OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Santa Maria de Lladó

L'Església de Santa Maria de Lledó és un edifici religiós del municipi de Lledó (Alt Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional (1925). Està al costat del Monestir de Santa Maria de Lledó.

## Descripció

L'església romànica de Santa Maria de Lledó es troba al centre del poble. És un temple de planta basilical, orientada a llevant, de tres naus acabades amb absis semicirculars. Interiorment s'adopta el sistema de columnes adossades als pilars per a suport dels quatre arcs torals. La volta de la nau central és de canó apuntat, més alta que les laterals, cobertes amb quart de cercle i els absis són coberts amb volta de quart d'esfera. A l'exterior la nau central és coberta a dues vessants amb teula àrab i les laterals a un vessant de poca inclinació. La façana de ponent és centrada per la portalada a on s'hi troba representat un dels conjunts escultòrics més notables del segle xii. Aquesta façana segueix la disposició de les naus: la central més alta que les laterals, amb tres cossos en sentit horitzontal. El primer amb la gran portalada, el segon amb una obertura i un tercer, que sembla un afegit a l'estructura original. A la nau de la dreta s'ha incorporat un parell de merlets que sostenen el sistema campanar.
Una cornisa horitzontal separa els dos primers cossos d'aquesta façana principal: a sobre, amb tres arquivoltes i un parell de columnes als brancals, hi ha una finestra. A banda i banda de la porta hi ha làpides sepulcrals encastades al mur. L'absis central té una finestra de doble esqueixada que a l'exterior és ornada amb una columneta a cada banda. Al mur sud hi ha tres finestres, dues refetes en treure la capella de Sant Lambert i la sagristia del segle xviii en una restauració recent. Al mur nord hi ha tres portes senzilles, ara tapiades, que donaven accés al claustre, ara desaparegut. L'aparell és a base de pedra, en gran part desbastada.
La seva història va molt lligada a la del Monestir de Santa Maria de Lledó.

## Galeria d'imatges

* Portalada
* Capitells de la portalada
* Nau central i capçalera
* Volta de la nau central
* Recuperació d'un capitell de l'antic claustre

## Referències

* ↑ Lledó-Lladó a l'Optimot (vegeu presa de decisions)
* ↑ Real orden de 29 de abril de 1925 declarando Monumento arquitectónico-artístico la iglesia de Santa María, de la villa de Lladó (Gaceta de Madrid, núm. 127, de 7/05/1925).
* 1 2 3 4 5 «Santa Maria de Lladó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].

## Enllaços externs

* «Església de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Església de l'Assumpció d'Arenys de Lledó

L'església de l'Assumpció d'Arenys de Lledó (comarca del Matarranya, l'Aragó) és una senzilla construcció del segle xiv pertanyent a un grup d'edificis erigits en el Baix Aragó seguint l'auster i funcional corrent gòtic llevantí.

## Descripció

Consta d'una única àmplia nau amb diverses capelles laterals, ampliades les del costat de l'Evangeli al segle xvii, i d'una capçalera recta flanquejada per dues capelles rectangulars. La nau es cobreix amb volta de canó apuntat mentre que la capçalera ho fa amb volta de creueria senzilla. L'interior destaca per la seua sobrietat, accentuada per l'ús a la fàbrica de carreu ben escairat, en l'actualitat a cara vista. Al presbiteri podem trobar-hi quatre pintures conservades de l'antic retaule major, atribuïdes recentment al pintor Joan de Borgonya (segle xvi).
Exteriorment destaquen l'òcul de la capçalera i la finestra apuntada amb traceria de la testera dels peus, com únics buits d'il·luminació. Presenta també una portada en arc apuntat emmarcada per cinc arquivoltes esbocades i flanquejada, a l'esquerra, per un torrocell octogonal que embolica la caixa d'escales que dona accés al cor alt i a la dreta per una elevada espadanya.

## Història

El lloc d’Arenys va pertànyer des del 1151, després de la seva conquesta, als cavallers cognomenats Cambrils, i a partir del 1209 al bisbe de Tortosa. L'església original era de Santa Maria d’Arenys de Lledó des de finals del segle XII. La parròquia està documentada en les dècimes papals del 1279.

## Referències

* ↑ «Arenys de Lledó | Comarca del Matarraña». Turisme Matarranya. [Consulta: 13 agost 2023].
* ↑ «Santa Maria d’Arenys de Lledó». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 13 agost 2023].

## Enllaços externs

* Declaració de Bé d'Interès Cultural publicada en el Boletín Oficial de Aragón núm. 152 de 26 de desembre de 2001 Arxivat 2007-10-10 a Wayback Machine.
# Església de la Mare de Déu de la Salut (Badalona)

L'església de la Mare de Déu de la Salut és un temple parroquial catòlic del barri de La Salut de Badalona, al passeig de La Salut, núm. 38. Pertany a l'arxiprestat de Badalona sud, a l'arquebisbat de Barcelona.
Abans de la seva erecció, el barri de la Salut depenia de la parròquia de Sant Josep. La parròquia va ser erigida canònicament el 7 de setembre de 1954 pel bisbe de Barcelona Gregorio Modrego Casaus sota l'advocació de la Mare de Déu de la Salut. Va començar a funcionar amb normalitat el 1955, a partir del 30 de gener, quan en va prendre possessió el seu primer rector, mossèn Miquel Espinosa. A partir del 19 de març d'aquell any s'inicia la celebració de la missa i l'administració de sagraments en un local provisional instal·lat en el núm. 6 del carrer d'Echegaray. El temple i les seves dependències es van iniciar l'any següent: el conjunt parroquial consta d'església, escoles, dispensari, casa rectoral, residència i llar d'infants. Tots van ser projectats per l'arquitecte badaloní Joan Padrós i Fornaguera. La primera pedra es va posar el 4 de novembre del 1956 en presència de les principals autoritats religioses i civils, i va ser beneït el 1958, moment en què estava construïda la nau central. Finalment, es va consagrar el 30 d'agost de 1964.
Conserva en el seu arxiu els llibres sacramentals des de 1955.

## Referències

* 1 2 Martí i Bonet, 2002, p. 23.
* 1 2 3 Sadurní i Puigbò, 2005, p. 649.
* ↑ Nieto i Sabater, 2004, p. 93.

## Bibliografia

* Martí i Bonet, Josep M. Novum Speculum. Les parròquies dels tres bisbats de Barcelona, Terrassa i Sant Feliu de Llobregat. Barcelona: Arxidiòcesi de Barcelona, 2012 [Consulta: 13 febrer 2016]. Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine.
* Nieto i Sabater, M. Dolors «El fons de l'arquitecte Joan Padrós Fornaguera de l'AHBDN». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 15, 2004.
* Sadurní i Puigbò, Núria. L'Abans. Recull Gràfic de Badalona (1888-1965). El Papiol: Efadós, 2005. ISBN 84-95550-45-8.
# Esmilacàcies

Les esmilacàcies (Smilacaceae) són una família monotípic]a de plantes angiospermes de l'ordre de les lilials dins del clade de les monocotiledònies, de distribució cosmopolita, especialment a les zones tropicals, subtropicals i temperades.

## Descripció

Són plantes herbàcies, arbusts o lianes, sovint amb espines a la tija. Les fulles són alternes i peciolades, posseeixen circells apariats peciolars, i el limbe presenta moltes venes fortes longitudinals i venació fina reticulada. Les flors són bastant petites, tenen sis tèpals i s'agrupen en inflorescències umbel·lades. Les flors masculines tenen sis estams i les femenines sis estaminodis. El fruit és una baia.

## Taxonomia

La família de les esmilacàcies va ser descrita per primer cop l'any 1799 al segon volum de l'obra Tableau du Règne Végétal, Selon de Méthode de Jussieu del botànic francès Étienne Pierre Ventenat (1757-1808).
Aquesta família havia tingut dos gèneres, Smilax i Heterosmilax, però els estudis filogenètics van demostrar que aquesta divisió tradicional no tenia fonament i calia integrar totes les espècies en un únic gènere. El gènere Smilax conté 262 espècies. L'única espècie nativa dels Països Catalans és l'arítjol (Smilax aspera).

## Referències

* ↑ Byng et alii., 2016, p. 15.
* ↑ Byng et alii., 2016, p. 3.
* 1 2 3 Qiet alii, 2013, p. 535.
* ↑ «Smilacaceae Vent.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 20 abril 2023].
* ↑ Ventenat, p. 146.
* ↑ «Smilax» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 20 abril 2023].

## Bibliografia

* Byng, J. W.; Chase, Mark W.; Christenhusz, M. J. M.; Fay, Michael F.; Judd, W. S.; Mabberley, D. J.; Sennikov, A. N.; Soltis, Douglas E.; Soltis, Pamela S.; Stevens, Peter F. «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG IV». Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 181, n. 1, 5-2016. DOI: 10.1111/boj.12385.
* Qi, Zhechen; Cameron, Kenneth M.; Li, Pan; Zhao, Yunpeng; Chen, Shichao; Chen, Guangcun; Fu, Chengxin «Phylogenetics, character evolution, and distribution patterns of the greenbriers, Smilacaceae (Liliales), a near-cosmopolitan family of monocots» (en anglès). Botanical Journal of the Linnean Society, vol. 173, núm. 4, 12-2013, pàg. 535–548. DOI: 10.1111/boj.12096.
* Ventenat, Étienne Pierre. Tableau du Règne Végétal, Selon de Méthode de Jussieu (en francès). vol 2, 1799.
# Esplugues (Castellcir)

Esplugues és una masia de Castellcir (Moianès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.
Esplugues és la seu del radial de Castellcir de l'Ecomuseu del Moianès. Encara en obres, el 2011 encara no ha pogut dur-se a terme el projecte complet, però la casa és ja visitable en visita concertada.

## Descripció

Està situada just en el sector occidental del terme, al nord-oest del nucli principal del poble de Castellcir. Dista 2,3 quilòmetres del Carrer de l'Amargura, des d'on surt una pista rural que travessa la carretera BV-1310 i mena a Esplugues fent algunes giragonses, però de forma bastant directa. A prop de la masia d'Esplugues hi ha dues de les nombroses poues del terme de Castellcir: la Poua Montserrat i el Pou d'Esplugues, totes dues al nord-est, prop de Fontscalents. A l'art entre l'oest i el nord de la masia s'estén el Solell del Barraca, que inclou els Camps de Portet, al nord i la Quintana d'Esplugues, entre l'oest i el nord-oest.
Casa de pagès ubicada sota una balma amb façana encarada a migdia. Articulada en diferents cossos aixecats en diverses èpoques. El parament és de carreus irregulars i fang. La façana presenta obertures distribuïdes en funció de les dependències interiors, sense cap tipus de simetria. Aquestes obertures compten amb carreusben escairats als brancals i a les llindes, i als ampits, pedres motllurades. Algunes d'aquestes dependències són obertes directament a la pedra viva.

## Història

El topònim Esplugues està documentat des del 1192, i aquest mas, en concret, des del 1408. Les pedres de les llindes duen les dates del 1748 i 1755, que corresponen a la important remodelació que sofrí el mas en el segle xviii. Una altra llinda d'aquest mateix segle es troba en els coberts que hi ha damunt de la masia, a nivell de la Quintana d'Esplugues.
Malgrat l'existència de notícies molt remotes d'aquesta casa de pagès, l'edifici actual fou aixecat entre els segles xvii i XVIII.

## Referències

* ↑ «Ecomuseu. Llocs visitables». [Consulta: 30 març 2024].
* 1 2 «Esplugues». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
# Lorenzo Penna

Lorenzo Penna (Bolonya, 1613 - Imola, 1 de desembre, 1693) fou un notable organista italià.
Va ser un religiós carmelita i mestre de capella de l'església de la seva orde a Parma. Aconseguí gran reputació també com a escriptor didàctic, i se li deuen obres notables, entre elles: 12 misses, que es publicaren en dos llibres (Messe piene a 4 e 8 voci se piace; Galeria del sacro Parnasso: messe piane con stromenti ad libitum), impresos a Bolonya ; dos llibres de salms (Il sacro Parnasso i Salmi per tutto l'anno); aquest últim llibre, imprès a Bolonya el 1669, conté, a més, una missa, antífones i lletanies.
També va escriure les obres didàctiques: Li primi albori musicale per li principianti della musica figurata (dos llibres, Bolonya, 1656), Albori musicali per li studiosi della musica figurata (Venècia, 1678), i Direttorio dei cantafermo (Mòdena, 1689).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 344. (ISBN 84-239-4543-X)
# Jacques-Philippe Lamoninary

Jacques-Philippe Lamoninary fou un músic francès del segle xviii. Va ser primer violí del concert de Valenciennes, de la seva vila nadiua, i a més de diverses col·leccions de sonates i duos per a violí i violoncel, en deixà una altra titulada Six Quator en symphonie pour deux violons, alto, violoncelle obligé et organo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 440 ISBN 84-239-4529-4
# Luigi Lamberti

Luigi Lamberti (Savona, 22 d'octubre de 1769 – mort després de 1812) fou un compositor italià del Classicisme.
Fou mestre de capella de la catedral de Savona, i el 1808 es traslladà a París per a dedicar-se a la composició. Va escriure les òperes L'amante schersisto; Orfeo; I due fratelli originali, diverses Misses, dos Tantum ergo, un Miserere, nombrosos motets, himnes, simfonies, quintets, quartets, trios, sonates, concerts, melodies, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 390 (ISBN 84-239-4529-4)
# Escut de Lliçà d'Amunt

L'escut oficial de Lliçà d'Amunt té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una torre oberta d'or acompanyada al peu d'una faixa ondada d'argent; el peu partit: al 1r, d'argent, una creu plena de gules; al 2n, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'1 d'octubre del 2002 i publicat al DOGC el 21 d'octubre del mateix any amb el número 3744.
La torre és un element tradicional de l'escut del poble i representa la torre del Pla, un edifici característic de Lliçà; la faixa ondada simbolitza el riu Tenes. Al peu trobem les armes de la ciutat de Barcelona (la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials), ja que el poble va pertànyer a la ciutat comtal (de 1490 a 1714) i fou considerat "carrer de Barcelona".

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2945/2002, d'1 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Lliçà d'Amunt.» (pdf). DOGC núm. 3744. Generalitat Catalunya, 21-11-2002. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Coves dels Hams

Les coves dels Àns o Hams són unes coves d'origen càrstic que es troben a Portocristo, Manacor, Mallorca.
Foren descobertes per Pere Caldentey, que les acabà d'explorar el 1907. Van ser les primeres coves obertes al públic de l'estat l'any 1910, amb una instal·lació elèctrica molt avançada per l'època. Hi viuen uns crustacis prehistòrics que han sobreviscut al pas del temps, blanquinosos i cecs.

## Vegeu també

* Coves de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Aguiló Adrover, Cosme «La flora i la fauna a la toponímia de Mallorca» (pdf). Societat d'onomàstica: butlletí interior, núm. 92, 2003, pàg. 51-95. Arxivat de l'original el 2017-04-12 [Consulta: 11 abril 2017]. «A parer meu, tenim una partida d'exemples on trobam l'antic plural àsens, reduït a àns per caiguda de la [z] intervocàlica, tot i que ems mapes que transcriuen aquests topònims ho fan amb la paraula hams, homòfona d'àns en mallorquí» Arxivat 2017-04-12 a Wayback Machine.
* ↑ «Coves dels Hams». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Coves dels Hams». Visit Manacor. [Consulta: 8 gener 2020].
* ↑ «Cova visitable Coves del Hams». Illes Balears. Agència d'Estratègia Turística de les Illes Balears, 2018. [Consulta: 8 gener 2020].
# Montserrat Llorens i Serrano

Montserrat Llorens i Serrano (Palau d'Anglesola, Pla d'Urgell, 1931 - Barcelona, 27 de juny de 2022) es va distingir com historiadora. També va exercir com professora d'ensenyament secundari i universitari catalana.
Es va llicenciar en història per la Universitat de Barcelona (UB) el 1953, exercí com a professora ajudant a la UB i també com a catedràtica d'institut. Ha col·laborat en diverses revistes, entre les quals Estudios de Historia Moderna, dirigida pel seu mestre Jaume Vicens i Vives, on publicà l'article “El p. Antonio Vicent S.I. (1837-1912). Notas sobre el desarrollo de la acción social católica en España” (núm. 4, 1954), i en l'Índice Histórico Español. Va escriure vint-i-una biografies d'industrials i polítics catalans del segle xix. La seva tasca principal s’ha centrat, també, en la redacció de llibres de text i d'obres dedicades a l'ensenyament secundari. Entre aquestes, destaquen: «Metodología para la enseñanza de la Historia» (1960), «Tierra. Geografía Universal»(1968), «Occidente. Historia de las Civilizaciones» (1975), «Intercambio. Geografía humana y economía del mundo actual» (1976) i I«bérica. Geografía e Historia de España y de los países hispánicos» (1981).

## Obra publicada

* Industrials i Polítics (segle XIX). Editorial Vicens Vives, 1994. ISBN 978-8431618148
* Metodología para la enseñanza de la historia. Editorial Vicens Vives, 1964. ASIN B08JZFRRBS.

## Referències

* 1 2 «Montserrat Llorens i Serrano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Espino López, Antonio «Montserrat Llorens i Serrano». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 9 juliol 2020].
# Moritz Vogel

Moritz Wilhelm Vogel (Sorgau, 9 de juliol de 1816 - Leipzig, 30 d'octubre de 1922) fou un pianista i compositor alemany.
Fou organista de l'església de Sant Mateu i professor de cant de les escoles de Leipzig per espai de molts anys i es donà a conèixer per una sèrie de composicions per a piano destinades principalment a l'ensenyança en els diversos graus. A més va compondre, motets i cors a 3 i 4 veus, col·lecció de cants escolars, peces per a orgue, lieder, etc. També exercí la crítica musical en diverses revistes i publicà les obres: Tonsystem u. Notenschrift; Kleine Elementarmusiklehre (1896), Ueber Pflege u. Schonung der Kindertimme (1896), i Geschche der Musik (1900).

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàgs. 883-4 ISBN 84-239-4569-3
# Morlà

El morlà era diner de billó del Bearn (Occitània), encunyat a la població de Morlàs, des del segle xi fins al segle xv.
A Catalunya, circulà sobretot al Pallars i a la Ribagorça.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 178.
# Mormia malickyi

Mormia malickyi és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Euràsia (com ara, Grècia i Anatòlia).

## Referències

* ↑ Enderlein, G., 1935. Zur Klassifikation der Psychodinen. Sber. Ges. Naturforsch. Freunde Berlin, 1935, 248. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2014-05-25. [Consulta: 6 maig 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ ΑΠΕΙΛΟΤΜΕΝΑ, ΠΡΟ΢ΣΑΣΕΤΟΜΕΝΑ ΚΑΙ ΕΝΔΗΜΙΚΑ ΕΙΔΗ ΖΩΩΝ ΣΗ΢ ΕΛΛΑΔΑ΢ (Espècies amenaçades i endèmiques de Grècia) (grec)
* ↑ Hasan Koç1, Rudiger Wagner i Alper Tonguç, 2007. Contributions to the Psychodinae (Diptera: Psychodidae) Fauna of Turkey. Acta Zoologica Bulgarica, 59 (2): 125-132. «PDF».
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A Pan-European Species directories Infrastructure (PESI) (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Rüdiger Wagner, 2008. Some Psychodidae (Diptera) from the Southern Caucasus and Iran. Aquatic Insects: International Journal of Freshwater Entomology, vol. 3, núm. 1. «Enllaç».

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* BioLib (anglès)
* Q-bank Arthropods (anglès)
# Mostra de Vins i Caves de Catalunya

La Mostra de Vins i Caves de Catalunya és organitzada per l'INCAVI, des de l'any 1980, pels volts de la Festa Major de Barcelona. És una galeria de vins i caves on el consumidor pot degustar les elaboracions de les diferents denominacions d'origen vitivinícoles de Catalunya. Aquesta mostra va néixer amb la voluntat d'acostar els vins i caves als consumidors, i per aquest motiu no té un emplaçament fix, sinó que s'ubica en els espais que més public congreguen.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 161.

## Enllaços externs

* Informació d'aquest esdeveniment i de les seues edicions anyals. Arxivat 2007-08-08 a Wayback Machine. (català)
* Informació sobre la 26a. edició d'aquesta mostra al Moll de la Fusta de Barcelona.
# Motiu DSCH

El motiu DSCH és un motiu musical utilitzat pel compositor rus Dmitri Xostakóvitx en diverses obres seves per fer referència a ell mateix. És un criptograma musical, a la manera del cèlebre motiu BACH, on les notes es corresponen amb lletres.
El motiu DSCH consta de les notes re, mi bemoll, do, si, que en la notació musical alemanya s'escriuen D, Es, C, H. La pronúncia de la segona, Es, coincideix amb el nom de la lletra S, d'on resulta que les notes codifiquen les lletres DSCH. Aquestes lletres coincideixen amb les inicials (Д. Ш.) del nom i cognom del compositor (Дмитрий Шостакович) en la seva transliteració alemanya, Dmitri Schostakowitsch.

## Ús en composicions musicals
### Per Xostakóvitx

El motiu DSCH es troba en molts dels seus treballs, incloent-hi:
* Simfonia núm. 10
* Quartet de corda núm. 8
* Concert per a violí núm. 1
* Concert per a violoncel núm. 1
* Simfonia núm. 15
* Sonata per a piano núm. 2

### Per altres

Molts homenatges a Xostakóvitx fan un ús extens del motiu. Citem entre ells:
* El compositor rus Alfred Schnittke en el Preludi en memòria de Dmitri Xostakóvitx.
* El compositor georgià Sulkhan Tsintsadze en el 9è quartet de corda.
* El compositor britànic Ronald Stevenson en un Passacaglia on DSCH.
* El compositor rus Iedisson Deníssov dedicà diversos dels seus treballs a Xostakóvitx.
* El compositor anglès Benjamin Britten dins la seva cantata Rejoice in the Lamb usa el motiu DSCH nombroses vegades, cada cop més fort. També apareix en la seva òpera The Rape of Lucretia.
* El compositor italià contemporani Lorenzo Ferrero en fa ús dins Desch, una composició escrita el 2006 per a commemorar el 100è aniversari del naixement de Xostakóvitx, i en la Bagatella su Beethoven, on barreja temes de Beethoven amb el motiu DSCH.

## Altres usos

DSCH Journal, revista d'estudis de Xostakóvitx, pren el seu nom del motiu, i "DSCH" s'hi utilitza sovint com a abreviatura del nom del compositor.
DSCH Publishers és el nom de l'editorial de Moscou que l'any 2005 publicà els 150 toms dels New Collected Works of Dmitri Shostakovich.

## Referències

* ↑ «Pàgina web de The DSCH Journal.». Arxivat de l'original el 2011-02-04. [Consulta: 7 març 2011].
* ↑ «Pàgina web de DSCH Publishers.». Arxivat de l'original el 2012-06-30. [Consulta: 7 març 2011].

## Bibliografia

* Brown, Stephen C., “Tracing the origins of Shostakovich’s musical motto”, Intégral 20 (2006) 69-103.