OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gruta de Jeita

La gruta de Jeita (àrab: مغارة جعيتا, maḡārat Jaʿītā) és un complex de dues coves de pedra calcària càrstica, separades però alhora connectades, totalitzant una longitud d'aproximadamt 9 km. Les coves queden en la vall de Nahr al-Kalb, en la localitat de Jeita, a 18 km al nord de la capital libanesa, Beirut. Encara que habitada en la prehistòria, la caverna inferior només va ser descoberta el 1836 pel britànic William McLure Thomson i només pot ser visitada en petites embarcacions, doncs està inundada pels canals d'un riu subterrani que abasteix d'aigua potable més d'un milió de libanesos.
El 1958, espeleòlegs libanesos van descobrir les galeries superiors, 60 m per sobre de la caverna inferior. Aquestes van ser connectades amb un túnel d'accés i es van habilitar passos per a que els visitants hi puguin accedir. En la part alta d'aquesta caverna té una de les majors estalactites del món, que alhora és composta per una sèrie de divisions que tenen pics d'aproximadament 120 metres d'altura.
A més de ser un símbol nacional del Líban i una destinació turística per excel·lència, la cova de Jeita té un paper social, econòmic i cultural important. Va ser finalista en el concurs de les Set meravelles naturals del món, que es van escollir per votació popular l'any 2011.

## Referències

* ↑ «Promenade Keserwan» ( PDF) (en anglès). Ministeri de Turisme del Líban. Arxivat de l'original el 2011-05-16. [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Reader's Digest natural wonders of the world. Pleasantville, N.Y.: Reader's Digest Association, 1980. ISBN 0-89577-087-3. Arxivat 2019-12-09 a Wayback Machine.
* ↑ Nadim, Simon «Where does the water that feeds the Jeita Grotto come from?» (en anglès). Prestige, núm. 256, 17-11-2014. Arxivat de l'original el 2023-04-19 [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Copeland, Lorraine; Wescombe, Peter J. Inventory of stone-age sites in Lebanon. (1) West-central Lebanon (en anglès). Beirut: Impr. Catholique, 1965. OCLC 917417205. Arxivat 2022-09-29 a Wayback Machine.
* 1 2 El Nawwar, Sandrine; Nader, Fadi H. The Jeita cave (Lebanon): An example of sustainable development of a typical karstic resource (tesi) (en anglès). American University of Beirut.
* ↑ «SITE TOURISTIQUE DE JEÏTA. 2ème Prix du Développement Durable Touristique» ( PDF) (en francès). Jeita Grotto. Arxivat de l'original el 2006-07-11. [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ «New 7 wonders of nature» (en anglès britànic). New 7 Wonders, 11-11-2011. Arxivat de l'original el 2022-07-09. [Consulta: 29 maig 2022].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
# Guadalete

El Guadalete és un riu de la península Ibèrica, a la província de Cadis, pertanyent al vessant atlàntic. Neix al nord de la Serra de Grazalema de dos que neixen a la falda del turó de San Cristobal i el principal dels quals és també anomenat Guadalete, Grazalema o Zahara. Té el seu origen junt a Grazalema, primer corre vers el Nord, i després vers el Nord-oest, passa per Zahara de la Sierra, rep les aigües dels rius Obrera i Zaframagón; s'apropa a la província de Sevilla i per l'estret de Bornos trenca els cims que tanquen la vall; circumda la ciutat d'Arcos de la Frontera, rep per la dreta el tribut del Salado de Espera i després s'uneix amb el Majaceite, que és l'altre braç del Guadalete. Una vegada junts tots dos ramals, el Guadalete continua vers el Sud-oest, i forma després un gran colze en direcció Nord per tornar dibuixant un arc vers l'Oest. En aquesta secció se li uneix el Salado de Paterna i altres corrents menys importants i en el poble de la Cartuja ja comença a experimentar les marees; però tan sols és navegable des d'El Portal, petita cala que el riu forma a uns 9 km. de la desembocadura d'El Puerto de Santa María i a l'entrada de la Badia de Cadis.
Fins a mitjans del segle xx era navegable per a petites embarcacions fins a Jerez de la Frontera. Avui dia la seva desembocadura és el port d'El Puerto de Santa María.
El Guadalete és d'escàs bracer entre la seva barra i la ciutat del Port de Santa Maria. Els bancs que formen la barra són movibles i amb mar de lleva l'entrada és perillosa. El Guadalete té un curs de 157 km i a l'estiu porta un cabal molt escàs. Sembla que antigament el seu nom era Letes o Letea.

## Afluents

* Obrera
* Zaframagón
* Guadalporcún
* Guadamanil
* Salado de Paterna
* Majaceite o Guadalcacín

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1504 (ISBN 84-239-4526-X)
# Gualtiero Brissoni

Gualtiero Brissoni (Scanzorosciate, 2 de febrer de 1954) és un històric pilot d'enduro italià, guanyador de cinc Campionats d'Europa (tres en 125 cc i dos en 250 cc). Obtingué nombrosos èxits als ISDE, destacant-ne la victòria absoluta a l'edició de 1982 celebrada a Txecoslovàquia.
Havent debutat a 15 anys, Brissoni es mantingué en primera línia durant anys, aconseguint nombrosos títols europeus i italians d'enduro en una època amb rivals de gran nivell com ara Alessandro Gritti, Harald Sturm, Jiri Stodulka o Rolf Witthöft. Un cop retirat de la competició, després d'uns anys de parèntesi tornà a prendre part en algunes proves importants i competicions per a veterans, guanyant-ne encara Campionats d'Itàlia fins a començaments del segle xxi. El 2016 va ser nomenat FIM Legend. Brissoni resideix a la frazione de Tribulina, a Scanzorosciate (província de Bèrgam).

## Palmarès

* 5 Campionats d'Europa d'enduro:
** 1978: 250cc, amb SWM
** 1979: 125cc, amb SWM
** 1980: 125cc, amb SWM
** 1981: 125cc, amb Fantic
** 1982: 250cc, amb Husqvarna
* 8 Campionats d'Itàlia d'enduro per categories: 1976 - 1983
* 4 Campionats d'Itàlia d'enduro absoluts: 1980 - 1983
* 6 Campionats d'Itàlia d'enduro major: 1997, 1999, 2000, 2001, 2003, 2007
* 4 Victòries a la Valli Bergamasche (1973, 1974, 1978, 1979)
* 2 Victòries a la Valli Bergamasche Revival
* Campió d'Itàlia de motocròs júnior 125cc el 1975
* 7è al Campionat del Món de motocròs 125cc el 1975

### Palmarès als ISDE

* 1 Victòria absoluta (1982, Txecoslovàquia)
* 1 Victòria per categoria (1982, 250cc)
* 1 Victòria al Vas amb l'equip italià (1975, Illa de Man)
* 12 medalles d'or (en 15 participacions).

## Referències

* 1 2 «Gualtiero Brissoni» (en italià). motowinners.it. Arxivat de l'original el 29 de setembre 2008. [Consulta: 6 juliol 2010].
* ↑ De la Torre, Juan Pedro «Campeones esenciales. Gualtiero Brissoni» (en castellà). Moto Verde. Motor Press Ibérica [Madrid], núm. 478, 5-2018, p. 68.
* ↑ «Distinctions - FIM Legends» (en anglès). fim-moto.com. FIM. Arxivat de l'original el 2021-04-23. [Consulta: 1r juliol 2022].

### Bibliografia

* Mas Godayol, Josep (Director). «Gualterio Brissoni. El nuevo rey del todo terreno». A: Dos Ruedas. Gran enciclopedia ilustrada de la moto (en castellà). Barcelona: Editorial Delta, 1980, p. 252 (vol. I). ISBN 84-85822-02-1.

## Enllaços externs

* Vídeo d'edicions dels 70 de la Valli Bergamasche (italià)
* Imatge de Brissoni amb la Fantic el 1981
# Guarionex

Guarionex fou un cacic indi de l'illa Española o de Santo Domingo, cap de la zona a què Cristòfor Colom donà el nom de Vega Real.
Quan el navegant genovès visità els seus Estats el 1494, fou favorablement acollit per Guarionex, amb qui entaulà amistat. Després, la conducta de Pedro Marguerite, que penetrà en aquell territori, ocasionà una revolta contra els espanyols, diversos dels quals foren assassinats, però Colom aconseguí apaivagar el cacic, el qual li va permetre erigir un fort en el centre del territori, amb la qual cosa aquest aviat restà dominat.
Guarionex restà a punt de convertir-se al catolicisme, malgrat les censures de què era objecte per part dels altres cacics, quan a conseqüència d'una greu qüestió que tingué amb un espanyol, desistí de la seva primera intenció. Després, alguns individus de la tribu que havien destruït les imatges, foren condemnats a mort, la qual cosa irrità de tal forma el cacic, que no vacil·là a unir-se als altres per a revoltar-se contra els espanyols, però aquests descobriren els plans dels indígenes, castigant severament a diversos caps principals, però perdonant, en canvi, a Guarionex el qual agraït, tornà a acatar l'autoritat dels conqueridors.
Malgrat tot, els abusos d'alguns d'ells promogueren una nova revolució, a la qual s'uní Guarionex; fracassà a causa de la malaptesa d'un sentinella indi i el cacic es refugià en les muntanyes amb la seva família fins que, fet presoner, se'l tancà en una fortalesa i el 1502 se l'envià a Espanya, però el vaixell naufragà i s'ofegaren tots els que hi anaven. Guarionex és l'heroi de moltes llegendes i tradicions.
Amb el final de Guarionex i el cacic coetani seu, Mayobanex, acabà la existència dels dos últims importants cacics d'aquella zona, regió que ja no els pertanyeria mai més ni a ells ni a la seva gent.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1602 (ISBN 84-239-4526-X)
# Guido Papini

Guido Papini (Camaiore, Gran Ducat de Toscana, 1 d'agost de 1847 - Londres, 3 d'octubre de 1912) fou un violinista i compositor italià. Deixeble de Giorgetti, es presentà al públic quan només contava tretze anys, causant l'admiració dels florentins. Va pertànyer diversos anys a la Societat del Quartet, de Florència. El 1876 prengué part en els concerts Pasdeloup de París, i en els Concerts Filharmònics de Bordeus, que llavors gaudien de gran fama. Des de 1893 fins al 1896 fou professor de violí de la Royal Academy of Music, de Dublín, sense abandonar per això les seves gires de concerts per Europa, en les que assolí gran anomenada. La seva delicada salut l'obligà abandonar la vida activa musical, establint la seva residència a Londres, on fins a la data de la seva mort es dedicà a l'ensenyament i la composició. Les seves obres publicades, a banda d'algunes transcripcions i arranjaments, inclouen dos concerts per a violí i violoncel respectivament; un excel·lent mètode de violí; Exercices de mecanisme pour le violon seul, i petites peces de concert per a violí i violoncel. També publicà diverses cançons, trios per a dos violins i piano, un quartet amb piano i edità els 24 Capricis, de Paganini, i altres obres clàssiques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 81 ISBN 84-239-4578-2
# Guillaume-Gabriel Nivers

Guillaume-Gabriel Nivers (Melun, Illa de França, vers el 1632 - París, 13 de novembre de 1714) va ser un organista francès, compositor i teòric.
Sent encara molt jove es traslladà a París on ingressà en el Seminari de Sant Sulpici per estudiar la carrera eclesiàstica, però triomfaren les seves aficions musicals. A París va rebre lliçons de clavecí, sent el seu mestre Chambonnières, i a vint-i-tres anys fou nomenat organista de Sant Sulpici de París; poc temps després ingressava com a tenor en la Capella Reial. Successivament se li donà el càrrec de mestre de música de la reina i d'organista de la Casa Reial de joves de Saint-Cyr. Ell s'anomenà a si mateix organiste de la chapelle du Roy.
Se li deuen: La gamme du <si>; Nouvelle méthode pour apprendre à chanter sans mudances (París, 1646); Chaints d'Eglise à l'usatge de la paroisse de SaintSulpice (París, 1656); Graduale romanem juxta missale Pii Quinti pontificis maximi authoritate editum (París, 1658); Méthode facile pour apprendre à chanter en musique (París, 1666) 3a edició de l'obra precedent; Méthode certaine pour apprendre le plain-chaint de l'Eglise (París, 1667), obra de la qual es feren tres edicions; Traité de la composition de la musique (París, 1667); Passiones D.N.J.C. (París, 1670); Dissertation zur le chant grégorien, dediée au Roy (París, 1682); Leçons de Tenebres selou l'usatge de l'eglise et communauté des dames de la royale maison de Saint-Louis à Saint-Cyr (París, 1692); Livre d'orgue contenant cent pieces de tons les tons de l'Eglise, etc.
Els seus tractats sobre el cant gregorià i baix continu encara es consideren fonts importants sobre la música litúrgica del segle xvii i en la pràctica el rendiment.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 863 (ISBN 84-239-4538-3)
# Guillaume Navoigille

Guillaume Joseph Chevalier, conegut amb el nom de Guillaume Navoigille (Givet, Ardenes, 1745 - París, 1811) fou un músic francès.
Estudià a parís, i va estar al servei del duc Orleans. Aconseguí reputació com a director d'orquestra, i el 1805 ingressà en la capella del rei d'Holanda, retornant a París wn incorporar-se aquesta nació a França.
Va escriure la música de les obres teatrals:
* L'orage ou Quel guignon!;
* Les honneurs funèbres o Le tombeau des sans-culottes;
* L'empire de la folie ou La Mort et l'apothéose de Don Quichotte, i diverses obres per a instruments de corda.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 1438-39 (ISBN 84-239-4537-5)
# Guillem Simó i Roca

Guillem Simó i Roca (Palma, 20 de gener de 1945 - Palma, 12 de setembre de 2004) fou un escriptor, pintor i compositor mallorquí.
Es va llicenciar en Filologia Romànica (catalana) per la Universitat de Barcelona (1973). Després de fer classes durant uns anys a l'ensenyament privat, va ser catedràtic per oposició lliure de Llengua i Literatura Catalana.

## Obres publicades
### Estudis d'història

* Notes per a una història del projecte d'Estatut d'Autonomia de les Illes de 1931. «Randa», núm. 3, 1976
* El debat autonòmic a les Illes durant la Segona República. Eivissa: Can Sifre, 1991

### Estudis d'història literària

* Les profecies atribuïdes a Bernat de Mogoda. «Randa», núm. 7, 1978
* Pronòstics mallorquins del XVIII. «Randa», núm. 8 i 9, 1979
* Prosa costumista balear. Palma: Conselleria d'Educació i Cultura Illes Balears/Institut d'Estudis Baleàrics, 1982
* Els inicis literaris de Pere A. Penya. «Randa»,núm. 36, 1995.

### Estudis de lingüística

* Ús de l'article definit a la llengua literària de Mallorca

### Poesia

* 19 poemes amb música (1973-2000). Palma: El Tall, 2004

### Textos autobiogràfics

* En aquesta part del món. Dietaris (1974-2003). Pollença: El Gall, 2005.
* En aquesta part del món. Dietaris (1974-2004). Barcelona: Acontravent, 2016.- (Obra Completa - Volum I). Versió ampliada i definitiva a cura de Carme Vidal i D. Sam Abrams..

### Textos inèdits

* Tardor al Nord d'Àfrica (recull de poemes).
* L'ànima de la vitrina (relats breus).

## Referències

* ↑ Guillem Simó i Roca al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ SUAU, Nadal. Guillem Simó. Un salt suspès
* ↑ Mas, Joan «GUILLEM SIMÓ I ROCA. EVOCACIÓ». Llengua & Literatura, n.17, 2006, ps. 549-551 [Consulta: 28 gener 2014].

## Enllaços externs

* Fons personal Guillem Simó a la Biblioteca de Catalunya.
# Guillermo García Parreño López

Guillermo García Parreño López fou un militar i polític espanyol, membre del Cos Jurídic de l'Armada i diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Treballà com a tinent auditor de l'Armada Espanyola. Fou diputat per les Illes Balears pel Partit Conservador dins del sector ciervista a les eleccions generals espanyoles de 1919, 1920 i 1923. El 29 de març de 1921 fou nomenat Director General d'Agricultura, Mines i Forests. Fou assassinat a Madrid al començament de la guerra civil espanyola encara que altres fonts diuen que va ser afusellat després de la guerra civil espanyola.

## Obres

* La campaña de la escuadra norteamericana en Filipinas Arxivat 2018-01-23 a Wayback Machine. (1889)
* Diccionario de derecho marítimo (1908)

## Referències

* ↑ Fitxa al Congrés dels Diputats
* ↑ Los 30 generales muertos por los rojos en la guerra, per Pedro Fernández Barbadillo, esmenant Los 40 Generales Víctimas de la Guerra Civil "Historia y Vida", núm. 95, Febrero 1976
* ↑ El Cuerpo de Oficiales
# Gunnar Wennerberg

Gunnar Wennerberg (Lidköping, Västra Götaland, 2 d'octubre de 1817 - Läckö, 24 d'agost de 1901) fou un compositor, organista i polític suec. Desenvolupà el càrrec de conseller d'Estat i fou compositor inspirat i fecund. Es donà a conèixer per uns Cants de llibertat que assoliren gran popularitat i més tard publicà Gluntarne, una col·lecció de trenta duets humorístics per a baríton i baix. A més, compongué cors, melodies vocals, l'oratori La Nativitat i un Stabat Mater. També va compondre nombroses poesies que es publicaren en quatre volums.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 83 ISBN 84-239-4570-7

## Enllaços externs

* Partitures lliures per Gunnar Wennerberg a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
* http://www.hmdb.org/marker.asp?marker=17235 Arxivat 2013-09-18 a Wayback Machine.
* http://victor.library.ucsb.edu/index.php/talent/detail/41419/Wennerberg_Gunnar_composer
# Gurzhiïta

La gurzhiïta és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom en honor del mineralogista i cristal·lògraf rus, el Dr. Vladislav V. Gurzhiy (Владислав Васильевич Гуржий), per les seves contribucions a la mineralogia i la cristal·lografia de l'urani.

## Característiques

La gurzhiïta és un sulfat de fórmula química Al(UO₂)(SO₄)₂F·10H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, sent publicada en el mes de maig del mateix any. Cristal·litza en el sistema triclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5756/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'urani de Lermontovskoe, a Pyatigorsk (Krai de Stàvropol, Rússia), seny aquest l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Gurzhiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 juny 2022].
* ↑ Kasatkin, Anatoly V.; Plášil, Jakub; Chukanov, Nikita V.; Škoda, Radek; Nestola, Fabrizio; Agakhanov, Atali A.; Belakovskiy, Dmitry I. «Gurzhiite, Al(UO2)(SO4)2F⋅10H2O, a new uranyl sulfate mineral with a chain structure from the Bykogorskoe deposit, Northern Caucasus, Russia». Mineralogical Magazine, 86, 3, 6-2022, pàg. 412–421. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.34 [Consulta: 4 abril 2023].
# Gustaaf Adolf Heinze

Gustaaf (Gustav) Adolf Heinze (Leipzig, 1 d'octubre de 1821 - Muiderberg, 20 de febrer de 1904) fou un director d'orquestra i compositor alemany del Romanticisme.
El 1835 entrà com a clarinet en l'orquestra de la Gewandhaus, i el 1844 fou nomenat segon director d'orquestra del Teatre Municipal de Breslau, en el que estrenà les òperes Lorelei (1846) i Die Ruinen von Tharandt (1847), per les quals havia escrit els poemes la seva esposa Enrietta H. Berg (1812-1892). El 1850 passà a Amsterdam com a director d'orquestra de l'Òpera alemanya, dirigint, a més, allà diverses societats de concerts i, on entre altres alumnes tingué a Lambert Adriaan van Tetterode, Jules ten Brink.
Entre les seves composicions, a més de les òperes ja mencionades, els oratoris Auferstchung, Sankta Caecilia, Der Foenschleier i Vincentius von Paula; tres misses, trios, obertures, cantates, himnes, lieder i cors per a veus d'homes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 942 (ISBN 84 239-4527-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 860. (ISBN 84-239-4509-X)
# Hypostomus unicolor

Hypostomus unicolor és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: curs superior del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Armbruster, J.W. 1998. Review of the loricariid catfish genus Aphanotorulus and redescription of A. unicolor (Teleostei: Siluriformes). Ichthyol. Explor. Freshwat. 8(3):253-262.

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Steindachner, F. 1908. Über zwei neue Siluroiden und zwei Curimatus-Arten, sowie über eine Varietät von Ancistrus vittalus aus dem Amazonasgebiete innerhalb Brasiliens. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 45 (núm. 11): 163-168.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Drombus kranjiensis

Drombus kranjiensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Singapur i Indonèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Seale A., 1905. List of fishes collected by Dr. Bashford Dean on the island of Negros, Philippines. Proceedings of the United States National Museum v. 28 (núm. 1407). 769-803.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.