va entendre l'oracle i va respondre que la vaca tenia el color de la móra. Aquest fruit primer és de color blanc, després es fa vermellós i al madurar és completament negre. Minos va considerar que Poliïd havia resolt l'endevinalla i el tancà amb el cadàver, ordenant-li que tornés Glauc a la vida. Poliïd va quedar astorat en veure que una serp entrava a la sala on estava i es dirigia cap el cadàver. Amb por que l'animal se'l mengés o el fes malbé, el va matar. Però va entrar una segona serp que quan va veure la seva companya morta marxà i tornà de seguida amb una herba a la boca, amb la que tocà la seva companya. La serp morta va ressuscitar, i Poliïd va aconseguir l'herba amb la que va fregar Glauc, que va tornar a la vida.
Minos però, no es va sentir completament satisfet. Va ordenar a Poliïd que abans de marxar a la seva pàtria, Corint (o potser Argos), ensenyés l'art de l'endevinació a Glauc. Així ho va fer, però al moment de sortir de l'illa, Poliïd li va fer un conjur escopint-li dins la boca, amb el qual Glauc va oblidar tot el que havia après.
Segons altres versions, no va ser Poliïd qui va ressuscitar Glauc, sinó Asclepi.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 217. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p- 101. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Glossanodon australis

Glossanodon australis és una espècie de peix pertanyent a la família dels argentínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 19,1 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat que viu entre 140 i 331 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental: davant les costes de l'est d'Austràlia, incloent-hi el mar de Tasmània.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Guichenot A., 1867. Ichthyologie. III. L'Argentine léioglosse, nouveau genre de Salmonoïdes. Ann. Soc. Linn. Départ. Maine-et-Loire v. 9. 15-17.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kobyliansky, S. G., 1998. Four new Indo-Pacific species and a new key to species of the genus Glossanodon (Argentinidae). Voprosy Ikhtiologii v. 38 (núm. 6): 725-736.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kobilyansky, S.G., 1998. Four new Indo-Pacific species and a new key to species of the genus Glossanodon (Argentinidae). J. Ichthyol. 38(9):697-707.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# August Barbereau

August Barbereau (París, 14 de novembre de 1799 - 14 de juliol de 1879) fou un compositor i teòric de la música francès.
Ingressà al Conservatori el 1810 i assolí nombrosos premis; el 1824 publicà la seva cantata titulada Inés Sorel, que li'n valgué el primer premi de composició i l'ésser enviat a Roma com a pensionista del Govern, passant poc més tard a Alemanya.
De tornada a París dirigí les orquestres de diversos teatres, especialment del Teatre Italià (1836-38), i reemplaçà en Seghers com a director de la Societat de Santa Cecília, lloc que conservà fins a la dissolució d'aquella Societat. Durant molt de temps substituí Reicha, que havia estat el seu mestre, en la classe de composició del Conservatori, figurant entre els seus deixebles Maurice Henri Decourcelle, Thomas, Durutte i Guiraud, fins que es creà la càtedra d'Histoire musicale el 1872 que li fou concedida.
Va escriure la partitura de l'òpera Les Sybarites de Florence, i en col·laboració diverses simfonies i música de concert; però el realment important de l'obra de Barbereau són els seus treballs teòrics, entre els quals destaca el Traité d'harmonie théorique et pratique (1843-1845), considerat com l'obra més científica publicada fins llavors sobre aquesta matèria pels punts de vista que desenvolupa, tractat amb tanta profunditat com encert, per més que vegades resulta una mica difús i mancat de mètode en la seva exposició.
Com a complement d'aquesta obra publicà un curiós Étude sur l'origine du système musical (París, 1852), que donà peu a grans polèmiques.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1237, (ISBN 84-239-4517-0)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 07, pàg. 678 (ISBN 84-239-4507-3)
# Organització Nacional Kuki

L'Organització Nacional Kuki (Kuki National Organisation KNO) és una organització política de l'Índia i Birmània qualificada a si mateixa de govern provisional de Zale’n-gam, fundada el 1988 a Jangmol-Dingpi a la frontera entre Birmània i l'Índia on es va decidir formar també l'Exèrcit Nacional Kuki dirigit per Pu Thangkholun, amb suport de l'Exèrcit de la Independència Katxin (KIA). El president fou Robert Haokip al mateix temps comandant suprem de l'Exèrcit.
Progressivament diverses organitzacions armades van acceptar la seva direcció política:
* Exèrcit Nacional Kuki (Kuki National Army)
* Front Nacional Kuki-Consell Militar (Kuki National Front-Millitary Council) de German Haokip
* Front Nacional Kuki-Zogam (Kuki National Front-Zogam) de Joshua Haokip
* Exèrcit Socialista Revolucionari Unit (United Socialist Revolutionary Army) de Lalminthang Vaiphei
* Front Revolucionari Zomi (Zomi Revolutionary Front) de Pasong Paite
* Voluntaris de la Defensa Zou (Zou Defence Volunteer) de Pakap Anthony Zou
* Exèrcit Revolucionari Unit Komrem (United Komrem Revolutionary Army) de Thangboi Karong
* Exèrcit Nacional Hmar (Hmar National Army) de Thangsang Hmar
* Exèrcit d'Alliberament Kuki (Kuki Liberation Army) de Khaikam Touthang
* Exèrcit Revolucionari Kuki (Kuki Revolutinary Army) de George Chongloi (i Front Revolucionari Kuki)
* Exèrcit Unit d'Alliberament de les Minories (United Minorities Liberation Army) de Kophan Khaling; escissió de l'Exèrcit Unit d'Alliberament Kuki (United Kuki Liberation Army) i Front Unit d'Alliberament Kuki,
* Exèrcit Revolucionari Pakan (Pakan Revolutionary Army), de Jetky Anal. És una escisisó de l'Exèrcit Revolucionari Kuki (Kuki Revolutionary Army)
Va suspendre les operacions a l'Índia l'agost de 2005 i va signar una treva amb el govern central i l'estat de Manipur el 20 de maig de 2008, que va durar fins al 2023- La participació en la Guerra civil de Myanmar des de 2021 al costat d'altres grups insurgents els va facilitar armes sofisticades i en 2023 va esclatar la violència a Manipur entre els meitei que viuen a la Vall de Manipur, majoritàriament hindús, i els kuki, que viuen a les altures i son principalment cristians, per beneficis econòmics, treballs governamentals i quotes d'educació, amb més de 225 morts i 60.000 desplaçats.

## Referències

* ↑ Zou, S. Thangboi «Emergent Micro-National Communities: The Logic of Kuki-Chin Armed Struggle in Manipur» (en anglès). Strategic Analysis, 36, 12, 2012, pàg. 315-327 [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ Patel, Shivam. «Fighters from Myanmar civil war aggravate bitter ethnic conflict in India» (en anglès). Reuters, 20-12-2024. [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «At least five killed as ethnic violence flares in India’s Manipur» (en anglès). al Jazeera, 07-09-2024. [Consulta: 6 març 2025].

## Enllaços externs

* Dades de la KNO Arxivat 2010-08-19 a Wayback Machine.
# Jove Teatre Regina

El Jove Teatre Regina és un espai teatral ubicat al carrer Sèneca núm. 22 de Barcelona.
Va obrir les portes l'any 1988 i és la seu estable de la Companyia La Trepa. Especialitzat en teatre infantil i juvenil. Anteriorment havia estat Cinema Regina i Teatre Regina.

## Fons

El Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques conserva 234 fotografies del Jove Teatre Regina. Es poden trobar a l'escena digital del MAE.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre
* Article de premsa sobre l'obertura del Teatre Regina

## Referències

* ↑ Escena Digital - fotografies del Jove Teatre Regina
# Pierre Joris

Pierre Joris (Estrasburg, 14 de juliol de 1946 - Nova York, 27 de febrer de 2025) va ser un poeta, traductor i assagista luxemburguès nascut a França. Va viure a Luxemburg, França, Anglaterra, Algèria i els Estats Units d'Amèrica, on va treballar com a professor de poesia i poètica a la Universitat d'Albany. Va publicar més de quaranta llibres, entre els que destaquen els llibres de poemes Aljibar I (2007), Aljibar II (2008) i Meditations on the Stations of Mansour Al-Hallaj 1-21(2006), i el llibre d'assaigs Justifying the Margins: Essays 1990-2006 (2008). El 2007 també va editar el CD de spoken word i música Routes, not Roots.
Entre les seves traduccions destaquen Paul Celan: Selections (2005), i Lightduress (2005) també de Paul Celan, que va rebre el premi PEN Poetry Translation Award del 2005. Així mateix, va editar amb Jerome Rothenberg les antologies Poems for the Millennium (volum I & II) (1995 i 1998), guardonades amb el premi PEN Oakland-Josephine Miles Literary Award, i Pablo Picasso, The Burial of the Count of Orgaz & Other Poems.

## Referències

* ↑ «Am Alter vun 78 Joer: De Lëtzebuerger Auteur Pierre Joris ass gestuerwen» (en luxemburguès). [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Under the Language: A Conversation with Pierre Joris on Paul Celan», 20-01-2021. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Pierre Joris». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Eusebi Fargas i Alió

Eusebi Fargas i Alió (Olot, Garrotxa, 1846 - Sant Carles de la Ràpita, Montsià, 1916) va ésser mestre a Sant Carles de la Ràpita durant trenta-nou anys fins a la seua jubilació el 1912.
Fundà l'entitat Foment Rapitenc i, amb altres rapitencs, fundà el primer periòdic local del segle xx: La Ràpita (1909).
Introductor del catalanisme polític a Sant Carles de la Ràpita, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, sota el guiatge de la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 106
# Exèrcit Nacional Kuki

L'Exèrcit Nacional Kuki (Kuki National Army) és una organització militar de l'ètnia kuki del nord-est de l'Índia, creada per Suvitulon Hoakip el juny de 1991, sota direcció de la branca política, l'Organització Nacional Kuki (Kuki National Organization).
Els kukis són una branca de l'ètnia Chin o Xin i tenen com a objectiu la creació del Kukiland o Zale'n-gam amb els territoris dels kukis a Nagaland i a Manipur i a Birmània, mitjançant la lluita armada. La seva activitat principal és la zona fronterera amb Myanmar. Té almenys 600 combatents i està aliada al Consell Nacional Socialista de Nagaland (Kaplang) i al Front Unit d'Alliberament d'Assam i és membre de l'Indo Burma Revolutionary Front (IBRF). Inicialment va rebre suport de l'Exèrcit d'Independència Kachin.
Està en guerra amb els naga i els paites i en aquesta lluita rep el suport encobert de l'Índia.
Va suspendre les operacions a l'Índia l'agost de 2005 i va signar una treva amb el govern central i l'estat de Manipur el 20 de maig de 2008, que va durar fins al 2023- La participació en la Guerra civil de Myanmar des de 2021 al costat d'altres grups insurgents els va facilitar armes sofisticades i en 2023 va esclatar la violència a Manipur entre els meitei que viuen a la Vall de Manipur, majoritàriament hindús, i els kuki, que viuen a les altures i son principalment cristians, per beneficis econòmics, treballs governamentals i quotes d'educació, amb més de 225 morts i 60.000 desplaçats.

## Referències

* ↑ Zou, S. Thangboi «Emergent Micro-National Communities: The Logic of Kuki-Chin Armed Struggle in Manipur» (en anglès). Strategic Analysis, 36, 12, 2012, pàg. 315-327 [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ Patel, Shivam. «Fighters from Myanmar civil war aggravate bitter ethnic conflict in India» (en anglès). Reuters, 20-12-2024. [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «At least five killed as ethnic violence flares in India’s Manipur» (en anglès). al Jazeera, 07-09-2024. [Consulta: 6 març 2025].