OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Capellades

L'escut oficial de Capellades té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, 2 capelles formades per 2 arcs sostinguts sobre una repeu per 3 columnes d'argent. Dins la de la destra una creu llatina d'or i dins la de la sinistra una corona reial d'or ressaltant sobre un ceptre flordelisat d'or en banda; les capelles acompanyades al cap d'un capell de capellà de sable. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 23 de gener de 1989 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1102.
L'escut presenta tradicionalment diversos senyals parlants referits al nom de la vila: un capell de capellà i dues capelles, simbolitzades pels dos arcs, dins les quals hi ha una creu i una corona reial amb ceptre florit, en al·lusió, respectivament, al Crist i a la Mare de Déu.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Capellades.» (pdf). DOGC núm. 1102. Generalitat de Catalunya, 03-02-1989. [Consulta: 29 octubre 2012].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Escut de Castellar de la Ribera

L'escut oficial de Castellar de la Ribera té el següent blasonament:
Escut caironat partit: d'atzur i d'argent ressaltant sobre el tot un castell de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 de maig de 1996 i publicat al DOGC el 10 de juny del mateix any dins el número 2216.
El castell és un senyal parlant referent al nom del poble. Els esmalts fan referència a la Ribera Salada, el riu que passa per la localitat: l'atzur per la "ribera" i l'argent pel topònim Salada.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 13 de maig de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellar de la Ribera.» (pdf). DOGC núm. 2216. Generalitat de Catalunya, 10-06-1996. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Solsonès
# Escut de Castellnou de Bages

L'escut de Castellnou de Bages està representat per un lleó com a senyal tradicional del poble de Castellnou de Bages que ja apareix almenys des de 1876. Es desconeix quina relació té amb la localitat.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat: de sinople, un lleó d'or lampassat i armat de gules. Per timbre una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 26 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 17 de maig del mateix any amb el número 1143.

## Bandera de Castellnou de Bages

La bandera de Castellnou de Bages té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda amb un lleó d'altura 7/9 de la del drap, posat equidistant de les vores superior i inferior i a 2/10 de la vora de l'asta, groc amb les ungles i llengua vermelles. | » |
Va ser aprovada el 26 de maig de 2006 i publicada en el DOGC el 22 de juny del mateix any amb el número 4660.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Castellnou de Bages» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1143, 17-05-1989 [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GAP/2014/2006, de 26 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Castellnou de Bages» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 4660, 22-06-2006 [Consulta: 25 desembre 2009].
# Escut de Castellserà

L'escut oficial de Castellserà té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un castell obert d'argent sobremuntat d'una serra d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de març de 1995 i publicat al DOGC el 13 del mateix més amb el número 2023.
El castell de Castellserà (del segle XII) i la serra són senyals parlants al·lusius al nom del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de març de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellserà.» ( PDF). DOGC núm. 2023. Generalitat de Catalunya, 13-03-1995. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Cava

L'escut oficial de Cava té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un castell d'atzur obert sobremuntat d'una àncora de porpra. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 2 de maig del 2000 i publicat al DOGC el 26 de maig del mateix any amb el número 3148.
El castell, present als segells municipals del poble des de 1789 fins a 1816, representa el castell de Cava, del segle xiii, avui en ruïnes. L'àncora és un atribut de sant Climent, patró del poble; la figura del sant figurava a l'escut del municipi des de 1876.

## Vegeu també

* Escuts heràldics de l'Alt Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de maig de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Cava.» (pdf). DOGC núm. 3148. Generalitat de Catalunya, 26-05-2000. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de Cinctorres

L'escut oficial de Cinctorres té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. De gules, cinc torres d'or en sautor, maçonades i aclarides de sable. Al cap i sobre la torre central, un escudet caironat d'or amb quatre pals de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 5 d'abril de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 4.001, del 17 de maig de 2001.
Es tracta de les armes parlants tradicionals de Cinctorres, que va pertànyer al terme de la vila reial de Morella fins al 1691, fet al qual al·ludeix l'escudet amb els quatre pals.
# Escut de Colldejou

L'escut oficial de Colldejou té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un coll de sinople movent de la punta sobremuntat d'un jou de gules. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 6 de febrer de 2004 i publicat al DOGC l'1 de març del 2004 amb el número 4081.
Escut parlant referit al nom del poble: s'hi representa un coll i un jou.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/356/2004, de 6 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Colldejou.» (pdf). DOGC núm. 4081. Generalitat de Catalunya, 01-03-2004. [Consulta: 4 abril 2013].
# Escut de Costa Rica

L'escut de Costa Rica fou adoptat originàriament el 29 de setembre de 1848, juntament amb la bandera. Els dos símbols estatals foren dissenyats per Pacífica Fernández, esposa del president d'aleshores, José María Castro Madriz.
Es va modificar el 27 de novembre de 1906, tot suprimint-hi els elements militars (rifles, canó, piques), les banderes i el corn de l'abundància que adornaven el primer disseny. El 1964 s'hi van afegir dues estrelles, corresponents a les dues noves províncies de Puntarenas i Limón. Finalment, el 5 de maig de 1998, mitjançant el Decret Executiu núm. 26853-SP, se li va donar la forma actual, incloent-hi els volcans fumejants, ja que abans no sortia fum de dalt del cim de cadascun.
S'hi representen tres volcans –simbolitzant les tres serralades del territori costa-riqueny– damunt una extensa vall, situats entre dos oceans –el Pacífic i l'Atlàntic–, amb un vaixell mercant navegant per cadascun dels oceans, en al·lusió a la història marítima del país. A l'horitzó, a la destra, s'hi veu un sol ixent. Al cap, un arc de set estrelles que simbolitzen les províncies de la república. Tot plegat, envoltat per un marc d'or, en representació del gra d'or, el cafè. A la part superior de la bordura, dues palmes encreuades i una cinta d'argent amb el nom de l'estat en espanyol, en lletres d'or: REPÚBLICA DE COSTA RICA. A dalt de tot, una cinta blava amb la llegenda AMÉRICA CENTRAL.
L'escut apareix també a la bandera d'ús estatal i martítim, damunt la franja vermella, en un fons blanc, però no apareix a la bandera d'ús civil.

## Història

Anteriorment a la independència, Costa Rica va usar l'escut espanyol fins al 1821 i el de Mèxic fins al 1824, ja que després de separar-se d'Espanya va formar part de l'Imperi Mexicà.
El març del 1824, en incorporar-se a les Províncies Unides de l'Amèrica Central, va adoptar-ne l'escut, de forma triangular i amb cinc volcans i el barret frigi, molt semblant als actuals d'El Salvador i Nicaragua. Aquest escut fou modificat lleugerament al final del 1824, arran de la proclamació de la República Federal. Aleshores, cadascun dels Estats de la federació va adoptar el seu propi escut: el de Costa Rica representava el tors nu d'un home en un cercle voltat de muntanyes.
En separar-se de la federació, el 1840 l'Estat Sobirà de Costa Rica va adoptar un nou escut, també de forma circular, amb una estrella radiant. Posteriorment, el 1842 es van tornar a adoptar els símbols de la República Federal fins al 1848, en què es crea el nou escut de la República de Costa Rica.

## Escuts utilitzats anteriorment

* Escut de les Províncies Unides de l'Amèrica Central (1824)
* Escut de la República Federal de l'Amèrica Central (1824-1840)
* Escut de l'Estat de Costa Rica dins la Federació (1824-1840) i de l'Estat Sobirà de Costa Rica (1842-1848)
* Escut de l'Estat Sobirà de Costa Rica (1840-1842)
* Escut de Costa Rica (1848 - 1906)

## Vegeu també

* Bandera de Costa Rica

## Enllaços externs

* Ticoartistico.com – Escut nacional de Costa Rica (castellà)
* Flags of the World – Escut de Costa Rica (anglès)
# John Hothby

John Hothby (Anglaterra, 1410 $^{(Gregorià)}$ - Anglaterra, 1487 $^{(Gregorià)}$), conegut també com a Otteby, Hocby, Octobi o Ottobi, i pels seus llatins Johannes Ottobi o Johannes de Londonis, va ser un compositor i teòric musical renaixentista anglès que va viatjar àmpliament a Europa i va guanyar una reputació internacional pel seu treball.
Des de 1467 fins poc abans de la seva mort, visqué en el convent de Carmelites de Sant Martí de Lucca. Deixà tractats importants, entre ells: Calliopea leghale, reproduït en la Història de l'harmonia, de Coussemaker; Regulae...super proportiones, De cantu figurato i Super contrapunctum, tots tres reimpresos en el volum III de Scriptores de musica mediiaevi, del mateix autor.
Altres tractats menys importants es troben manuscrits a Florència. També se li deuen diverses composicions a 3 veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 463. (ISBN 84-239-4528-6)
# Hypsoblennius paytensis

Hypsoblennius paytensis és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des de Costa Rica fins al Perú.

## Referències

* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R. i D.R. Robertson, 1994. Fishes of the tropical eastern Pacific. University of Hawaii Press, Honolulu. 332 p.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ Hastings, P.A., 1995. Blenniidae. Borrachos. p. 927-930. A W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (editors) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* Bath, H., 2000: Verwandtschaftliche Beziehungen der Arten der Gattung Hypsoblennius Gill 1861 (Pisces, Blenniidae). Senckenbergiana Biologica v. 80 (núm. 1/2): 175-187.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Smith-Vaniz, W. F., 1980: Revision of western Atlantic species of the blenniid fish genus Hypsoblennius. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 132: 285-305.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Tines del Boines

Les tines del Boines són un conjunt del municipi del Pont de Vilomara i Rocafort (Bages) protegit com a bé cultural d'interès local. Les tines són pròximes a la font del Boines.

## Descripció

És un conjunt de dues tines i una barraca que forma un sol cos de forma quasi perfectament rectangular, de 4,70 m per 6,80 m. Les dues tines queden a l'interior de la mateixa construcció. La part inferior dels murs és feta amb pedra amorterada, on hi ha ambdós dipòsits, i a la part superior, de la qual se n'ha ensorrat gran part, amb pedra seca. Cal indicar la presència de fragments de peces ceràmiques (teules) inserides als murs, segurament durant la construcció. La coberta ha desaparegut totalment. L'entrada és comuna per a les dues tines i té una amplada de 130 cm; és construïda amb els muntants verticals, sobre els quals es devia recolzar la llinda, en aquest cas inexistent.
Descrivim les tines tenint com a referència la porta d'entrada i d'esquerra a dreta. La tina número 1 té el dipòsit amb planta circular. L'interior és recobert de rajoles de ceràmica envernissada amb un punt de curvatura; és possible que durant la construcció, o bé posteriorment, s'ampliés, ja que la penúltima filada presenta uns encaixos que es troben tapats amb morter igual als de la filada superior.
La tina número 2 té el dipòsit amb planta rectangular i és més petita. L'interior és enrajolat amb el mateix tipus de peces ceràmiques, en aquest cas completament planes. Els brocs d'ambdues tines són a la barraca a la part posterior.
En aquest conjunt hi ha una barraca que s'emplaça al sud-oest del conjunt. És de planta rectangular i construïda amb pedra seca. La coberta, la part superior dels murs i els muntants de la porta s'han ensorrat. Té una finestra al parament nord-oest i a l'interior hi ha dos amagatalls i els dos brocs de les tines.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Tines del Boines». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Tines del Boines». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 10-08-2018. [Consulta: 5 març 2025].
# Constant Noel Adolphe Warot

Constant Noel Adolphe Warot, sovint citat només com a Adolphe Warot (Anvers, 1812 - Sint-Joost-ten-Node, 1875) fou un professor i compositor belga.
Va ésser professor de violoncel del Conservatori reial de Brussel·les i deixà diverses composicions per aquest instrument, cors i melodies vocals. Era germà dels també músics i compositors Víctor (1808-1877) i Charles (1804-1836).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 69, pàg. 1612 (ISBN 84-239-4569-3)

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2016-03-16 a Wayback Machine. (francès)
* Treballs per o sobre Constant Noel Adolphe Warot en biblioteques Arxivat 2022-12-02 a Wayback Machine. (catàleg WorldCat) (anglès)
# Escut de Costur

L'escut de Costur és el símbol representatiu oficial de Costur, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alcalatén. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. D'argent, tres bandes d'atzur. En abisme un escut d'argent amb una alqueria de gules, aclarida de sable, terrassada del seu color, acostada d'un pi de sinople i acoblada d'una palmera del mateix color. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 4 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.461, de 17 de març de 2003.
La imatge central, descriptiva de la petita localitat agrícola, ha estat l'escut utilitzat per l'Ajuntament des del començament del segle xx. S'hi afegiren les armes dels Urrea, família que va ostentar el senyoriu sobre el poble des que Jaume I va concedir la Tinença de l'Alcalatén a Ximén d'Urrea el 1233, fins al 1798, en què passà als ducs d'Híxar.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven dos segells en tinta de 1853 aproximadament, un de l'Ajuntament, on hi apareix la part central d'aquest escut; i l'altre de l'Alcaldia, amb les armories d'Espanya.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 95 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 4 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Costur (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.461, 17-03-2003, pàg. 8.309 [Consulta: 7 abril 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Costur, Castellón (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 23 agost 2019].
# Edèn Concert

L'Edèn Concert va ser un music-hall ubicat al carrer Nou de la Rambla, núm. 12, dedicat a tota mena d'espectacles: teatre, varietats, prestidigitació, pantomima, cinema, cançons, orquestres, balls, concerts, restaurant... La sala va ser projectada per Andreu Audet. Va obrir les portes el mes de desembre de 1886. Anteriorment havia estat el Cafè de l'Alegria. Va arribar a ser un music-hall altament conegut i un dels més populars de l'històric barri xino de Barcelona. El seu moment de màxima puixança se situa, sobretot, a les dècades 10 i 20 del segle xx. Els anys 1914 i 1915 va anomenar-se Grand Palais Joyeux.
El dilluns, 23 de desembre de 1935, es convertiria en Edèn Cinema. Amb el franquisme passaria a dir-se Cine Edén.
El 1973 va ser reformat com a cinema. El 1987 va intentar tornar a ser music-hall. L'empresa va fracassar per qüestions d'ordre econòmic i es declara en fallida el 1989. Com molts cinemes als anys 80, van acabar esdevenint pàrquings. Actualment és el Pàrquing Edén.

## Referències

* ↑ González i Lacuesta, 2004, p. 16.

## Bibliografia

* Villar, Paco. Historia y leyenda del Barrio Chino, 1900-1992: crónica y documentos de los bajos fondos de Barcelona (en castellà). La Campana, 1997. ISBN 978-84-88791-32-0. (pàgs. 43-48)
* González, Antoni; Lacuesta, Raquel; Moreno, Josep M.; De Puig, Jaume; Salvà, M.Gràcia; Manent, Ramon. El Palacio Güell (en castellà). Barcelona: Diputació de Barcelona, 2004. ISBN 84-9803-001-3.

## Enllaços externs

* Notícia sobre l'Edèn Concert
# Kumba

Kumba és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Taxonomia

* Kumba calvifrons (Iwamoto & Sazonov, 1994)
* Kumba dentoni (Marshall, 1973)
* Kumba gymnorhynchus (Iwamoto & Sazonov, 1994)
* Kumba hebetata (Gilbert, 1905)
* Kumba japonica (Matsubara, 1943)
* Kumba maculisquama (Trunov, 1981)
* Kumba musorstom (Merrett & Iwamoto, 2000)
* Kumba punctulata (Iwamoto & Sazonov, 1994)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Marshall, N. B., 1973. Fishes of the Western North Atlantic. Genus Malacocephalus Günther, 1862. Memoirs of the Sears Foundation of Marine Research Mem. 1 (pt 6): 650-662.
* ↑ Merrett, N. R. & T. Iwamoto, 2000. Pisces, Gadiformes: Grenadier fishes of the New Caledonian region, southwest Pacific Ocean. Taxonomy and distribution, with ecological notes. A Crosnier, R. (ed). Résultats des Campagnes MUSORSTOM, v. 21. Mem. Mus. Natl. Hist. Nat. Núm. 184: 723-781.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Iwamoto, T. i Yu. I. Sazonov, 1994: Revision of the genus Kumba (Pisces, Gadiformes, Macrouridae), with the description of three new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 48 (núm. 11): 221-237.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Sazonov, Yu. I. i Yu. N. Shcherbachev, 1982: A preliminary review of grenadiers related to the genus Cetonurus Günther (Gadiformes, Macrouridae). Description of new taxa related to the genera Cetonurus Günther and Kumba Marshall. Voprosy Ikhtiologii v. 22 (núm. 5): 707-721. (en rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 22 (núm. 5):1-15).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Constantino Dall'Argine

Constantino Dall'Argine (Parma, Emília-Romanya, 1842 - Milà, Llombardia, 1877) fou un compositor italià.
Ja s'havia donat a conèixer com a autor de diverses òperes i balls, quan, cedint a les instàncies de l'empresari del teatre municipal de Bolonya, emprengué la composició de Il barbiere di Siviglia, escrivint abans a Rossini una carta en la qual pregava al cèlebre mestre dispenses l'agosarament de tractar i acceptés la dedicatòria de l'obra. Rossini li contestà amablement, però el nou Barbiere no va poder resistir la comparació amb la de Paisiello i Rossini, i fracassà sorollosament.
Dall'Argine fou director d'orquestra de diversos teatres d'Itàlia i de l'estranger, i a més de l'obra citada va escriure les òperes:
* I duc Orsi, que fou molt ben acollida;
* Il Diavolo zoppo.

## Ballets

* La visione d'un poeta a Rome;
* Velleda;
* Anna di Massovia;
* Il Diavolo a quattro;
* Zelia, amb aquest ballet va debutar al "Teatro Reggio" de Torí, el 1867, la ballarina Virginia Zucchi.
* La Camargo;
* Attea;
* Anelda;
* Nerone;
* La bataglia di Legnano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 847 (ISBN 84-239-4517-0)
* ↑ SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1599. (ISBN 84-7291-226-4
# Escut de Famorca

L'escut de Famorca és un símbol representatiu oficial de Famorca, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat. Té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric, truncat. Al primer quarter, en camper d'or, una creu flordelisada de gules. Al segon quarter, en camper de gules, tres cards d'or, ben ordenats. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 29 de maig de 1992, del conseller d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 1.805, del 16 de juny de 1992.
S'hi representen, respectivament, les armes dels Roís de Liori i les armes parlants dels Cardona, marquesos de Guadalest i senyors de Famorca.

## Referències

* 1 2 3 «Famorca». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 124. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 8 juliol 2020].
* 1 2 «Resolució de 29 de maig de 1992, del Conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament de Famorca (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 1805, 16-06-1992, pàg. 6.004-6.005 [Consulta: 9 juliol 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià