OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere Joan de Masdovelles

Pere Joan de Masdovelles (segle XV) fou un poeta català, pertanyent a una família de la petita noblesa del Penedès que donà també altres dos poetes cèlebres: el seu oncle Guillem (mort cap al 1440) i el seu germà Joan Berenguer (ca. 1417 - ca. 1479). Se saben poques dades de la seua vida: que es casà amb Isabel, filla de Pere Lluís de Vilafranca, amb la qual tingué una filla també anomenada Isabel; que d'ençà del 1439 posseïa un feu anomenat «Lavanta dels Masdovelles» a l'Arboç i Castellet, i que va acompanyar Alfons el Magnànim a Nàpols. Les sis poesies d'ell que s'han conservat (dues esparses, una resposta a una demanda feta pel seu germà, i tres poemes de cinc cobles i tornada, en el primer dels quals descriu l'ideal de dona honrada, i els altres dos són maldits contra una dama deshonesta) eren accessibles només en els manuscrits, excepte unes poques mostres copiades per Torres Amat i per Martí de Riquer, fins que foren estudiades i publicades en edició crítica per Robert Archer el 1994.

## Referències

* ↑ Torres Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes. Barcelona: Imp. de J. Verdaguer, 1836, p. 410-411.
* ↑ Riquer, Martí de. Història de la literatura catalana. Barcelona: Ariel, 1964, vol. III, p. 116-117.
* ↑ Archer, Robert «L'obra poètica de Pere Joan de Masdovelles». Els Marges, revista de llengua i literatura, núm. 49, 1994, p. 63-78 [Consulta: 7 desembre 2020].
# Gephyrocharax venezuelae

Gephyrocharax venezuelae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 20 °C - 24 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: afluents de la conca del llac Maracaibo (Veneçuela).

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.) Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic No. 8). 1-27.
* ↑ Schultz, L. P. 1944. The fishes of the family Characinidae from Venezuela, with descriptions of seventeen new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 95 (núm. 3181): 235-367.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Galvis, G., J.I. Mojica i M. Camargo 1997. Peces del Catatumbo. Asociación Cravo Norte, Santafé de Bogotá, D.C., 188 p.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Pseudecheneis intermedia

Pseudecheneis intermedia és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,2 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina i el Vietnam.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Johann Christian Barthel

Johann Christian Barthel (Plauen, (Saxònia), 19 d'abril de 1776 - Altenburg, Turíngia, 10 de juny de 1831) fou un cèlebre organista, compositor i violinista alemany.
Va ser director dels concerts de la cort de Palau de Schönbrunn quan tan sols tenia setze anys; poc temps després dirigí l'orquestra de Greiz; va recórrer Alemanya donant concerts de violí, i el 1806 aconseguí el lloc d'organista de la cort d'Altenburg.
Escriví moltes obres, algunes de caràcter religiós, de les que només n'imprimí 12 valsos per a piano i una col·lecció de balls titulada Musikalische Flora.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 976, pàg. 1 (ISBN 84-239-4507-3)
# Rostro al mar

Rostro al mar és una pel·lícula dirigida per Carlos Serrano de Osma, estrenada l'any 1951, que tracta sobre els exiliats a la terminació de la guerra civil espanyola.

## Argument

Un exiliat comunista espanyol que ha passat uns anys als camps de concentració soviètics, aconsegueix escapar i entrar a Espanya amb l'únic objectiu de veure la seva dona i conèixer a la seva filla que nasqué estant a l'exili.

## Repartiment

| Actor / actriu | Personatge fictici |
| Eulalia Montero | Isabel |
| Carlo Tamberlani | Alberto Santiesteban |
| Antonio Bofarull | Manuel |
| José Manuel Soriano | Ramón |
| Camino Garrigó | Doña Maria |
| Paco Melgares | Marcos |
| Lili Vicenti | Catherine |

## Al voltant de la pel·lícula

El film fou rodat a Marsella, Barcelona (Orphea Films) i Girona (Cadaqués). La pel·lícula fou estrenada a Barcelona el 8 de setembre de 1952, simultàniament als cines Astoria i Cristina. Prèviament ja havia sigut presentada a altres ciutats espanyoles, sent la primera Sevilla, que va ser un dels pocs llocs a on va rebre bones crítiques.
La crítica catalana valorà l'interès de tractar un tema inèdit i rellevant, com és l'exili i la consegüent nostàlgia de la pàtria llunyana, però es lamentà que un film que "va poder ser una crònica veraç del cas dels exiliats espanyols a l'acabament de la guerra civil es convertí de fet en una pel·lícula de tons sentimentals molt acusats, a la que juguen els clàssics temes de l'amor, el sacrifici i el corresponent final feliç".
La mala acollida del pùblic i crítica a Barcelona provocà el retard de l'estrena a Madrid, que es produí un any després.

## Vegeu també

* Llista de pel·lícules filmades a la Costa Brava

## Bibliografia

* Comas Puente, Angel. Diccionari de llargmetratges: el cinema a Catalunya durant la Segona República, Guerra Civil i el Franquisme (1935-1975). Valls: Cossetània Edicions, 2005, p. 228. ISBN 84-9791-096-6 [Consulta: 1r novembre 2013].
* Aranzubia Cob, Asier. Carlos Serrano de Osma. Historia de una pasión (en castellà), 2004 [Consulta: 1r novembre 2013].

## Referències

* ↑ Perez Bowie, José Antonio. «La figura del exiliat al cine franquista». A: Analogies en l'art, la literatura i el pensament de l'exili espanyol de 1939 (en castellà). Miguel Cabanas Bravo. Ediciones Doce Calles,SA, 2010, p. 978-84-00-09148-4 (Biblioteca de Historia del Arte) [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ Aranzubia Cob, Asier. «Filmografia». A: Carlos Serrano de Osma. Historia de una pasión (en castellà), 2004, p. 307-308 [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ Jaume Picas, Fotogramas, núm. 199, 12 setembre 1952
* ↑ Aranzubia Cob, Asier. «3. Un cineasta a sou (1947-1953)3.9.Quarta Producció de Titan Films». A: Carlos Serrano de Osma. Historia de una pasión (en castellà), 2004, p. 166-182 [Consulta: 1r novembre 2013].
# Jan Tollius

Jan Tollius (Amersfoort, Holanda, 1550 - Copenhaguen, Dinamarca, 1603) fou un compositor holandès. Mestre de capella de la seva ciutat natal, més tard passà a la d'Assís, després a la de Roma (1587) i, finalment, a la de Pàdua (1601). Per acabar, fou nomenat mestre de capella de la cort a Copenhaguen. Deixà un llibre de motets a tres veus (1590 i 1597); dos de motets a cinc veus (1597); un de madrigals a sis veus (1597), aquest també es va publicar en el volum XXIV de les Vereeniging voor Noor nederlands Muziekgeschiedenis.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 562 ISBN 84-239-4562-6
# Pere Julià i Sust

Pere Julià i Sust (Vilassar de Mar, Maresme, 1861 - 1939) va ser un escriptor i secretari municipal de l'Ajuntament de Vilassar de Mar fins a la seua jubilació el 1927.
Va escriure poesia i molts articles d'opinió, de divulgació històrica local i costumistes, que publicà en periòdics com La Costa de Llevant. També va ser un dels corresponsals de Mossèn Alcover i es va inscriure en el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana del 1906. Va ser membre directiu de l'Agrupació Catalanista de Vilassar de Mar (1897) i de l'Associació Catalanista de la Costa de Llevant (1898). Va signar el Missatge a la Reina Regent (1888) i, dins la Unió Catalanista, i va ser nomenat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895), Girona (1897), Terrassa (1901) i Barcelona (1904).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.. Rafael Dalmau (editor). Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic, abril del 1995, plana 141 (col·lecció Camí Ral, núm. 6.). ISBN 84-232-0484-7.

## Bibliografia

* Bas Macià, Damià «L'Agrupació Catalanista de Vilassar de Mar, el cor "Lo Planter" i el seu estendard ...». Singladures [Vilassar de Mar], núm. 11, 11-1991, p. 6.
* Casanovas Vilà, Vicenç. Vilassar de Mar documental i històric. Vilassar de Mar: Oikos-Tau, 1978. ISBN 84-281-0402-6.
* Guardiola Prim, Lluís. Sant Joan de Vilassar : Història i geografia de la comarca vilassanesa i del Maresme. Vilassar de Mar: Gràfiques Garcia, 1955.
# Mateu Florimon de Montcada i de Vilaragut

Mateu Florimon de Montcada i de Vilaragut (1424 - Castell d'Aitona, 23 de juny de 1485) va ser un noble del casal de Montcada, senyor d'Aitona i altres poblacions.
Va néixer el 1424. Fill de Pere de Montcada i de Luna, senyor de les baronies de Vilamarxant i de Llagostera, i de Joana de Vilaragut. Va casar-se el 1443 amb la seva cosina, Orfresina de Montcada, filla de Guillem Ramon de Montcada, baró d'Aitona. El matrimoni va ser acordat a canvi del nomenament de Mateu com a hereu universal del seu oncle, per tal que l'herència no sortís de la família Montcada, cosa que va permetre a Mateu accedir el 1455 a les possessions peninsulars i italianes de la casa d'Aitona. Va esdevenir, entre d'altres títols, senyor de les baronies d'Aitona, Mequinensa, Artesa i Seròs.
Des de 1341, aquesta casa es regia per agnació, tanmateix, Guillem Ramon havia tingut un fill d'una relació extramatrimonial, Llorenç de Montcada, no reconegut pel seu pare, que va oposar-se a l'herència i va iniciar un litigi sol·licitant el reconeixement com a hereu, que va iniciar un conflicte dintre de la família. A la pràctica es va iniciar una bandositat entre Mateu i Orfresina i Llorenç, que va suposar l'ocupació de viles de la senyoria per part de Llorenç, assassinats, i també van pressionar les autoritats de Lleida perquè donés suport a les seves aspiracions, ocupant llocs dependents de la Seu de Lleida i organitzant una galera de bandolers que recorria l'Ebre i el Segre atacant el comerç de la regió.
Durant la Guerra Civil catalana va donar suport al bàndol reialista. Joan II el va nomenar el seu conseller, majordom i mariscal o senescal. Va dur a terme la conquesta de Flix (1464) i va col·laborar en la presa de Lleida. A més, va aprofitar la guerra per enfrontar-se amb Llorenç de Montcada, que donava suport al bàndol contrari, i que finalment va morir durant el transcurs de la batalla de Calaf (1465).
El 1483 va morir Orfresina, que no va deixar-li fills. No va estar vidu gaire temps, poc després va casar-se en segones noces amb Elionor de Vilarrasa, però tampoc va tenir fills. Val a dir que al cap de poc va ser assassinat per Ot de Montcada, net de Llorenç, probablement com a venjança pel que considerava una usurpació del patrimoni familiar. Va morir al castell d'Aitona el 23 de juny de 1485.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mateu de Montcada i de Vilaragut». Gran Enciclopèdia Catalana. enciclopedia.cat. [Consulta: 13 juliol 2023].
* 1 2 Sánchez González, Antonio «Baronías de los Moncada en los reinos de la Corona de Aragón: fondos documentales inéditos para su estudio». Aragón en la Edad Media, núm. 20, 2008, pàg. 742.
* 1 2 3 Monjo, Marta. Sarraïns sota el domini feudal. La baronia d'Aitona al segle XV. Lleida: Edicions de la Universitat de Lleida, 2004, p. 42.
* 1 2 «Guillem Ramón de Moncada y Luna» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 13 juliol 2023].
* 1 2 «Mateo Florimon de Moncada» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 12 juliol 2023].
# Línia D del metro de Lió

La línia D del metro de Lió és una línia de la xarxa de metro a Lió. La primera secció d'aquesta línia va obrir el 1991 i connecta avui l'estació Gare de Vaise al nord-oest de Lió, amb l'estació Gare de Vénissieux.
Amb una llargària de 12,6 km és la línia de metro més llarga de Lió i constitueix una connexió est - oest important per l'aglomeració lionesa.
MAGGALY (Métro Automatique à Grand Gabarit de l'Agglomération LYonnaise en francès) era un nom de codi designant el sistema automàtic de la línia, al moment de la construcció.

## Història
### Cronologia

* 1991 (4 de setembre) : posada en servei en conducció manual entre Gorge de Loup i Grange Blanche.
* 1992 (31 d'agost) : posada en servei de la conducció automàtica integral sobre aquesta primera secció.
* 1992 (11 de desembre) : extensió entre les estacions Grange Blanche i Gare de Vénissieux.
* 1997 (28 d'abril) : extensió cap al nord entre les estacions Gorge de Loup i Gare de Vaise.

## Traçat i estacions
### Llista de les estacions

* Gare de Vaise (enllaç amb: SNCF)
* Valmy
* Gorge de Loup (enllaç amb: SNCF)
* Vieux Lyon - Cathédrale St.Jean (enllaç amb: funiculars F1, F2)
* Bellecour (enllaç amb: metro A)
* Guillotière - Gabriel Péri (enllaç amb: tramvia T1)
* Saxe-Gambetta (enllaç amb: metro B)
* Garibaldi
* Sans-Souci
* Monplaisir-Lumière
* Grange Blanche (enllaç amb: tramvies T2, T5)
* Laënnec
* Mermoz-Pinel
* Parilly
* Gare de Vénissieux (enllaç amb: SNCF, tramvia T4)

## Explotació de la línia
### Material rodant

La línia és explotada amb trens automàtics MPL 85, amb el sistema MAGGALY.
# Johann Christian Lobe

Johann Christian Lobe (Weimar, 30 de maig de 1797 – Leipzig, 27 de juliol de 1881) fou un compositor i musicògraf alemany.
Va rebre les primeres lliçons del seu pare, i després la gran duquessa de Weimar, Maria de Rússia la qual el confià a la cura de Müller i Riemann. Algun temps després entrà en la capella de la cort com a violinista, i emprengué l'estudi de la composició i de la literatura alemanya sense mestre. El 1819 va fer a peu, un viatge a Viena, i, l'any següent, anà a Berlín on es feu aplaudir com a concertista.
En retornar a Weimar escriví la seva primera òpera:
* Witikine, a la que li seguiren;
* Die Flibustier;
* Die Fürstin von Granada;
* Der rote Domino;
* Köng und Pächter, i gran nombre de composicions orquestrals, totes d'escàs valor.
En canvi, les seves obres teòriques són molt més conegudes i apreciades, i d'elles mereixen especial menció:
* Kompositions lehre oder umfassende Lehre von der themastichen arbeit, (1844);
* Lehrbuch der musikalischen Komposition, (1850-67), obra que fou traduïda al francès i al rus;
* Katechismus der Musik, (1851; 28ª ed. fins al 1904, traducció angles per O. Coon;
* Musikalische Briefe eines Wohlbekaunten, (1852);
* Fliegende Bläter für Musik, (1853-57);
* Aus dem Leben eines Musikers, (1859);
* Vereinfachte Harmonielehre (1861);
* Katechismus der kompositionslehre (1869);
* Konsonanzen und Disonanzen, (1869).
De 1846 a 1848 redactà l'Allgemeine musikalische Zeitung, de Leipzig.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. IV, pàg. 1237 (ISBN 84-239-4574-X)
# Jan van den Eeden

Jan van den Eeden, de vegades Jean Baptiste van den Eeden, (Gant, Flandes, 26 de desembre de 1842 - 4 d'abril de 1917) fou un compositor flamenc.
Estudià música en la seva ciutat natal, en el Conservatori de Brussel·les, i amb Fétis completà els seus coneixements de fuga i contrapunt. Després d'haver aconseguit el Prix de Rome de 1869 corregué diverses nacions europees per a estudiar als grans mestres clàssics. El 1887 fou nomenat director del conservatori de Mons.
Les seves composicions es distingeixen principalment per la seva brillant instrumentació. Va publicar cantates i oratoris per a solo, cors i orquestra, melodies, etc.,. una de les seves més notables composicions fou l'oratori Jacqueline de Bavière, que, en un festival belga, executaren 800 músics, entre cantors i instrumentistes, sota la seva direcció.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 19, pàg. 135 (ISBN 84-239-4519-7)
* Biografia (anglès)
* Biografia i partitures gratuïtes de les seves obres (anglès)
# Pere Palay i Pons

Pere Palay i Pons (1822-1864) fou un empresari i indià català, fundador de l'empresa Pere Palay i Companyia, dedicada a la fabricació industrial de galetes.
Havia emigrat el 1840 a Montevideo amb la seva dona, Antònia Jaurés i Catà. Allà van néixer els seus fills. A la seva tornada a Catalunya, fou el fundador el 1859 d'una fàbrica de galetes al carrer del Dos de Maig de Badalona, al costat de l'estació de ferrocarril. Aquesta seria la primera i única de tot l'estat espanyol sense competència durant 15 anys. Hi va instal·lar maquinària a vapor procedent del Regne Unit, on va produir tota mena de galetes, però especialment les anomenades galetes americanes, esdevenint pioner a Espanya en la fabricació d'aquest producte. A la seva mort el 1864, la seva dona s'encarregà del negoci i, més endavant, els seus fills Joaquim, que fou alcalde de Badalona, i Emili, fins al seu tancament a inicis de segle xx. Fou enterrat al Cementiri del Sant Crist.

## Referències

* 1 2 Abras, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998, p. 47-48.
* 1 2 Villarroya, Joan (Dir.). Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 118, 136.
* ↑ Moreno Lázaro, Javier «Tecnología, empresa y mercado en la fabricación española de galletas, 1790-1936». Revista de Historia Industrial, núm. 37, 2008, pàg. 18-19.
* ↑ Boatella, Josep. Orígens de la indústria dietètica catalana (1880-1935). Barcelona: Edicions Universitat de Barcelona, 2017, p. 51.
# Mateu Garreta i Fusté

Mateu Garreta i Fusté (Prats de Lluçanès (Osona), 26 d'abril de 1866 - Reus, 24 d'abril de 1925), va ser un filòleg i catedràtic català.
Va seguir els primers 13 cursos de la carrera sacerdotal al Seminari de Vic i més tard la de filosofia i lletres a la Universitat de Barcelona, llicenciant-se el 1892. El 1893 va ser nomenat catedràtic interí de l'Institut de Manresa, on va exercir la càtedra de llatí i castellà, fins que, per supressió de l'Institut, va passar al de Barcelona en qualitat d'auxiliar interí l'any 1903. En virtut d'oposició va obtenir el primer lloc per unanimitat de vots per a la càtedra de llatí de l'Institut de Reus el 1906. va ser vicepresident de la Societat Econòmica Reusenca d'Amics del País des de 1912. També va ser vocal de diversos tribunals d'oposicions i nomenat cavaller de l'Orde del Mèrit Civil l'any 1919.
Des de 1909 va ser director de l'Institut General I Tècnic de Reus, on es va distingir pel seu zel i interès per millorar les condicions de l'ensenyament en benefici de la classe escolar. A la seva iniciativa i sacrificis es deuen les millores que a l'edifici de l'Institut es van introduir, com les aules proveïdes amb material d'ensenyament modern, el decorat de gabinets i laboratoris, la creació d'un museu d'art i l'adquisició de mobiliari i aixovar del segle xvii per decorar la sala despatx del director, igual que la instal·lació d'una nova biblioteca i sala de catedràtics. El rector de la Universitat, en oficis del 26 de novembre de 1921 i 13 de juny de 1922, el va felicitar per tantes millores en bé de l'ensenyament, i Alfons III també ho va fer quan va visitar l'Institut de Reus el maig de 1924.

## Publicacions

* Gramática elemental de lengua latina, 1r. i 2n. cursos de la que n'hi ha tres edicions (Manresa, 1893, i Barcelona, 1898 i 1907). La seva obra capital, fruit d'innombrables investigacions i d'acord amb els avanços més actuals d'aquell temps de la filologia moderna, va ser la seva Gramàtica elemental històric-comparada, de la llengua llatina (Barcelona, 1924), en què apareixen diverses etimologies fins a aquell temps desconegudes i noves hipòtesis sobre les quantitats prosòdiques, com les terceres persones de plural de pretèrit perfecte acabades amb erunt, decidint el litigi de la seva primera síl·laba llarga, encara que a steterunt i dederunt els poetes les fessin breus.

## Referències

* ↑ «esquela de Don Mateo Garreta Fusté». La Vanguardia, 25-04-1925, pàg. 11.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: L'Ajuntament, 1991, p. 309-310.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 894. (ISBN 84-239-4525-1)
# Gerhard Brassin

Gerhard Brassin (Aquisgrà, 1843 - 1890) fou un violinista i compositor alemany
Els seus pares eren cantants i foren els seus primers mestres. Germà de Louis i Leopold. Fou professor de l'escola musical de Berna, mestre de concerts a Goteborg (Suècia), professor el 1874 del conservatori Sternberg a Berlín i el 1875 de la societat coral de Wrocław. Emprengué diverses excursions artístiques per Alemanya, Anglaterra i Escandinàvia, tant amb els seus germans com amb Carlota Patti, i compongué diversos retalls per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9 (ISBN 84-239-4509-X)