OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Rosa Sagnier i Bové

Maria Rosa Sagnier i Bové (Barcelona, 19 de gener de 1901 - 9 d'agost de 1999) és una descendent dels Sagnier, una nissaga burgesa de Barcelona i parcialment noble d'origen occità, filla de Lluís Sagnier i Safont i d'Amàlia Bové i Benet.
És coneguda per haver pertorbat a final de 1931 l'estrena al Teatre Apolo de l'obra anticlerical Ad Maiorem Dei Gloriam, basada en la novel·la A.M.D.G. (1910) de Ramón Pérez de Ayala (1880-1962) inspirada en les seves experiències en un col·legi jesuïta. Sagnier trobava l'obra blasfema. Va ser condemnada a una penyora de cinc-centes pessetes. Com que no va voler pagar la penyora, va haver d'ingressar dues setmanes a la Presó de Reina Amàlia, cosa excepcional per a persones de bones famílies. En sortir, va ser rebuda pels seus amics, i convidada per un té al restaurant Miramar. El governador civil de Barcelona la va tractar «amazona de Cristo Rey» a la seva entrada a la presó, un epítet que agradava al diari El Siglo Futuro, diari del Partit Catòlic Nacional que hi veia un títol honorífic per a les dones que s'insurgien públicament «per Deus i per Espanya». El setmanari L'Esquella de la Torratxa va concloure «Segurament que es farà unes targetes on a més del nom hi posarà aquest títol ‘Màrtir de la Monarquia’, molt bé per la República. La Llei ha de ser per a tots igual.» Fonts catòliques com La Veu de Catalunya ans al contrari opinaven que «la senyoreta Sagnier va suportar amb resignació heroica totes les molèsties de la privació de llibertat» i «va rebre moltes felicitacions, a les quals unim les nostres».

## Referències

* ↑ «María Rosa Sagnier Bové» (en castellà). La Vanguardia, 10-08-1999, pàg. 22.
* 1 2 de Fluvià i Escorsa, Armand «Una família de la burgesia amb quatre títols del regne, un de pontifici i una Grandesa d'Espanya: Aproximació als Sagnier, de Pouzol a Barcelona». Paratge, 15, 2003, pàg. 67–74. ISSN: 2462-3652.
* ↑ «Ja era hora». La Humanitat, 04-04-1932, pàg. 1.
* ↑ Brangulí, Josep «María Rosa Sagnier, pasea antes del acto con unas amigas por la terraza». ABC, 30-04-1932.
* ↑ Trullén Floría, Ramiro. España trastornada. (en castellà). Madrid: Ediciones Akal, 2016 (Akal universitaria, volum 367). ISBN 978-84-460-4339-3.
* ↑ «Esquellots». L'Esquella de la Torratxa, LVI, 2755, 22-04-1932, pàg. 260-261.
* ↑ «La Senyoreta Maria Rosa Sagnier en llibertat». La Veu de Catalunya, 18-04-1932, pàg. 2.
* ↑ «Homenaje a la señorita Sagnier» (en castellà). La Avalancha, volum XXXVIII, núm. 892, 24-05-1932, pàg. 155.
# Maria Tersa i Miralles

Maria Tersa i Miralles (Almacelles, 18 de gener de 1912 - Barcelona, 13 de setembre de 2015) fou una locutora de ràdio catalana.

## Biografia

Era filla de Jaume Tersa i Antònia Miralles, uns terratinents propietaris de Casa Tersa, el casino del poble. Durant la dècada del 1920 la família es va instal·lar a Lleida. El 1933 va entrar a treballar com a locutora a Ràdio Lleida juntament amb la seva germana Aurora, que havia sortit escollida en el concurs dut a terme a l'emissora el desembre de 1933 per elegir la primera locutora oficial, tot i que aviat hi renunciaria per casar-se. Uns dies més tard, el 12 de gener del 1934, Maria Tersa va debutar davant del micròfon, i aviat es va consolidar com una locutora i presentadora versàtil. S'encarregava de fer les connexions amb Ràdio Associació de Barcelona per emetre conjuntament programes com ‘Els catalans absents de la pàtria’. Va tenir per company habitual Maties Olivé, locutor substitut procedent del quadre teatral de l'emissora.
Quan, a causa dels bombardejos, l'emissora va deixar d'emetre el 1938 ella marxà a Girona, on va col·laborar en una altra de les emissores del grup Ràdio Associació de Catalunya, Ràdio Girona, i va viure a l'edifici de l'emissora amb els seus pares com a refugiats de guerra. Va treballar com a locutora fins que les tropes franquistes ocuparen la ciutat i clausuraren el centre emissor. En acabar la guerra civil espanyola va rebutjar l'oferiment de tornar a la nova Radio Lérida "perquè no eren els meus, ni la meva ràdio". Va tornar a Lleida amb la seva família i es dedicà al comerç, i posteriorment es traslladà a Barcelona, on es dedicà a l'hostaleria. El 2010 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Sentit comiat a la periodista Maria Tersa, primera veu de Ràdio Lleida». Cadena Ser, 23-09-2015. [Consulta: 3 desembre 2020].
* 1 2 «Mor MARIA TERSA, la primera locutora de Ràdio Lleida». Cadena Ser, 13-09-2015. [Consulta: 3 desembre 2020].
* ↑ Espinosa, Silvia «La darrera locutora de la Catalunya republicana». Revista de Girona, núm. 253, pàg. 38-41.
* ↑ «Sentit comiat a la periodista Maria Tersa, primera veu de Ràdio Lleida». Premsa Comarcal, 23-09-2015. [Consulta: 4 febrer 2018].
* ↑ Espinosa, Sílvia. Dones de ràdio. Les primeres locutores de Catalunya. Albertí, 2014. ISBN 9788472461000.
* ↑ Bella, Emili. «La Generalitat distingeix amb la Creu de Sant Jordi el cap de la Casa del Rei Joan Carles de Borbó - 14 abril 2010». El Punt-Avui, 14-04-2010. [Consulta: 3 desembre 2020].

## Enllaços externs

* La darrera locutora de la Catalunya republicana per Sílvia Espinosa i Mirabet,
* La locutora Maria Tersa premiada amb la Creu de Sant Jordi
# Mariano Padilla i Ramos

Mariano Padilla i Ramos (Múrcia, 31 de maig de 1836 - París, França, 23 de novembre de 1906) fou un baríton espanyol.
Fou deixeble de Mabellini a Florència, i recollí grans èxits en diferents teatres europeus amb la seva bella veu de baríton.
El 1869 va contraure matrimoni amb Désirée Artôt (nom de naixença Margarita Montagney), instal·lant-se el 1884 ambdós conjugues a Berlín, i el 1889 traslladaren la seva residència a París. Padilla i Ramos morí en una casa de salut. Del seu matrimoni quedà una filla, Lola Artôt de Padilla, que també es dedicà a l'òpera, i el 1909 fou contractada per l'Òpera Reial de Berlín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg, 1413 (ISBN 84-239-4540-5)
# Marie Bonnevial

Marie Bonnevial (28 de juny de 1841, Rive-de-Gier, departament de Loira, regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, França - 4 de desembre de 1918) va ser una mestra, sindicalista i feminista.

## Biografia

Malgrat la falta de recursos, Marie va aconseguir fer estudis com a professora laica a la ciutat de Lió durant l'època del Segon Imperi. Marie va mostrar els seus dots rebels i el seu inconformisme amb les injustícies socials. Quan va començar la guerra de 1870 va decidir treballar com a infermera i per l'any següent any es va unir al moviment de la Comuna de París. La raó per la qual va ingressar en aquell moviment va ser pel desig de formar el sindicat de les professores.
El 28 de maig de 1871 és condemnada a presó, fet que l'obliga a amagar-se a Turquia, país en el qual va trobar a moltes persones que havien emigrat per la mateixa raó que ella. Durant aquest període es va dedicar a l'ensenyament de l'idioma francès, idioma que ensenyava a les famílies burgeses turques. L'any 1877 torna a França i crea una famosa escola professional anomenada "districte 18".
Quan s'uneix a la Lliga dels Drets de les Dones és quan coneix a Maria Deraismes i a Clemence Royer. El 3 de novembre de 1894 és iniciada a la Lògia núm. 1, orde que l'any 1901 passarà a anomenar-se "orde maçònic mixt internacional" o també anomenat "el dret humà". A Lió crea una Lògia n 2, que actualment es diu "evolució i concòrdia". Anys després, ja el 1904, crea una quarta lògia que porta el seu nom. Va ser presidenta de la Comissió Permanent del Consell Suprem maçó el 1913, i va ser escollida com a Gran Mestre de la Lògia el 1914.
Les seves accions i activitats la destaquen dels altres. Va mantenir amistat amb Gabriel Persigoud de Bordeaux amb qui va impulsar el projecte de construir un sindicat per a les mestres.
El 1913 va ser nomenada presidenta del comitè permanent dels drets humans. L'any 1918 és atropellada per una ambulància militar, que la va deixar molt mal ferida i li va acabar morint poc temps després.

## Referències

* ↑ Encyclopédie de la franc-maçonnerie (Sous la direction d'Eric Saunier)

## Enllaços externs

* Document 2
# Marie Brema

Marie Brema (Liverpool, 28 de febrer de 1856 - Manchester, 22 de març de 1925) fou una cantant d'òpera, contralt i mezzosoprano dramàtica anglesa.
Realitzà seriosos estudis de cant sota la direcció de Henschel. El 1894, i per virtut de l'anomenada ja assolida en els teatres d'òpera alemanys i anglesos, fou especialment contractada per Cosima Wagner per a desenvolupar el paper d'Ortrud al Lohengrin i la Kundry, del Parsifal. Formà part de la companyia Damsrochs, actuant després durant les temporades de 1896 i 1897 en el teatre de Bayreuth.
Dotada d'una potent i bella veu de contralt, arribà a ser una de les cantants predilectes dels públics alemanys, francesos i anglesos. Les òperes en què assolia els seus grans èxits foren les wagnerianes. També triomfà amb Orfeu, Samson et Dalila i Aida.
En retirar-se de l'escena i fins a la seva mort dirigí una classe d'òpera en el Royal College of Music de Manchester, ciutat en què va morir. A més de la seva faceta interpretativa, Brema també va destinar part de la seva activitat musical a la Society of Women Musicians, essent-ne la presidenta l'any 1917.

## Referències

* ↑ «Brema, Marie (1856–1925), Mezzosopranistin». BMLO. Bayerisches Musiker-Lexikon Online. Universität München. [Consulta: 30 gener 2025].
* ↑ «Marie Brema». Opera Scotland. [Consulta: 30 gener 2025].
* 1 2 3 Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). Apèndix núm. II. Madrid: Espasa-Calpe, 1931, pàg. 550. ISBN 978-84-239-4572-6.
* 1 2 «Brema, Marie | Encyclopedia.com». [Consulta: 30 gener 2025].
* ↑ Society of Women Musicians. MS 10849 - Annual report 1971, 1971.
# Marie Marimon

Marie Marimon (París, 19 de desembre de 1835 - 1923) fou una soprano parisenca.
Estudià en la seva vila natal amb el tenor Gilbert Duprez i debutà el 1860 en el Théâtre Lyrique i en l'Opéra-Comique, més tard passà a Brussel·les, Lió, Marsella, Londres i els Estats Units com a cantant lleugera. El 1860 creà al rol de Maïma, la jove florista de l'òpera Barkouf del seu compatriota Jacques Offenbach i el 1869 també actuà en l'estrena d'Une follie à Rome, del compositor napolità Federico Ricci, i que es posà en escena en el teatre Fantaisies-Parisiennes.
Assolí nombrosos èxits en aquest teatre i en una gira que va fer per Bèlgica i els Països Baixos, com altra volta a Londres i Moscou i Sant Petersburg. Actuà altra vegada a Amèrica, i al retornar a Europa, tornà a Anglaterra, reapareixent al Théâtre Lyrique de la Gaîté, en 1876.
Marie es retirà de l'escena 1884. I poc temps més tard fundà una Acadèmia de cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 124 (ISBN 84-239-4533-2)
# Marie Pélissier

Marie Pélissier (1707 - París, 21 de març de 1749) va ser una soprano d'òpera francesa. A l'Òpera de París, el 1722, va començar la seva carrera, que es va destacar per la seva habilitat artística i per un escàndol rere un altre fins a la seva jubilació el 1741.
Dotada d'una figura arrogant i d'una bellíssima veu, compartí amb la cèlebre Lemaure els aplaudiments del públic, i la rivalitat entre ambdues artistes fou tan sorollosa com la dels gluckistes i piccinistes arribant a les mans els partidaris d'una i altra. A més, era de costums molt lleugeres i molt aficionada a les aventures galants, que l'Empresa de l'Òpera l'acomiadà el 1734, però l'any següent la tornà a reclamar.
Va crear molts papers, entre ells cinc per a Jean-Philippe Rameau sols: Aricia a Hippolyte et Aricie el 1733; Emilie a Les Indes galantes el 1735, Telaira a Castor et Pollux el 1737 i Iphise en les Fêtes d'Hébé de 1739 o Les talents lyriques i Dardanus. François-Hubert Drouais va pintar un retrat de Pélissier.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 63/64. (ISBN 84-239-4543-X)
# Marie van Zandt

Marie van Zandt (Nova York, 8 d'octubre de 1858 – Canes, França, 31 de desembre de 1919) fou una soprano estatunidenca.
La seva mare, senyora Vanzini, notable soprano de la Carl Rose Company, fou la seva primera professora, continuant després eles estudis a Itàlia, amb Lamperti. Debutà a Torí, amb clamorós èxit, el 1879, interpretant el rol de Zerlina en el Don Giovanni de Mozart. Fou una de les artistes predilectes dels públics de París, Londres i Sant Petersburg.
Amb tant entusiasme l'elogiava la crítica parisenca després de les seves actuacions a Mignon, El barber de Sevilla i Dinorah, que Delibes li confià el rol principal de la seva òpera Lakmé, en l'estrena d'aquesta obra el 14 d'abril de 1883. El 1885 abandonà l'escena per a dedicar-se al gènere de concert, que cultiva durant alguns anys. Era considerada com una de les sopranos lleugeres més notables del seu temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1303 (ISBN 84-239-4580-4)
# Marion Harland

Mary Virginia Terhune, nom de soltera Mary Virginia Hawes i coneguda pel nom de ploma Marion Harland (Virgínia, 21 de desembre de 1830 – Nova York, 3 de juny de 1922) fou una escriptora estatunidenca. Als catorze anys ja publicà els seus primers escrits i a partir de llavors començà una labor literària que hauria de durar quasi per espai de tres quarts de segle. El 1856 casà amb el ministre protestant Edward Payson Terhune (mort el 1907), amb qui tingué tres fills, tots els quals també es dedicaren a la literatura i moriren abans que ella.
Dirigí diverses revistes i entre les nombroses obres hi ha: Alone: a tale of Southern life and manners (Richmond, 1854); The Hidden Path (Nova York, 1855); Mose-Side (Nova York, 1857); Miriam (Nova York, 1860); Husks (and) colonel Floyd's Wards (Nova York, 1863); Husbands and Homes (Nova York, 1865); Helen Gardner's Wedding-Day (Nova York, 1867); Ruby's Husband (Nova York, 1868); Phemie's temptation (Nova York, 1869); At last novel (Nova York, 1870); Jersamine (Nova York, 1870); Common Sense in the Household; Manual of practical housewifery (Nova York, 1871); The Empty Heart (Nova York, 1871); Breakfast Luncheon and Tea (1875); The Dinner Year-Book (Nova York, 1878); Our daughter and what shall we do do with them? (Nova York, 1880); Erve's daughters. Common sense for maids, wifes, etc., (Nova York, 1881); Handicaped; a collection of tales (Nova York, 1881); Judith: a chronich of old Virginia (Nova York, 1883); Cookery for beginners: a series of familiar lessons for youngs housekeepers (Boston, 1894); The Home kitchen, a collection of practical and inexpresive receips (1884); A Gallant Fight (Nova York, 1888); Story of Mary Washington (Boston, 1892); Doctor Dale: a story without a moral (Nova York, 1901); Harlaw of Sendle (Nova York, 1901), i Where Ghosts Walk (Nova York, 1910).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60, pàg. 1227 ISBN 84 239-4560-X

## Enllaços externs

* http://encyclopediavirginia.org/Harland_Marion_1830-1922
# Marià Ramoneda i Llunell

Marià Ramoneda i Llunell (Rubí, Vallès Occidental, 1849-1909) va ésser un hisendat i un perit agrícola.
Fou soci de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, es dedicà preferentment al conreu de la vinya i a l'Exposició Internacional de Barcelona (1888) obtingué una medalla d'or pels seus vins.
Jutge municipal de Rubí, també participà en activitats cíviques, com a membre de la Junta d'Obres de la Parròquia i de la Junta del Col·legi Sant Pere.
Dins el catalanisme polític, fou un dels fundadors de la Lliga Regionalista de Rubí (1887). Adherit a la Unió Catalanista, fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 212.
# Marpessa

Segons la mitologia grega, Marpessa (en grec antic Μάρπησσα) va ser una filla d'Evè, rei d'Etòlia, i neta d'Ares. La seva mare era Demònice. De vegades es diu que és filla d'Enomau i Alcipe.
El seu pare l'havia promesa a qui fos capaç de vèncer-lo en una cursa de carros, amb la condició que si el pretendent perdia seria executat. Idas, fill d'Afareu, acceptà el repte i, servint-se d'un carro alat que li havia donat Posidó, guanyà la cursa. Apol·lo, que també n'estava enamorat, la reclamà per a ell i la raptà. Aleshores Idas va atacar Apol·lo i els combatents es van separar només amb la intervenció de Zeus. Marpessa va poder triar entre tots dos pretendents, però preferí quedar-se amb Idas, perquè tenia por que, en fer-se vella, Apol·lo l'abandonés.
De la seua unió va néixer una filla anomenada Cleòpatra.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 341. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 142. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Marta Pera Cucurell

Marta Pera Cucurell (Mataró, 1959) és una traductora i poeta catalana. Llicenciada en filologia anglogermànica, s'ha dedicat professionalment a la traducció literària i audiovisual des de 1984. Ha traduït pel·lícules, documentals i sèries per a la televisió i el cinema, i més d’un centenar d’obres de narrativa, assaig i poesia. Entre els autors traduïts, figuren Katherine Mansfield, Sylvia Plath, Doris Lessing, Margaret Atwood, Mary Shelley, Edith Wharton, Flannery O'Connor, Colum McCann, Vladímir Nabókov, Henry James, William Faulkner, Joseph Conrad, Edgar Allan Poe, Percy Bysshe Shelley, William Shakespeare, Chuck Palahniuk, John le Carré, Bret Easton Ellis, Harold Pinter, Martin Amis, Orhan Pamuk, John Irving, Robert Musil, Peter Handke i Charles Simic.
El 2014 va rebre el premi Jordi Domènech de traducció de poesia per l'obra Mestre de disfresses de Charles Simic. També ha traduït poesia de Peter Handke i de Sharon Olds. A banda, és autora del llibre de poemes La quinta essència de la pols, que va guanyar el premi Benet Ribas de poesia de 2018 dins dels premis Recvll. També va rebre el Premi Ciutat de Barcelona de traducció en llengua catalana 2023 per la traducció d'Orlando de Virginia Woolf per a Viena Edicions. Al llarg del 2024 ha estat l'ambaixadora literària del PEN Català, dins del seu projecte de La càpsula del Temps.

## Referències

* 1 2 3 «Marta Pera Cucurell». Visat, núm. 18, 10-2014.
* ↑ Castillo, David «Defenses de la poesia». El Punt Avui [Barcelona], 29-12-2020.
* ↑ «Charles Simic és la Pera». Núvol, 15-05-2014 [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ Busquets, Gemma «Recull reivindicatius». El Punt Avui [Blanes], 12-03-2018.
* ↑ «Roser Vernet guanya el Premi Ciutat de Barcelona 2023 de literatura en català». Reus Digital, 02-02-2024. [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ «Lluís Solà i Marta Pera inauguren 'La càpsula del Temps'». [Consulta: 14 octubre 2024].
# Martina Hingis

Martina Hingis (Kosice, 30 de setembre de 1980) és una jugadora professional de tennis de nacionalitat suïssa. Li van posar aquest nom per la gran esportista Martina Navrátilová, històrica tennista professional.
Ha estat en diverses ocasions núm. 1 del món al rànquing (la WTA) de la classificació mundial femenina de tennistes professionals. Va ser la guanyadora més jove de la història del prestigiós Campionat de Wimbledon (Wimbledon Championships) el 1996, a l'edat de 15 anys, com a parella d'Helena Suková a la competició de dobles femenins.
El 26 d'octubre de 2017 va anunciar la seva retirada definitiva del tennis professional, després de més de 20 anys dins del circuit WTA.

## Jocs Olímpics
### Dobles

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 2016 | Jocs Olímpics, Rio de Janeiro, Brasil | Timea Bacsinszky | Iekaterina Makàrova Ielena Vesninà | 4−6, 4−6 |

## Palmarès (81; 43+38)
### Individuals (43)

* Llegenda
* Grand Slam (5)
* WTA Championships (2)
* Tier I Event (17)
* WTA Tour (19)

### Classificació en torneigs del Grand Slam

| Torneig | 2007 | 2006 | 2005 | 2004 | 2003 | 2002 | 2001 | 2000 | 1999 | 1998 | 1997 | 1996 | 1995 | Títols |
| Obert d'Austràlia | QF | QF | - | - | - | F | F | F | G | G | G | QF | 2r | 3 |
| Roland Garros | - | QF | - | - | - | - | SF | SF | F | SF | F | 3r | 3r | 0 |
| Wimbledon | 3r | 3r | - | - | - | - | 1r | QF | 1r | SF | G | 4r | 1r | 1 |
| US Open | | 2r | - | - | - | 4r | SF | SF | F | F | G | SF | 4r | 1 |
| WTA Tour Championships | | RR | - | - | - | - | - | G | F | G | QF | F | - | 2 |

### Dobles (38)

* Llegenda
* Grand Slam (9)
* WTA Championships (2)
* Tier I Event (13)
* WTA Tour (14)

## Referències

* ↑ «Martina Hingis | enciclopèdia.cat». [Consulta: 29 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Perfil de la WTA Arxivat 2006-08-12 a Wayback Machine. (anglès)
* Pàgina no oficial de Martina Hingis
* Martina Hingis - Étoile du tennis Arxivat 2017-05-16 a Wayback Machine. (francès)
# Laura Rappoldi

Laura Rappoldi, de soltera Kahrer (Mistelbach, 14 de gener de 1853 - Dresden, 2 d'agost de 1925) fou una pianista austríaca esposa del violinista Eduard Rappoldi.
Estudià en el Conservatori de Viena i fou deixebla de Liszt. Se la nomenà professora de piano del Conservatori de Dresden (Conservatori Carl Maria von Weber), i en unió del seu marit emprengué diverses gires artístiques, per l'Europa central.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 715 (ISBN 84 239-4549-9)
# Flora Perini

Flora Perini (Roma, 20 de novembre de 1887 – setembre de 1975) fou una mezzosoprano italiana, que desenvolupà la seva carrera arreu d'Europa i Sud Amèrica i els Estats Units. Va cantar un ampli repertori que incloïa obres de compositors veríssims com Mascagni, compositors de bel canto com Rossini i Bellini, les grans òperes italianes de Verdi, les òperes alemanyes de Strauss i Wagner i les òperes russes de Rimsky-Korsakov. Va cantar en nombroses estrenes al llarg de la seva carrera, incloent la creació del paper de la princesa en la producció original de 1918 de Suor Angelica de Puccini o la protagonista de Goyescas, de Granados.

## Biografia

Estudià a l'Academia Nacional de Santa Cecília de la seva ciutat natal, on el 1907 aconseguí la medalla d'or; l'any següent debutà a La Scala de Milà en el paper d'Anacoana, a l'òpera Cristoforo Colombo, de Franchetti. Després cantà successivament a Venècia, Madrid, Barcelona, Buenos Aires i Nova York.
El 1910 va cantar com a Xenia a Boris Godunov, amb Adamo Didur al Teatro Colón de Buenos Aires. Després va tornar a aquest teatre moltes vegades cantant com a Herodias, a Salome, de Richard Strauss el 1913 i Annina, a Der Rosenkavalier, el 1915. Al Teatro Regio de Torí, dirigit per Ettore Panizza, va debutar el 21 de desembre. El 1912 cantà Cristoforo Colombo, amb Giuseppe Nessi, i el 1913 és la veu celestial a Don Carlo amb Nessi, Giuseppe De Luca (baríton) i Mansueto Gaudio i Gutruna a Il crepuscolo degli dei, amb Giuseppe Danise. També va cantar a Buenos Aires en l'estrena de l'òpera El sueño de Alma, de Carlos López Buchardo el 1914.
El 1915, la Perini va fer el seu debut als Estats Units, al Metropolitan Opera House de Nova York en el paper de Lola a Cavalleria rusticana, de Pietro Mascagni, amb De Luca. Després va cantar en 338 actuacions al Met en els següents nou anys interpretant els papers d'Amneris a Aida, Enrichetta a I Puritani, Hedwige a Guglielmo Tell, Maddalena a Rigoletto, Mercédès a Carmen, Nancy a Martha, Rossweisse a Die Walküre, la fada de primavera a The Snow Maiden, Suzuki a Madama Butterfly i Teresa a La Sonnambula. Després va crear els papers de Konchakovna a Il principe Igor el 1915, Pepa a Goyescas d'Enric Granados el 1916, Smaragdi a Francesca da Rimini, de Riccardo Zandonai, la princesa a Suor Angelica, de Giacomo Puccini, el 1918, Pantasilée a La Reine Fiammette, de Xavier Leroux, el 1919, "Light" a L'Oiseau bleu (adaptat per Albert Wolff de L'uccellino azzurro) el 1919 i Larina a Eugeni Onegin, al 1920.
Perini va pertànyer a la primera generació de cantants que van fer gravacions fonogràfiques, i així se la pot escoltar en l'enregistrament fet al 1917 per a la Victor Talking Machine Company, del quartet de Rigoletto, «Bella figlia dell'amore», amb Amelita Galli-Curci, Enrico Caruso i Giuseppe De Luca.

## Referències

* 1 2 «Flora Perini». Opera-arias.com. [Consulta: novembre 2019].
* 1 2 Riemens, Leo; Kutsch, K. J.. A concise biographical dictionary of singers: from the beginning of recorded sound to the present. Chilton Book Co., 1969.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 853 (ISBN 84-239-4543-X)