OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Piella i Planas

Josep Piella i Planas (Olot, c. 1954) és un ex-pilot de motociclisme català que destacà en competicions estatals d'enduro durant la dècada de 1980, havent estat Campió d'Espanya d'enduro en categoria Sènior la temporada de 1979 i en 125 cc la de 1981. Pilot de gran fortalesa física, durant aquella època se'l coneixia al món de les competicions com a Súper-Piella, el Monstre o l'Extraterrestre entre altres apel·latius.

## Trajectòria esportiva

Mecànic de professió, Piella començà a practicar el trial a 18 anys amb una OSSA MAR. Malgrat no destacar excessivament per la seva habilitat, gràcies a la seva potència física era capaç de superar qualsevol zona a base de força, motiu pel qual se'l coneixia a la comarca com al "rei dels tres peus". Com a exemple, durant l'edició de 1975 dels Tres Dies de Santigosa, disputada sota unes dures condicions climatològiques, fou l'únic participant a arribar dins el temps reglamentari al control del migdia després de superar un terreny tan impracticable que l'organització decidí d'anul·lar aquell tram.
Quan hagué de fer el servei militar començà a alternar el trial amb el motocròs, destacant-hi sobretot en curses disputades sobre circuits enfangats. Amb una Montesa Cappra privada de 250cc arribà a guanyar més de 12 curses en dues temporades. El 1978, després d'haver participat en alguna pujada de muntanya TT, decidí de provar l'enduro (aleshores anomenat Tot Terreny) i debutà als 2 Dies del Segre amb una Bultaco Frontera que li deixaren, tot acabant-hi tercer després de dos difícils dies sota la neu, pluja i fred. Aquell any disputà diverses curses amb la Bultaco amb sort diversa i de cara a la temporada següent el fitxà Josep Maria Pibernat com a pilot oficial de les SWM que començava a importar aquell any.
El 1979, amb la SWM, guanyà la primera cursa de la temporada en categoria Sènior a Oliana i després d'una bona temporada aconseguí el títol estatal. Des d'aleshores i durant uns anys, Piella dominà les competicions d'enduro i arribà aconseguir un altre campionat estatal el 1981 en la cilindrada de 125 cc, ara ja en la categoria màxima (Súper).

## Palmarès

* 2 Campionats estatals d'enduro:
** 1979: (SWM, Sènior)
** 1981: (SWM, 125cc)
* Guanyador de les 24 Hores de Moià (1980, SWM)

### Palmarès al Campionat d'Espanya d'enduro

| Any | Motocicleta | 125 cc | Superiors |
| 1979 | SWM | - | 1r Sènior |
| 1980 | SWM | - | 4t |
| 1981 | SWM | 1r | - |
| 1982 | SWM? | 6è | - |
| 1983 | SWM | - | 4t |

## Referències

* 1 2 3 4 5 Domingo, Josep «Un campeón con futuro. José Piella» (en castellà). SOLO MOTO. Solo Moto [Barcelona], núm. 225, 08-02-1980, p. 50-53.
* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Todo Terreno/Enduro». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 271. ISBN 84-920886-5-6.

## Enllaços externs

* Imatge de Josep Piella amb la SWM cap a 1982
# Isaac Núñez de Arenas

Isaac Núñez de Arenas (Huete, 3 de juny de 1812 - 2 d'abril de 1869) va ser un jurista, periodista i escriptor espanyol.
Nascut a la localitat de Huete el 3 de juny de 1812, era fill de Leoncio Núñez de Arenas, fidel de fechos de la Reial Hisenda de Huete, i de María del Carmen Blanco. Va estudiar lleis en Alcalá de Henares i Madrid, on es va establir. Va col·laborar en La Legalidad, El Español, Juventud Republicana, El Nuevo Régimen, El Heraldo Escolar i La Asamblea Federal. Va ser auditor de guerra i ministre togado del Tribunal Suprem de Guerra i Marina. Catedràtic de Literatura en la Universitat Central, va ser escollit membre de la Reial Acadèmia Espanyola de la Llengua, va treballar en el seu Diccionario i Diccionario de sinónimos. Es va casar amb Matilde Castro Irastorza i era germà de Bernardino Núñez de Arenas.Va morir el 2 d'abril de 1869.

## Obres

Va publicar una Gramática general, Elementos filosóficos de literatura estética, Bases para la reforma de la Justicia Militar i dues traduccions, la dels tres toms del Curso completo de Filosofía de M. J. Tissot (Madrid, 1850) i una de la novel·la d'Edward Bulwer-Lytton, Los últimos días de Pompeya. També compusà un Discurso pronunciado en la solemne inauguración del año académico de 1862 a 1863 en la Universidad Central... (Madrid, 1862). Comedias escogidas de don Juan Ruiz de Alarcón (3 vol. Madrid).

## Notes

* ↑ Oficial dels Consells d'Espanya i Índies i d'Hisenda pública, diputat a Corts, cap superior d'Administració, conseller reial d'Agricultura, Indústria i Comerç i director d' El Siglo, un dels redactors del qual era José de Espronceda.

## Referències

* 1 2 3 4 Ossorio y Bernard, 1903, p. 307.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 767. (ISBN 84-239-4552-9)

## Bibliografia

* Ossorio y Bernard, Manuel. «Núñez de Arenas (Isaac)». A: Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903.
# Isabel de Velasco e Ibarra

Isabel de Velasco e Ibarra (Madrid, juliol de 1592 - 1612) va ser una religiosa castellana, membre de l'orde de les clarisses coletines, coneguda pel nom de sor Isabel Bautista.
Va néixer a Madrid el juliol de 1592 en una família noble, era filla de Francisco de Velasco i de María de Ibarra, arribats feia pocs anys del virregnat de Nova Espanya. Quan tenia sis anys ja sentia vocació religiosa, la van portar amb la resta de la família a visitar la Mare de Déu d'Atocha perquè pogués demanar el que més volgués, i ella s'agenollà i s'afirma que digué aquestes paraules: «Jo suplico a la Mare de Déu que m'ajudi a ser monja a les Descalzas». Una mica més gran, el 1604, va ingressar com a novícia al convent de Descalzas Reales de Madrid, on hom afirma que va fer mostra de virtuts, causant l'admiració de la resta de la comunitat.
Després de set any va professar en obtenir llicència del vicari de Madrid el 22 de maig de 1610. Tanmateix, va morir al cap d'any i mig de ser professa, el 1612, després de passar tres mesos de malaltia i amb fama de santedat, tot i que hi ha qui afirma que va morir el 1633.

## Referències

* 1 2 Porras Muñoz, Guillermo «Diego de Ibarra y la Nueva España». Estudios De Historia Novohispana, 1968, pàg. 7.
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 661.
* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencia y artes (en castellà). vol. 2. Madrid: Oficina de Benito Cano, 1790, p. 417-418.
* 1 2 3 Conde y Díaz-Rubín; Sanchiz Ruiz, Javier. «Marqués de Salinas de Río Pisuerga». A: Historia genealógica de los títulos y dignidades nobiliarias en España y México (en castellà). vol. 1. Mèxic: Universidad Nacional Autónoma de México, 2008, p. 164.
* ↑ Vilacoba Ramos, Karen María; Muñoz Serrulla, Teresa «Las religiosas de las Descalzas Reales de Madrid en los siglos XVI-XX: fuentes archivísticas». Hispania Sacra, vol. 62, núm. 125, 2010, pàg. 136.
# Mesquita Palatina de Bakú

La Mesquita Palatina (àzeri: Saray məscidi) és una mesquita del segle xv del Palau dels Xirvanxàs de Bakú.

## Arquitectura

La planta de la mesquita és rectangular. N'hi ha una habitació petita, la sala d'oració per a dones i les cambres de servei. La porta nord, orientada cap a la volta d'enterrament de Xirvanxah, és la més gran, mentre que el mihrab es troba al sud del palau.

## Minaret

El cos del minaret conté una inscripció del 845 en el calendari islàmic (1441-42 en el gregorià).

## Galeria

* L'entrada de la mesquita
* Interior de la mesquita
* Cúpula de la mesquita
* Plànol de la construcció

## Referències

* ↑ «Дворцовая мечеть Ширваншахов». www.baku.ru, 16-06-2011 [Consulta: 21 novembre 2018].
* ↑ «Старые мечети Баку». www.ourbaku.com, 09-11-2009 [Consulta: 21 novembre 2018].
# Iset (filla de Ramsès VI)

Iset (també Aset, Isis) va ser una princesa egípcia de la XX Dinastia. Va ostentar el càrrec d'Esposa del Déu Amón, sacerdotessa de més rang en el culte d'aquest déu.

## Vida

Iset era filla del faraó Ramsès VI i de la seva Gran esposa reial Nubkhesbed; era, per tant, germana del faraó Ramsès VII.
Divina adoratriu, Iset en jeroglífic :
Ramsès la va nomenar Divina adoratriu d’Amon en presència de la seva àvia Isis, que en aquell moment devia tenir una edat bastant avançada. Aquesta entronització la testifica una inscripció trobada per Karl Richard Lepsius a la segona meitat del segle xix en dos blocs reutilitzats en la construcció d’un monestir copte a Deir el-Bachit, damunt de Dra Abou el-Naga, a la necròpolis tebana. Aquests dos blocs conserven parcialment l'escena d’aquest esdeveniment que degué tenir lloc en presència de la barca sagrada del déu Amon representada en relleu amb més de tres línies de text que donen els noms dels personatges principals, inclosos els del rei, la reina mare, que probablement va renunciar al seu títol i funció en aquesta ocasió, i al nom de la pròpia princesa.
Va ser la primera a ostentar els títols "revifats" d'Esposa del Déu Amón i de Divina Adoratriu d'Amon; aquests càrrecs havien tingut una gran importància als inicis de la Dinastia XVIII, però havien perdut molt de pes amb el pas del temps. A partir d'ella, la posició d'Esposa del Déu Amon va anar adquirint una gran influència, fins a arribar a aconseguint el cim del seu poder durant el Tercer Període Intermedi. Iset va ser probablement la primera Esposa del Déu Amon que va viure en celibat (les anteriors titulars havien estat reines, generalment Grans esposes reials).
Iset apareix representada en una estela a Coptos (avui al Museu de Manchester, núm. d'inv. 1781). El seu càrrec d'Esposa de Déu es mostra en un bloc de pedra de la necròpolis de Dra 'Abu el-Naga'. El seu nom està escrit en un cartutx juntament amb el títol de Divina Adoratriu.
La seva tomba encara no ha estat localitzada.

## Referències

* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 192.
* ↑ Lepsius, 1849-1859.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Lepsius, Karl Richard. Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien (en alemany), 1849-1859.
# Louise Marquet

Louise Marquet (Tours, Indre i Loira, 12 de maig de 1834 - París, 22 de desembre de 1890) fou una ballarina i mestra de ball francesa.
Ballava als escenaris des de 1841. Va fer el paper de la fada Negra a l'estrena del ballet d'Adolphe Adam La filleule des fées, al 1849, i participà, al costat d'una llarga llista de ballarines –entre les quals hi havia les seves germanes Mathilde i Delphine Marquet– en el repartiment de L'Enfant prodigue, produïda a l'Òpera de París el desembre de 1850.
Debutà com a primera ballarina el 1851 en el rol de Fenella, de La Muette de Portici, una òpera en cinc actes de Daniel Auber. Al 1852 interpretava un dels set vicis a Orfa, d'Adolphe Adam, i l'any següent la gran sacerdotessa a Aelia et Mysis. L'any 1856 estrenava Les elfes, de Nicolò Gabrielli, on feia el paper de la princesa Bathilde. I al 1860, a Le papillon, un ballet de Jacques Offenbach coreografiat per Marie Taglioni, el paper de la fada Hamza.
El 1861 va interpretar el paper de Denise a Le Marché des Puces, i més tard aquest mateix any va crear el paper de la comtessa Aldini a L'etoile de Messine. El 1863 va fer la Bathilde a Giselle, amb Martha Muravieva en el paper principal, i el 1866 va ballar el Magrib a La Source. El 1865 va aparèixer a L'Africaine, de Meyerbeer; el 1867 en un revival de Le Corsaire, de Mazilier, interpretant el mateix paper que havia creat el 1856; el mateix any va fer el paper de la reina de les aigües al Ballet de la Reine: La Peregrina, un espectacle de l'acte III de Don Carlo, de Verdi. Altres ballets que va interpretarː Le Dieu et la Bayadère, Vert-Vert, Marco Spada, Graziosa, Le marché des Innocents, Diavolina, La source, Sylvia, Yedda, etc.
Al 1879, poc després de crear el paper de Yedda, de Louis Mérante, i d'una llarga carrera escènica plena de triomfs i creacions, que havia durat gairebé quaranta anys, es retirà, i es convertí en professora de ball a l'Opéra-comique i també de mestra al Conservatori.

## Referències

* ↑ «Louise Marquet (chorégraphe, 1834-1890)». Bnf-Data. Bibliothèque nationale de France. [Consulta: 27 octubre 2020].
* 1 2 3 4 Gänzl, Kurt. «Coryphées and Courtisanes (1)». Kurt of Gerolstein. My Diary: Kurt Gänzl, 23-03-2019. [Consulta: 10 abril 2024].
* 1 2 3 4 «Louise Marquet (1830-1890)» (en anglès). Paul Frecker - Fine Photographs. [Consulta: 10 abril 2024].
* ↑ «Louise Marquet» (en anglès). The Library of Nineteenth-Century Photography. [Consulta: 10 abril 2024].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 298, ISBN 84-239-4533-2
# Club Esportiu Algaida (femení)

El Club Esportiu Algaida (femení) és un club de futbol femení d'Algaida (Mallorca, Illes Balears) fundat el 1997. És la secció femenina del club homònim.
Juga a la Lliga Femenina Autonòmica, primer nivell del futbol territorial balear i quart del futbol femení espanyol.

## Història

L'equip ha estat un dels equips pioners del futbol femení territorial a Mallorca, ja que va sorgir poc després de la recuperació de la competició femenina la temporada 1996-97. En concret, la secció es va constituir la temporada 1997-98 i és a dia d’avui l'equip degà d'aquesta modalitat esportiva. Li segueixen la SCE Independent i la UE Collera, tots dos creats l'any 1999.
El seu moment més brillant el va assolir la temporada 2003-04, quan va guanyar el campionat regional i va ascendir a Primera Nacional, segona categoria del futbol estatal; però la va perdre la temporada següent. Després va viure uns anys més aviat grisos, sense resultats destacables, fins que durant la dècada de 2010 va anar incrementant gradualment el seu potencial fins convertir-se en un dels conjunts més potents a nivell territorial. Això, unit a la seva perdurabilitat, l'han convertit en un equip de referència del futbol femení balear per sobre de triomfs i resultats.
Des dels inicis l'equip femení del CE Algaida ha jugat els seus partits al Camp des Porrassar, com la resta d'equips del club.

### Classificacions en lliga

| 1997-98: Regional (5è) 1998-99: Regional (3r) 1999-00: Regional (4t) 2000-01: Regional (2n) 2001-02: Regional (6è) 2002-03: Regional (4t) 2003-04: Regional (1r) | 2004-05: Primera Nacional (13è) 2005-06: Regional (13è) 2006-07: Regional (12è) 2007-08: Regional, Gr. A (7è) 2008-09: Regional, Gr. B (8è) 2009-10: Regional (3r) 2010-11: Autonòmica (12è) | 2011-12: Regional (1r) 2012-13: Autonòmica (5è) 2013-14: Autonòmica (4t) 2014-15: Autonòmica (3r) 2015-16: Autonòmica (5è) 2016-17: Autonòmica (5è) 2017-18: Autonòmica (8è) | 2018-19: Autonòmica (10è) 2019-20: Autonòmica (8è) 2020-21: Autonòmica, Gr. 2 (1r) 2021-22: Autonòmica (2n) 2022-23: Primera Nacional |

## Dades del club

* Temporades a Lliga Nacional (2): 2004-05, 2022-23
* Temporades a Lliga autonòmica (11): 2010-11 i 2012 a 2022
* Temporades a Lliga regional (13): 1997-98 a 2003-04, 2005-06 a 2009-10 i 2011-12

## Palmarès

* Primera Regional (1): 2003-04, 2011-12 i 2020-21
* Subcampionat de Lliga Autonòmica (1): 2021-22
* Subcampionat de Primera regional (1): 2000-01

## Referències

* ↑ «CE Algaida. Femenina Autonòmica» (en castellà). Federació de Futbol de les Illes Balears.
* ↑ «CE Algaida - Futboleras» (en castellà). [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ García Gargallo, Manuel. «Notas para una historia del fútbol femenino balear (y II). Reaparición y desarrollo (1996-actual)» (en castellà). Cuadernos de Fútbol (CIHEFE), núm. 103, 01-11-2018. Arxivat de l'original el 2021-11-22. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ Vallès, Jaume. «El Algaida festeja sus bodas de plata» (en castellà), 26-07-2022. [Consulta: 12 setembre 2024].
# Cobitis phongnhaensis

Cobitis phongnhaensis és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes. Només s'ha trobat a la seva localitat tipus al parc nacional de Phong Nha – Kẻ Bàng, a Vietnam.
Habita en muntanyes de pedra calcària, presumiblement en rierols de muntanya de les terres altes. S'ha recollit a partir d'exemplars provinents de la pesca de subsistència. Es desconeix l'estat actual de les poblacions.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ Ngô, S.V. 2008. Three new species belonging to the genus Cobitis discovered in Phong Nha Ke Bàng limestone mountains, Quang Binh province. Science and Technology Journal of Agriculture and Rural Development, Vietnam, núm. 122, 8 (5): 66-71.
* 1 2 «Cobitis phongnhaensis» (en anglès). IUCN Red List. The Anh, B. 2012. [Consulta: 25 agost 2014].

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Coll de Creu (Ralleu)

El Coll de Creu és una collada situada a 1.708,3 metres d'altitud al límit dels termes comunals de Ralleu, de la comarca del Conflent, i de Matamala, de la del Capcir, tots dos a la Catalunya del Nord.
És a la zona nord-oest del terme de Ralleu i a la nord-est del de Matamala, a prop al nord del Pla de les Saleres i damunt, a l'oest, d'on es forma la Ribera de Ralleu.
És un coll dins de l'itinerari habitual d'excursions per les Garrotxes del Conflent i el Capcir, tant per a caminades com per a bicicleta de muntanya d'esquí de fons, o de raquetes de neu.

## Referències

* ↑ El Coll de Creu en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Guasch, 2000.
* ↑ Palau, 2001.

## Bibliografia

* Guasch i Terré, Oriol. «Itinerari 5. Entre la plana ceretana i l'Alt Conflent». A: En BTT per l'Alta Cerdanya i el Capcir. Valls: Cossetània Edicions, 2005, p. 43-48 (Azimut, 72). ISBN ISSN 1243-2032.
* Palau i Sanmartí, Josep. «Recorregut núm. 17». A: Els millors circuits de fons del Pirineu Oriental. Valls: Cossetània Edicions, 2001 (Col·lecció Azimut, 25). ISBN 84-95684-36-5.
# Coll del Comall

El Coll del Comall és una collada situada a 1.892,4 metres d'altitud al límit dels termes comunals de Caudiers de Conflent i de la Llaguna, de la comarca del Conflent, tots dos a la Catalunya del Nord.
És a l'extrem sud del terme de Caudiers de Conflent i a la zona oest del d'Aiguatèbia i Talau. És a tocar de l'extrem nord-est del Bosc Comunal de la Llaguna.
Aquest coll sol ser lloc de pas de moltes excursions a peu, d'esquí de fons, amb raquetes o amb bicicleta de muntanya.

## Referències

* ↑ El Coll del Comall en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Palau, 2001.

## Bibliografia

* Palau i Sanmartí, Josep. «Recorregut núm. 17». A: Els millors circuits de fons del Pirineu Oriental. Valls: Cossetània Edicions, 2001 (Col·lecció Azimut, 25). ISBN 84-95684-36-5.
# Mitra

La mitra és una peça amb què els cardenals, arquebisbes, bisbes i abats es cobreixen el cap en les funcions del seu ministeri. Els que obtenen aquest privilegi es denominen mitrats en referència, justament, a la persona que pot usar mitra. En l'heràldica eclesiàstica, els bisbes i altres alts càrrecs del catolicisme feien servir una mitra com a timbre per a llur escut en comptes de la corona o el casc. També es fa servir com a figura heràldica. Les cintes que pengen de la mitra es diuen ínfules.
Mitra deriva del llatí mitra, 'cinta o faixa per al cap, espècie de lligadura asiàtica, turbant'. En llatí antic també significava 'cable'. Els llatins van prendre aquesta paraula del grec. El mot és de la mateixa família que el persa antic Mithra (divinitat de la llum), significant, en sentit implícit, que parteix o partícipa d'un tractat; i que l'"avesta mithra" (contracte, tractat; idea de vincle). En darrera instància, prové de l'indoeuropeu mitro ('que lliga'). La mitra és símbol de qualificació per a signar tractats.
El casquet de granader del segle xviii a voltes era anomenat mitra, per la similitud formal amb la mitra dels bisbes.

## Vegeu també

* Tiara
* Timbre
* Col·lecció Philippi

## Referències

* ↑ Thomas Woodcock, The Oxford Guide to Heraldry, Nova York 1988. p. 75
# Colteller

Un colteller era un menestral que tenia l'ofici de fer i vendre coltells. Un altre nom seria ganiveter, i un nom més genèric seria ferrer de tall, que és el qui fa coltells i altres eines tallants. Similar ofici tenien el daguer, l'espaser i el llancer.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 78.
* ↑ Diccionari Alcover-Moll, "Ferrer".

## Vegeu també

* Ferrer
* Menestral
# Isogenoides hansoni

Isogenoides hansoni és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Descripció

* La nimfa és de color negre.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: el Canadà (Nova Brunswick, Nova Escòcia i el Quebec) i els Estats Units (Connecticut, Massachusetts, Tennessee, Vermont, Maryland, Maine, Carolina del Nord, Nova York, Pennsilvània, Virgínia i Virgínia Occidental).

## Referències

* ↑ Klapálek, 1912. Coll. Zool. Selys. 4(1):57.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ricker, 1952. Ind.Univ.Pub.Sci.Ser. 18:111.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Upper Delaware River Insects (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Richard J. Neves, 1978. Seasonal Succession and Diversity of Stoneflies (Plecoptera) in Factory Brook, Massachusetts. Journal of the New York Entomological Society. Vol. 86, núm. 3, pp. 144-152. «Enllaç».
* ↑ Checklist of the Stoneflies (Plecoptera) of Maryland Arxivat 2006-09-08 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies of Maine (anglès)
* ↑ Stoneflies of Piscataquis County, Maine (anglès)
* ↑ Pennsylvania Aquatic Insects Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Earle, Jane I., 2009. New state stonefly (Plecoptera) records for Pennsylvania, with additional records and information on rare species. Illiesia, 5(16):169-181. «PDF».
* ↑ Stoneflies of Virginia (anglès)
* ↑ Aquatic Insects of Central Virginia (anglès)
* ↑ Stoneflies of West Virginia (anglès)

## Bibliografia

* Sandberg, J.B. i K.W. Stewart, 2005. Holomorphology and systematics of the stonefly genus Isogenoides (Plecoptera: Perlodidae). Transactions of the American Entomological Society, 131(3-4): 269-345.
* Hanson, 1953. Bull. Brook. ent. Soc. 43(2):76-81.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:365.
* Zwick, P., 1973. Das Tierreich 94:231, 232.
* Sandberg & Stewart, 2005. Trans.Amer.Ent.Soc. 131(3-4):269-345.

## Enllaços externs

* BugGuide (anglès)