OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Soler Rosselló

Antoni Soler Rosselló (Reus, 1899 - Almoster, 9 de març de 1928) va ser un dibuixant català.
De família benestant, el seu pare era Joan Soler González,un advocat madrileny molt conegut a Reus, la seva mare Anna Rosselló i Pratdesaba nascuda a Reus. Va començar a dibuixar molt jove i a publicar a la premsa local. Era un dels il·lustradors de El Heraldo de Reus, un periòdic d'informació general de tendència conservadora, però es va fer popular per les seves caricatures, publicades a Grimègia i dirigides contra les classes benestants de la ciutat. El 1919, juntament amb el seu amic Antoni Fuster Valldeperes, va guanyar un concurs de cartells de carnaval. Va il·lustrar alguns llibres publicats per Fuster Valldeperes, i el 1920 va exposar a la societat El Círcol una sèrie de caricatures, ben acollida per la crítica. La Revista del Centre de Lectura va dir comentant l'exposició: "El mèrit sobressortint en les obres d'en Solé radica en el color més que en la línia. Els tons ofereixen una harmonia que sols aconsegueixen els experts en l'art decoratiu, i un vistós aspecte ornamental que captiva i enamora". La Revista però, critica "el dibuix frívol, simplista, caricaturesc, propi per a la il·lustració de les revistes de caràcter festiu en les que col·labora".
Mor a la Masia El Picarany del poble de Almoster propietat on va viure la família del seu cunyat Ricard Ferraté Gili i la seva germana Amàlia Soler i Rosselló (1899-1977), pares de Gabriel Ferrater i Soler.

## Referències

* ↑ «REUS». La Veu de Catalunya: diari catalá d'avisos, noticias y anuncis: Any 38, Núm. 9918 Ed. Vespre, 14-03-1928, pàg. 4.
* 1 2 «Noticias. En la masía Picarany». Diario de Reus : de avisos y noticias: Año LXXXIV Número 54 - 1928 marzo 10, 10-03-1928, pàg. 2.
* ↑ «Matrimonis (1880-1897). pàg.227. Imatge 456.». A.H.A.T. Reus, parròquia de Sant Pere, apòstol, 19-04-1894. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 622.
* ↑ «Varia». Revista del Centre de Lectura, Any II, núm. 23, 01-01-1921, pàg. 12.
# Antonino Marchisio

Antonino Marchisio (Buttigliera d'Asti, 19 de febrer de 1817 - Torí, 4 d'agost de 1875) va ser un pianista i compositor italià.
Va néixer a Buttigliera d'Asti, però la seva família es va establir després a Torí. Va fer estudis musicals a Milà, però a causa de la mort prematura del seu pare, va tornar a Torí, per fer-se càrrec de la família.
La seva família va tenir una estreta relació amb la música: el seu pare va ser fabricant de pianos; el seu germà petit, Giuseppe Enrico (1831-1903) també va ser pianista i compositor, i dues germanes, Barbara (1833-1919) i Carlotta. (1835-1872) van ser cantants d'òpera.
També fou un distingit professor, i deixà les òperes Il marito della vedova, (1841), Un matrimonio a tre (1851) Piccarda Donati (llibret de Leopoldo Marenco, 1860), Cristoforo Colombo, Gli Ussisti .

## Referències

* 1 2 3 Lamacchia, Saverio. «Marchisio» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 23 agost 2021].
* ↑ «Libretti - Marchisio Antonino» (en italià). Corago - Repertorio e archivio di libretti del melodramma italiano dal 1600 al 1900. [Consulta: 23 agost 2021].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1419 (ISBN 84-239-4532-4)
# Antonio Francesco Riccoboni

Antonio Francesco Riccoboni (Màntua, Itàlia, 1707 - París, França, 4 de maig de 1772) fou un actor i autor dramàtic italià.
Era fill de Luigi i Elena Riccoboni. De molt jove es dedicà al teatre i als disset anys feu representar la seva primera obra, Les èffets de l'eclipse.
Després d'una llarga i poc brillant carrera, abandonà l'escena per a dedicar-se a la literatura (1750); però atret més tard per la química, es llençà a una sèrie d'especulacions industrials que l'arruïnaren.
Va escriure nombroses obres d'un mèrit molt escàs, entre les quals cal citar: Les comèdies esclaves (1726); Les amusements à la mode (1832), aquestes dues en col·laboració amb Pietro-Francesco Biancolelli; Les caquets (1761); Les amants de village (1764); Le prètendu (1769).
A més se li deu una obra titulada L'art du thèátre (París, 1750), que conté interessants observacions sobre la matèria.
L'any 1735 es casà amb l'actriu francesa Marie Jeanne Laboras de Mezières de casada Riccoboni (1714-1792).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 398 (ISBN 84-239-4551-0)
# Antonio González Terol

Antonio Pablo González Terol (Cartagena, 23 d'agost de 1978) és un polític espanyol del Partit Popular, alcalde de Boadilla del Monte, diputat regional en l'Assemblea de Madrid en la viii, ix i x legislatures.

## Biografia

Va néixer el 23 d'agost de 1978 a Cartagena. Està casat. És enginyer industrial del ICAI per la Universitat Pontifícia Comillas.
Va ser número 71 en la candidatura del Partit Popular (PP) per a les eleccions a l'Assemblea de Madrid de 2007, no va resultar triat; després de la renúncia de Jaime González Taboada a la seva acta, González Terol va accedir al càrrec de diputat en l'Assemblea el 19 de juliol de 2007.
En renovar la majoria absoluta del PP en el municipi en les eleccions locals de 2011, va prendre possessió del càrrec com a alcalde de Boadilla l'11 de juny. Així mateix, en ocupar de nou el lloc número 71 en les llistes del PP en la seva candidatura per a les eleccions a l'Assemblea de Madrid de 2011, també va ser diputat en la ix legislatura de la cambra autonòmica.
En les eleccions municipals de maig de 2015 va ser cap de llista del Partit Popular en aquest municipi, que va obtenir de nou majoria absoluta, Va renunciar al càrrec el gener de 2016, sent succeït per Regina Plañiol.
En les eleccions generals celebrades al desembre de 2015 va ser el candidat número 13 del Partit Popular al Congrés dels Diputats per la circumscripció de Madrid, resultant triat. En els comicis generals del 26 de juny va tornar a resultar triat com a diputat al Congrés.

## Referències

* ↑ «Ilmo. Sr. D. Antonio Pablo González Terol». Asamblea de Madrid. Arxivat de l'original el 2018-01-24. [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ Junta Electoral Provincial de Madrid: «Elecciones a la Asamblea de Madrid 2007. Candidaturas proclamadas». Boletín Oficial de la Comunidad de Madrid. núm. 102, de 1 de mayo de 2007, pàg. 92-102.
* ↑ «Promesa o juramento ante el Pleno de la Asamblea de Madrid, de fecha 19 de julio de 2007, por el que adquiere la plena condición de Diputado de la Asamblea el Ilmo. Sr. D. Antonio Pablo González Terol, del Grupo Parlamentario Popular, en sustitución por renuncia del Ilmo Sr. D. Jaime González Taboada.». Boletín Oficial de la Asamblea de Madrid.núm. 11, de 26 de julio de 2007. Asamblea de Madrid, pàg. 199. Arxivat de l'original el 2018-01-24 [Consulta: 28 maig 2018]. Arxivat 2018-01-24 a Wayback Machine.
* ↑ «Antonio González Terol». ABC [Madrid], 16-02-2016, pàg. 69.
# Antonio Orsini

Antonio Orsini (n. Nàpols, 1843) fou un compositor i pianista italià.
Estudià el piano amb Antonio Coop, i després d'haver-se donat a conèixer com a concertista en la seva vila nadiua, es presenta als públics de Roma, París i Londres. De retorn a la seva pàtria a causa del servei militar, guanyà per concurs el càrrec de director de banda d'un regiment d'infanteria.
A Nàpols publicà:
* Fughe per 4 voci.
* Norme per apprendere la composizione musicale ed il contrappunto.
* Schema di un indirizzo all'arte del canto.
A més, se li deu, l'òpera Benvenuto Cellini, que no tingué èxit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 690 (ISBN 84-239-4540-5)
* Treballs per o sobre Antonio Orsini Arxivat 2022-12-03 a Wayback Machine. en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Egesta (filla d'Hípotes)

Segons la mitologia grega, Egesta o també Segesta (en grec antic Αιγέστα) fou una filla d'Hípotes, heroi troià.
Egesta va acollir favorablement Eneas i els troians quan van desembarcar a Sicília. Hi ha diverses tradicions sobre la seva arribada a l'illa. Segons Servi, quan Laomedont es va negar a pagar el salari que els devia per haver construït les muralles de Troia a Apol·lo i a Posidó, els déus van fer arribar al país diverses plagues. Posidó va enviar un monstre marí, i Apol·lo una epidèmia. L'oracle d'Apol·lo va dir que per fer fora el monstre s'havia d'alimentar l'animal amb joves de la noblesa. En aquell moment, molts troians van enviar els seus fills a l'estranger. El pare de la noia, Hípotes o Ipsostratos, va confiar Egesta a uns mercaders que la van dur a Sicília. Allà es va casar amb el déu-riu Crimís, que va adoptar l'aparença d'un gos o d'un os. Amb ell va tenir un fill, Acestes.
Segons Licòfron, Egesta era filla de Fenodamant, un troià que havia aconsellat donar com a víctima al monstre la filla de Laomedont, Hesíone. Aquest, com a venjança, va lliurar les filles de Fenodamant a uns mariners per tal que les abandonessin en territoris salvatges. Les noies van evitar la mort gràcies a Afrodita. Una d'elles, Egesta, es va casar amb el déu-riu Crimís. El seu fill, Egestes o Acestes, va fundar tres ciutats: Segesta, Erix i Entella. Una altra tradició deia que Egesta, la filla d'Hípotes, havia tornat a Troia on s'havia casat amb Capis i havia tingut un fill, Anquises.
Dionís en dona una altra versió: un príncep de Troia en lluita contra Laomedont va donar les seves filles a uns comerciants per portar-les lluny de la ciutat; un noble troià va embarcar amb ells i es va casar amb una de les noies a Sicília, la qual va tenir un fill de nom Acestes o Egestes. Aquest, educat al país, va aprendre els seus costums i la seva llengua. Quan Troia va ser atacada pels grecs va anar a aquella ciutat, amb permís de Príam, i va prendre part a la guerra i després va tornar a Sicília amb Èlim, un bastard d'Anquises, on va construir una ciutat amb el nom de Segesta. Estrabó diu que per fundar la ciutat va rebre l'ajuda dels companys de Filoctetes.
Algunes tradicions diuen que la ciutat de Segesta va ser fundada per ella.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 151. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 72. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Francesc Rusca i Domènec

Francesc Rusca i Domènec (All (Isòvol), Baixa Cerdanya, 1869 - Barcelona (Barcelonès), 6 de desembre, 1909), fou un metge i professor cerdà.
Va estudiar el primer ensenyament a Òpol i a Ribesaltes (Rosselló). Als dotze anys va ingressar al Petit seminaire de Prades. Després, el jesuïta pare Sourreau el va preparar gratuïtament, impressionat per la seva bona aplicació, per al batxillerat, que va cursar al Liceu de Montpeller. Un cop batxiller, va venir a Espanya, passant a Toledo per dedicar-se a la carrera de les armes, però comprenent, després d'algun temps, que no era aquest el seu camí, es va establir a Barcelona, on va estudiar medicina, essent practicant de l'Hospital del Sagrat Cor de la ciutat, amb el doctor Cardenal, cirurgià d'aquell establiment. Es va llicenciar al març de 1895, i poc després la Junta del referit Hospital el va nomenar metge interí del mateix.
Pels seus treballs de perfecte anatòmic i pels seus estudis de laboratori va començar llavors a prendre relleu la seva personalitat científica. Es va doctorar el 22 d'octubre de 1903. Ja doctor, va muntar a Barcelona una clínica particular, amb 22 llits, on va realitzar fins als darrers dies nombroses i difícils operacions quirúrgiques que li van valer just renom. Després de renyides oposicions va guanyar, el novembre del 1905, la càtedra de patologia quirúrgica de la Facultat de Medicina de Barcelona, que va exercir amb brillantor fins a la seva mort.

## Víctima de la ciència

Rusca i Domènec va ser una víctima de la ciència, ja que va morir a conseqüència d'haver-se inoculat el germen infecciós d'un dels seus operats. Els seus nombrosos alumnes van guardar durant anys el record de les seves sàvies lliçons, i la influència dels seus ensenyaments va estar viva durant molt de temps a la Facultat de Medicina de Barcelona.
Rusca i Domènec va deixar les publicacions següents:
* Las inyecciones intravenosas aplicadas al tratamiento de las infecciones peritoneales (1899);
* Flemones leñosos (1900);
* Las inyecciones intrarraquideas de cocaina como medio anestésico (1900);
* Contribución al tratamiento de la peritonitis aguda generalizada (1901);
* Epitelioma branquial del cuello' (1902);
* Contribución al estudio de la macroglosia (1903);
* El circulo vicioso en la gastroentereostomia, tesi del doctorat (1903);
* Contribución al estudio de la esplennoplosis (1904);
* El melonama, memòria de les oposicions a càtedra, publicada el 1904.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 861. (ISBN 84-239-4552-9)
# 64 d'Àries

64 d'Àries (64 Arietis) és una estrella de la constel·lació d'Àries. Té una magnitud aparent de +5,50.

## Referències

* ↑ Nicolás Cardiel «Medium-resolution Isaac Newton Telescope library of empirical spectra - II. The stellar atmospheric parameters» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 2, 1r gener 2007, pàg. 664-690. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2006.11196.X.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 Steven Majewski «Determining ages of APOGEE giants with known distances» (en anglès). Astrophysical Journal, 1, 20-01-2016. DOI: 10.3847/0004-637X/817/1/40.
* ↑ David W. Latham «Rotational and radial velocities for a sample of 761 Hipparcos giants and the role of binarity» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 07-12-2007, pàg. 209–231. DOI: 10.1088/0004-6256/135/1/209.
* ↑ «APOGEE Data and Spectral Analysis from SDSS Data Release 16: Seven Years of Observations Including First Results from APOGEE-South». Astronomical Journal, 3, 9-2020. DOI: 10.3847/1538-3881/ABA592.

## Enllaços externs

* SIMBAD
* Aladin previewer
Viccionari
# Edifici industrial del carrer Sant Joan Baptista

L'Edifici industrial del carrer Sant Joan Baptista és una construcció del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici situat a l'eixample de la ciutat. Es tracta d'un local industrial, antic taller, amb un interior de nau única, una única planta i coberta per terrassa. A la façana, presenta la portada central i dues finestres cegades actualment, tot amb emmarcaments d'obra vista, iguals que els que recorren la façana en verticals als extrems morint a la línia ondulada del nivell de la terrassa amb petits pinacles. La façana en arrebossat està molt deteriorada. A la zona inferior de l'edifici trobem un sòcol inferior de pedra.

## Referències

* ↑ «Edifici industrial del carrer Sant Joan Baptista». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Arturo Vanbianchi

Arturo Vanbianchi (Milà, 1862 - 1942) fou un compositor italià.
Estudià amb Panzini, Ponchielli i Dominiceti, en el Conservatori de la seva ciutat natal. Des de 1883 fins al 1887 exercí el professorat en l'Instituto Musicale de Bèrgam, i després de la mort de Ponchielli, a Santa Maria Maggiore, des de 1890 fins al 1895 en el Liceo Musicale de Pesaro, que dirigí en morir Pedrotti. També va dirigir el Reale Conservatorio de Parma.
Com a compositor la seva molt estimable obra inclou:
* els poemes simfònics L'evocazione i Cavaliere Olaf,
* un preludi simfònic,
* una Missa solemne,
* un quartet de corda,
* les òperes In alto mare, premiada en el concurs Sonzogno de 1890, Carmela i La nave, estrenada a Gènova el 1899.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1222 (ISBN 84-239-4566-9)
# Francesc Torres i Ferrer

Francesc Torres i Ferrer (1876 - 21 de febrer de 1944) fou un lexicògraf, corrector i traductor català, coneixedor de les principals llengües romàniques, a més de l'anglès, l'alemany i les llengües escandinaves. Des de 1912 fins a 1939 va treballar a la secció del vocabulari ortogràfic a les Oficines Lexicogràfiques de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC). Va col·laborar en el Diccionari Aguiló, aleshores anomenat «Inventari Aguiló», el Diccionari General i l'Atles Lingüístic de Catalunya. Era un parent llunyà de Pompeu Fabra i Poch. Quan el 1940 les forces franquistes van expulsar l'IEC de les Oficines Lexicogràfiques, va poder salvar documents manuscrits per a una nova gramàtica de Fabra. Durant la dictadura, des de 1942 va participar com a professor en els Estudis Universitaris Catalans i des del 1943 va treballar com a corrector professional a l'IEC en la clandestinitat. També és conegut per les seves traduccions d'algunes obres clàssiques, i per la seva participació en el projecte de la Biblioteca Popular dels Grans Mestres (1907-1910).

## Traduccions destacades

* Antonius i Cleopatra de William Shakespeare
* Promesa de Berta Ruck
* El Pesquer «Bona Esperança» traducció del drama Op hoop van zegen (1900) de Herman Heijermans

## Referències

* ↑ Mestres, 2007, p. 99.
* ↑ Aguiló, Marià. Diccionari Aguiló; materials lexicogràfics aplegats per Marian Aguiló i Fuster; revisats i publicats sota la cura de Pompeu Fabra i Manuel de Montoliu. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1914-1934.
* ↑ Mestres, 2007, p. 61.
* ↑ Mestres, 2007, p. 73.
* ↑ Mestres, 2007, p. 131.
* ↑ Massot i Muntaner, Josep «Ramon Aramon i Serra (1907-2000». Llengua i literatura, 12, 2001, pàg. 534.
* ↑ Mestres, 2007, p. 98.
* ↑ Bacardí, Montserrat; Godayol, Pilar (eds). Diccionari de la traducció catalana. Vic: Eumo, p. 896. ISBN 978-84-9766-396-0.
* ↑ Fontcuberta, Judit «El projecte d'«Els Clàssics del Món»: una necessitat». Anuari Trilcat, 2011, pàg. 176. Arxivat de l'original el 2016-12-20. ISSN: 2014-4644 [Consulta: 13 desembre 2016].
* ↑ Shakespeare, William. Antonius y Cleopatra. Barcelona: E. Domenech, 1907.
* ↑ «Torres i Ferrer, Francesc». www.visat.cat. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ Heijermans, Hermann; Torres i Ferrer, Francesc. El Pesquer "Bona Esperança": tragèdia del mar (manuscrit) (Col·lecció teatral Jaume Rull).

## Bibliografia

* Mestres, Josep M. Cent anys de correcció de textos i normalització a l'Institut d'Estudis Catalans (1907-2007) (pdf). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2012 (Publicacions de la presidència núm. 35). ISBN 978-84-9965-103-3.
# Antonio Ricci Signorini

Antonio Ricci Signorini (Massa Lombarda, província de Ravenna, 22 de febrer de 1867 - ?, 10 de març de 1965) fou un compositor italià.
Feu els estudis en el Liceu musical de Bolonya i es dedicà principalment a la música simfònica.
Entre les seves principals obres s'han de citar: Atala; Giuda di Karioth; Gli amori di Dafni e Cloe; La caccia di Verucchio; Papiol; Trol; Adagio, per a quartet d'arc; Gavota, per a quartet d'arc; Il responso dei fiori, escena lírica; Nombroses composicions per a piano i diverses col·leccions de melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 392-93 (ISBN 84-239-4551-0)
# Hans Christoph Ernst baró de Gagern

Hans Christoph Ernst Gagern, baró de Gagern (Kleinniedesheim (Alemanya), 25 de gener, 1766 - Hornau (Kelkheim), 22 d'octubre, 1852), fou un escriptor i polític alemany.
El 1786 va ingressar al servei de l'Estat a Nassau-Weilburg, i el 1791 va ser enviat el Reichstag, després ambaixador a París i al cap de poc president del Govern, havent dimitit el 1811 en virtut del decret de Napoleó I, segons el qual cap nascut a la riba esquerra del Rin podia exercir cap càrrec públic en uneix Estat pertanyent a l'Imperi francès. Va passar llavors a Viena, i, expulsat d'Àustria en 1812 per l'ajuda que prestés als tirolesos revoltats, es va refugiar a Anglaterra, on va treballar per la restitució del príncep d'Orange en el tron dels Països Baixos. Després el nou rei dels Països Baixos el va nomenar ministre dels principats d'Orange a Alemanya, el 1815 l'envià al Congrés de Viena, on va dur a terme la unió de Bèlgica amb el nou regne dels Països Baixos i la fundació d'un Estat intermedi d'Orange, entre França i Prússia.
Diputat neerlandès al Bundestag fins a 1818, va defensar constantment la introducció de les constitucions representatives als Estats de la confederació germànica. Com a membre vitalici del Senat del gran ducat de Hesse, va afavorir totes les empreses patriòtiques i filantròpiques. Entre els seus nombrosos escrits cal esmentar, a més de les memòries autobiogràfiques:
* Mein Antheil an der Politik (Stuttgart, 1822/23, i Leipzig, 1845);
* Die Fürsten (Frankfurt, 1808);
* Aristokratie (Viena, 1812);
* Die Nationalgeschichte der deutschen (Viena, 1813/26);
* Kritik des Völkerrechts mit praktischer Anwendung auf unsre Zeit (Viena, 1840);
* Civilisation (Leipzig, 1847).
Fou el pare de Friedrich, Heinrich i Maximilian von Gagern.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 387. (ISBN 84-239-4525-1)
# Hans Georg Amsel

Hans Georg Amsel (29 de març de 1905 - 20 d'octubre de 1999) va ser un entomòleg alemany.
Fill d'una família de mestres, va néixer a Bensberg, avui part de la ciutat de Bergisch Glabach. Va doctorar a Berlín el 1933. Es va especialitzar en petits lepidòpters. El 1955 va ser nomenat com el primer cap del nou departament entomològic del Museu de l'Estat d'Història Natural de Karlsruhe (SMNK – Staatliches Museum für Naturkunde) on va romandre fins a jubilar-se el 1973.
Amsel va descriure prop de vint-i-sis espècies i gèneres de lepidòpters diferents. El 1964 va publicar el primer volum de la col·lecció Microlepidoptera Palaearctica, obra que avui ja té deu volums i que ha esdevingut un clàssic.
Fora de l'entomologia, va publicar ja el 1965 un assaig sobre una societat senze diner metàl·lic com a solució contra la criminalitat. Si en aquesta època es pot considerar una idea visionària, també va col·laborar amb publicacions de la ultradreta Die Bauernschaft, el mensual de dreta extrema Staatsbriefe i la revista pseudocientífica Neue Anthropologie de l'Associació per a l'antropologia biològica, eugenetica i recerca del comportament (Gesellschaft für biologische Anthropologie, Eugenik und Verhaltensforschung) que propaga les idees en la tradició de l'antropologia nacionalsocialista.
El 1980 va rebre la Medalla Fabricius de la Societat alemanya d'entomologia general i aplicada (DGaaE, Deutsche Gesellschaft für allgemeine und angewandte Entomologie).

## Obres destacades

* Microlepidoptera Palaearctica (1964-…)

## Espècies i gèneres enregistrats

* Agdistis adenensis
* Ananarsia
* Ascalenia eremella
* Aureopteryx
* Autophila einsleri
* Bagdadia irakella
* Bifalculina
* Bifalculina argentipunctalis
* Bifascia
* Bifascia yemenella
* Cnephasia palestinensis
* Cosmopterosis
* Cosmopteryx formosa
* Elachista jerichoella
* Elachista nuraghella
* Eretmocera arabica
* Eretmocera bradleyi
* Euxanthis meincki
* Euxanthis subflavana
* Gypsonoma obraztsovi
* Katja
* Munroeodes
* Ommatopteryx congruentella
* Praekatja
* Pygmaeotinea crisostomella
* Pyralosis

## Referències

* ↑ «Geschichte der Entomologischen Abteilung» (en alemany). Staatliches Museum für Naturkunde (SMNK), 26-04-2005. Arxivat de l'original el 2005-04-26. [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Amsel, Hans Georg. Microlepidoptera Palaearctica (en alemany). volum I. Fromme, 1964.
* ↑ Bull, Hans Peter «Kein Bargeld keine Kriminalität? Der kuriose Vorschlag eines Privatgelehrten, die Welt gesitteter zu machen» (en alemany). Die Zeit, 42, 1967.
* ↑ «Die unheimliche Kooperation» (en alemany). Future, núm. 09 [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ «‘New’ anthropology» (en anglès). Patterns of Prejudice, 16, 1, 1-1982, pàg. 43–45. DOI: 10.1080/0031322X.1982.9969656. ISSN: 0031-322X.
* ↑ Mecklenburg, Jens (ed.). Handbuch deutscher Rechtsextremismus (en alemany). Bonn: Elefanten Press, 1996, p. 52. ISBN 3-88520-585-8.
* ↑ «Antifaschistisches Pressearchiv und Bildungszentrum Berlin» (en alemany). [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ «Fabricius-Medaille -». Deutsche Gesellschaft für allgemeine und angewandte Entomologie, 1980. [Consulta: 14 gener 2022].