OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concert per a violí núm. 2 (Szymanowski)

El Concert per a violí núm. 2 de Karol Szymanowski, op. 61 va ser compost entre 1932 i 1933 i va ser l'última obra important del compositor abans de la seva mort el 1937.
El concert va ser escrit a petició de Paweł Kochański, a qui Szymanowski havia escrit el seu Primer Concert el 1916. Kochański i la seva dona Zofia van visitar Szymanowski l'estiu de 1932 a Zakopane. Com havia fet en el primer i més famós, Paweł va ajudar amb la part de violí, i més tard també va oferir una cadenza. Szymanowski va escriure l'obra en menys de quatre setmanes. Kochański va estrenar l'obra el 6 d'octubre de 1933 a Varsòvia. Després de la mort del violinista el 1934, el compositor va afegir la dedicatoria."A la memoire du Grand Musicien, mon cher et inoubliable Ami, Paweł Kochański" abans de publicar el concert.
El Segon Concert és molt diferent del primer del compositor, seguint un enfocament harmònic més tradicional, amb un ús extens de modes i, com la majoria de la música del darrer període de Szymanowski, traient influències de la música de les muntanyes poloneses. Va ser escrit poc després de la Quarta Simfonia (que Szymanowski va descriure en cartes com el seu "concert per a piano") amb la qual comparteix moltes similituds.
Està escrit per a violí sol, 2 flautes (2n doblant flautí), 2 oboès (2n doblnt corn anglès), 2 clarinets (2n clarinet doblant mi♭), 2 fagots (2n doble contrafagot ), 4 trompes, 2 trompetes, 3 trombons, tuba, percussió, piano i cordes.
El Segon Concert per a violí va ser l'última obra orquestral que va produir Szymanowski abans de la seva prematura mort per tuberculosi a l'edat relativament primerenca de cinquanta-quatre anys.

## Estructura

El concert és en un sol moviment, gairebé rapsòdic, encara que es podria dividir en quatre grans seccions:
* Moderato - Molto Tranquillo
* Andantino Sostenuto
* Allegramente - Molto Energico
* Andantino - Molto Tranquillo
Presenta una llarga cadenza al mig que proporciona la transició entre les seccions Andantino i Allegramente. Amb uns 22 minuts, és relativament curt per a un concert per a violí de l'època. Abans de l'estrena, Kochański va suggerir que Szymanowski escrigués un pròleg per allargar el concert a 25-30 minuts, encara que això no va arribar a passar.

## Referències

* ↑ «Violin Concerto No. 2 op. 61 (1932-1933)». Arxivat de l'original el 2019-03-29. [Consulta: 1r agost 2021].
* ↑ Iwanicka-Nijakowska, Anna. «Concerto for violin and orchestra No. 2 Op. 61 - Karol Szymanowski». Culture.pl, 01-09-2007. [Consulta: 1r agost 2021].
* ↑ Robinson, Bradford. «Concert per a violí núm. 2, op. 61». Musikproduktion Höflich. [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ Wightman, Alistair. Karol Szymanowski: His Life and Work (en anglès). Ashgate Publishing, 1999, p. 378–383.
# Concert per a violí núm. 2 (Tubin)

El Concert per a violí núm. 2 en sol menor va ser compost per Eduard Tubin entre 1945 i 1949. Va ser estrenat el 5 de març de 1948 a la Ràdio Sueca per la violinista i dedicatària Zelia Aumere, amb l'Orquestra Simfònica de la Ràdio Sueca dirigida per Tor Mann. Té una durada aproximada de 27 minuts.

## Moviments

* Andante
* Allegro, marciale vivace
* Adagio quasi recit.

## Origen i context

Tubin inicià la composició del Segon Concert per a violí a Estocolm el 4 d'abril de 1945. Va acabar-lo el 12 d'octubre d'aquell mateix any, i la seva estrena va tenir lloc a Estocolm el 5 de febrer de 1946, interpretada per la violinista estoniana Zelia Aumere, qui havia encarregat l'obra, i el pianista Olav Roots, tots dos refugiats estonians. No seria fins al 5 de març de 1948 que hi hauria el que ses considera l'estrena oficial amb la primera interpretació amb acompanyament orquestral i la mateixa solista. Posteriorment, Aumere va interpretar l'obra en nombroses ocasions.

## Referències

* ↑ «Violin Concerto No. 2 in G minor». Estonian Music Information Centre. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ Kiisk, Harri. «Tubin: Double Bass Concerto - Vlase Triste - Violin Ballade - Violin Concerto No.2 - Estonian Dance Suite». BIS. [Consulta: 27 novembre 2024].
# Portalada mirador

La Portalada mirador és una obra de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És una portalada pertanyent a una masia d'Ossó de Sió que ha estat muntada durant l'any 1982 al Parc de Sant Eloi. A l'extrem de la plataforma del Parc actua com a mirador de les muntanyes del Prepirineu. Està construïda amb maçoneria amb tres arcades amb arc de mig punt. La construcció original data del segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Portalada mirador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Conger philippinus

Conger philippinus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bosc L. A. G., 1816-1819. (Pisces accounts). A: Nouveau Dictionnaire d'Histoire Naturelle..., Nouv. Ed. Paris. Nouv. Dict. Hist. Nat. v. 1-36.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kanazawa, R. H., 1958. A revision of the eels of the genus Conger with descriptions of four new species. Proceedings of the United States National Museum v. 108 (núm. 3400): 219-267, Pls. 1-4.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Conger philippinus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Congriscus marquesaensis

Congriscus marquesaensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 27,3 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 158-164.
* És de color marró clar amb un punt negre a la part davantera de l'aleta pectoral.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 391 i 408 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: les illes Marqueses.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Hubbs C. L., 1925. Record of fishes obtained by David Starr Jordan in Japan, 1922. Mem. Carnegie Mus. v. 10 (núm. 2). 93-346.
* ↑ Karmóvskaia, E. S., 2004. Benthopelagic bathyal conger eels of families Congridae and Nettastomatidae from the western tropical Pacific, with descriptions of ten new species. J. Ichthyol. v. 44 (Suppl. 1): S1-S32.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Conjunt de cases (Sant Andreu de la Barca)

Conjunt de cases és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de cases representatives de la segona dècada del segle xx, situades al nucli antic. Cal destacar alguns elements decoratius de ceràmica i les diferents formes geomètriques a l'encapçalament de totes elles.

## Història

La casa de la fotografia núm. 1 havia estat el Foment de Cultura cap als anys 1920.

## Referències

* 1 2 «Conjunt de cases». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Conjunt de cases al carrer Barcelona, 2-6 (Granollers)

El Conjunt de cases al carrer Barcelona, 2-6 és una obra de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edificis entre parets mitgeres. Consten de tres plantes amb cantonades de carreus. Les façanes planes de pedra estan arrebossades.
Al núm. 2, el portal d'entrada està fet amb un arc pla i finestra de pedra amb arc conopial lobulada de traceria amb arc pla, dovelles, i finestra d'arc rodó. A la segona planta, dues petites finestres amb arc de mig punt. A cantonada del mateix número, hi ha una finestra coronella sense trencallums i amb motius vegetals estilitzats a l'imposta. Al núm. 6, portal d'entrada d'arc rebaixant i finestra de pedra amb llinda d'una sola peça amb un escut. Al segon pis, també una petita finestra de pedra.

## Història

Conjunt d'edificis al nucli antic que estava inclòs al recinte emmurallat de la ciutat medieval.
Situat entre la Porxada i l'església de Sant Esteve, forma part de la xarxa d'edificis agrupats entorn de l'església, centre de l'antic nucli urbà. El segle xvi, però, es fe necessària una expansió de la vila fora muralles, de forma lineal, formant els ravals al nord i al sud de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Conjunt de cases al carrer Barcelona, 2-6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].
# Conjunt de cases al carrer Torregassa (l'Ametlla del Vallès)

El Carrer Torregassa és un carrer del municipi de l'Ametlla del Vallès (Vallès Oriental). El conjunt d'edificis dels números 55 a 63 està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un conjunt d'edificis aïllats amb tipologia de ciutat-jardí. Compostos de planta baixa amb coberta a dues vessants. Estan alineats al mateix carrer amb un petit jardí al davant amb tanca d'obra i reixa. Molts d'ells tenen esgrafiats, altres tenen un capcer amb elements barrocs. Un d'ells (núm. 59) porta la data de 1932 al capcer. Els elements formals i decoratius corresponen a l'eclecticisme.

## Història

El carrer Torregassa juntament amb el carrer Macià són l'eix de desenvolupament urbanístic i zona d'eixample a l'Ametlla de principis de segle. És el moment en què l'Ametlla passà de ser un petit poble agrícola a un centre d'estiueig molt important. El fenomen de l'estiueig donà lloc a un altre fenomen arquitectònic, l'habitatge de temporada, que té una importància remarcable a l'arquitectura catalana d'aquest segle. Modernisme i noucentisme, amb totes les seves variants eclèctiques, es perllonguen en aquest tipus d'arquitectura fins gairebé la guerra civil.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer Torregassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Conspiració de l'Ascensió

La Conspiració de l'Ascensió fou una conjura que es descobrí a Barcelona l'11 de maig de 1809 (diada de l'Ascensió) contra els francesos que ocupaven la ciutat.
En el marc de la Guerra del Francès els exèrcits de Napoleó Bonaparte havien ocupat diverses ciutats estratègiques d'Espanya en el seu camí cap a Portugal, entre elles Barcelona. A Barcelona diverses persones pretengueren ocupar les casernes de Drassanes i de Montjuïc. Per fer-ho van planejar la intervenció combinada d'un alçament popular, els guerrillers de la rodalia de la ciutat i els vaixells anglesos; a més comptaven amb la participació de dos capitans italians que els havien d'obrir les portes des de dins.
Però un d'ells, el capità Provana, els va trair informant-ne la policia bonapartista. Provana va citar a casa seva per concertar el pla dos dels conjurats: el comerciant Salvador Aulet i el funcionari Joan Massana, mentre agents bonapartistes amagats a la casa els escoltaven. La conspiració va fracassar amb la detenció de diverses persones, cinc de les quals foren executades a la Ciutadella el 3 de juny de 1809: els dos citats Aulet i Massana, més el militar Josep Navarro i els religiosos Joaquim Pou i Joan Gallifa. El procés judicial previ va tenir un ampli ressò popular. A més en el mateix dia de l'execució, tres ciutadans - Ramon Mas, Julià Portet i Pere Lastortras - van tocar a sometent des de la Catedral de Barcelona. Tots tres foren detinguts, condemnats a mort i executats el 27 de juny següent.
Un cop marxades les tropes franceses de la ciutat, el 1815 les despulles de tots vuit van ser traslladades a una dependència especial de la Catedral. En el centenari de la seva mort, el 1909 les restes van ser finalment dipositades en la capella dels màrtirs de la mateixa Catedral, monumentalitzada el 1911 per Enric Clarasó.
En record dels fets, el 1941 es va inaugurar el Monument als Herois de 1809, a la plaça Garriga i Bachs, a tocar de la Catedral.

## Referències

* 1 2 3 4 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 68, entrada: "Ascensió, conspiració de l' ". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ Llovet, Joaquim «Pere Lastortras i Vila (1774-1809). Un mataroní entre els anomenats martir de la guerra de la independència, a Barcelona». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, 95, 2009, pàg. 11–13. ISSN: 2385-3700.
* ↑ Vila i Martín, M.Carmen; Puig i Closa, Antoni. Gremis i làpides al claustre de la Catedral de Barcelona. Barcelona: Arxiu Diocesà de Barcelona, 2003, p. 29-30. ISBN Registre de la propietat intel·lectual núm. B-577-02. Arxivat 2023-10-26 a Wayback Machine.
# Corydoras osteocarus

Corydoras osteocarus és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Orinoco i rius costaners de Surinam.

## Referències

* 1 2 «Corydoras osteocarus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Böhlke, J. E. 1951. A new miniature catfish of the genus Corydoras from the Rio Orinoco in Venezuela. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 12) v. 4 (núm. 44): 824-827.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Reis, R.E. 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Foetorepus talarae

Foetorepus talarae és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Perú.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nakabo, T. i K.E. Hartel, 1999. Foetorepus goodenbeani: a new species of dragonet (Teleostei: Callionymidae) from the western North Atlantic Ocean. Copeia (1):114-121.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut de Badia del Vallès

L'escut oficial de Badia del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'or; 2n. de sinople; ressaltant sobre la partició una oreneta de sable volant. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 12 de gener de 1996 i publicat en el DOGC núm. 2162 el 31 del mateix mes.
Badia del Vallès és un ajuntament de poca edat (constituït el 1994 amb terrenys segregats de Barberà del Vallès i Cerdanyola del Vallès), que es va formar cap als anys 60 majoritàriament amb gent emigrada del sud peninsular. Així, l'oreneta fou escollida com a símbol de l'emigració, mentre que els colors de cada partició representen els dos municipis originaris (or per Barberà i sinople per Cerdanyola).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 12 de gener de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Badia del Vallès.» (pdf). DOGC núm. 2162. Generalitat de Catalunya, 31-01-1996. [Consulta: 25 juny 2010].
# Alburnus vignoni

Alburnus vignoni és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# El Molí Vell (Castellcir)

El Molí Vell, o Molí d'Esplugues, fou un molí situat en el terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Les seves restes estan situades a l'esquerra de la riera de Fontscalents, a migdia de la masia d'Esplugues. És al nord-oest de Castellcir i al nord-est de Castellterçol, a ponent de la Roureda, i al nord-est del Molí Nou, que ja és en el terme veí de Castellterçol.
Damunt de les restes del vell molí hi ha actualment una casa edificada durant el segle xx, però que ja no fa funció de molí.

## Bibliografia

* AYMAMÍ DOMINGO, Gener i PALLARÈS PERSONAT, Joan. Els molins hidràulics del Moianès i de la Riera de Caldes. Barcelona: Unió Excursionista de Catalunya de Barcelona, 1994. (Arxiu Bibliogràfic Excursionista de la UEC). ISBN 84-85678-125
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Àncora (arquitectura)

L'àncora, en arquitectura (o àncora de façana), és l'extremitat d'una barra de ferro, el tirant, destinada a impedir la separació de dues parets oposades o en angle.

## Històric

Segons Viollet-el-Duc, certes cases del S. XV presentaven "àncores de fusta, blocades per claus igualment de fusta, que relliguen les bigues del terra aux soleres altes i baixes dels panys de fusta de cara}".

## Descripció

Per necessitat, l'àncora essent destinada a recolzar sobre l'exterior de la paret, apareix en façana on és tractada com un adornament; pren una forma que va del la més simple a la més complexa:
* simple barra
* cercle
* lletra X, Hi, S…
* croc
* rombe
* ferradura
* cor
* mostatxos
* flor de lis
* xifres que componen el mil·lèsim de la construcció o de la transformació de l'edifici
* monograma…
La totalitat pot també anomenar-se armadura metàl·lica.
* Diferents tipus d'àncores de façana.
* Les àncores del château d'Ottignies que componen la data de 1626.
| Lletra X | Croc | Lletra Y | Ferradura | RombeTrepadura artesana o Contornejat. |
| Mostatxos | Simple barra | Cor | Flor de lis | Monograma de les mines de Ostricourt |

## Referències

* ↑ Eugène Viollet-le-Duc, Dictionnaire de l'architecture médiévale, Bibliothèque de l'image, 1997, article « Ancre ».

## Vegeu també

* Entrefinestra
* Mainell
* Arquitectura religiosa

## Bibliografia

* Jean-Marie Pérouse de Montclos (dir.), Architecture. Vocabulaire et méthode, París, Imprimerie nationale, 1977, 1977.

## Enllaços externs

* Les àncores metàl·liques antigues », combiencaporte.blogspot.fr (consultat el 30 d'abril de 2019).
# Ànec arbori becvermell

L'ànec arbori becvermell (Dendrocygna autumnalis) és una espècie d'ocell de la subfamília dels dendrocignins (Dendrocygninae), dins la família dels anàtids (Anatidae).

## Morfologia

* Aquest ànec arbori fa una llargària de 48 - 53 cm.
* Bec llarg de color vermell i potes també llargues de color rosa. Anell ocular blanc
* Pit, part inferior del coll i dors fins al capell de color marró. Cara i part superior del coll de color gris. Ventre i cua de color negre.
* Ampla banda blanca notable en vol, formada per la rèmiges secundàries. Les primàries són de color negre i les cobertores marró.
* Mascles i femelles són similars, mentre els joves tenen el bec gris i la panxa menys contrastada.
* La raça meridional és més petita i té el pit gris.

## Hàbitat i distribució

Habita aiguamolls, llacunes i vores de corrents fluvials d'ambdues Amèriques, des del sud d'Arizona i Texas, a través de Mèxic fins a Panamà, Colòmbia, Veneçuela, Aruba, Bonaire, Trinidad, Guyana i Surinam, oest i est de l'Equador, est del Perú, i des del Brasil fins a Bolívia, Paraguai i Argentina septentrional. Criats com ocells ornamentals a molts països, de vegades fugen del captiveri.

## Alimentació

Es poden alimentar a qualsevol hora però sovint ho fan de nit. Mengen una àmplia varietat de material vegetal, però també artròpodes i invertebrats aquàtics quan estan a l'abast. Sovint mengen vegetació submergida en aigües poc profundes.

## Reproducció

Aquest ànec és únic per les seves costums monògames. La parella roman unida durant molts anys, a la manera d'oques i cignes. Ambdós pares comparteixen tota la tasca relacionada amb la criança dels joves, des de la incubació fins a la cura dels fills. Solen fer el niu a la cavitat d'un arbre però criaran a terra si és necessari. També poden utilitzar xemeneies, edificis abandonats, o caixes niu. Els aneguets salten des del niu dos dies després de l'eclosió, poden alimentar-se immediatament, i romanen amb els pares durant fins a vuit setmanes.

## Llista de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies amb una zona de contacte, a l'altura de Panamà
* Dendrocygna autumnalis autumnalis (Linnaeus, 1758), d'Amèrica de Nord i central, des del sud dels Estats Units fins a Panamà
* Dendrocygna autumnalis discolor P.L.Sclater et Salvin, 1873, de Sud-amèrica, des de Panamà fins a Paraguai.

## Referències

* BENCKE, GLAYSON ARIEL (2007): Avifauna atual do Rio Grande do Sul, Brasil: aspectos biogeográficos e distribucionais.PDF abstract Arxivat 2017-07-08 a Wayback Machine.
* MADGE, STEVE & BURN, HILARY (1987): Wildfowl : an identification guide to the ducks, geese and swans of the world. Christopher Helm, London. ISBN 0-7470-2201-1