OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Malson

El malson és un somni intranquil, angoixant i tenaç, amb somnis paorosos o angoixosos. Com ocorre amb l'angoixa en general, aquesta també en el malson pot provocar una sensació d'opressió del pit i dificultat de respirar (vegeu paràlisi del son). Els malsons no tenen lloc durant períodes de somni amb moviments oculars ràpids (l'anomenada fase MOR, també anomenada fase o son REM, de l'anglès "Rapid Eye Movement").
Fins a prop del segle xviii, els malsons eren sovint considerats obres de monstres, els quals es creia que s'asseien sobre els pits dels dorments, oprimint-los amb el seu pes. Diverses formes de màgia i possessió espiritual també se'n consideraven causes. En l'Europa del segle xix i fins ben entrat el segle xx, es creia que els malsons eren causats per problemes digestius.
Actualment, se sap que els malsons són provocats per causes fisiològiques, tals com febre elevada, o per causes psicològiques, tals com un trauma inusual o estrès en la vida del dorment. Els moviments corporals ocasionals en els malsons poden servir per a despertar el dorment, ajudant a evitar la sensació de por, que és un dels components dels malsons.

## Etimologia

El mot català malson prové de la grafia aglutinada dels dos mots: mal i son. El mot son és d'origen llatí, de sŏmnus, que significa 'son'. El mot mal també té origen llatí: malus, -a, -um; malum; male.

## Folklore

L'explicació popular del malson com a atac d'un ésser sobrenatural pot observar-se en aquests dos testimoniatges, català el primer i neohel·lènic el segon:
| « | El Pesant, gossàs negre, gruixut i pesat com emplom, intensament pelut, amb una terrible pota de ferro, amb la qual surra a quants troba al seu pas de nit pel carrer. Passa per l'ull dels panys, per sota les portes i, si li precisa, es filtra per les parets. Es complau posant-se damunt del pit durant el somni i oprimeix la respiració, provocant malsons i somnis molt agitats i desesperats. Joan Amades, «Els ogres infantils», Revista de Dialectologia i Tradicions Populars, 13, 1957, p. 262. | » |
| « | La Mora és una lamna rica i molt poderosa. Passeja només de nit i cada vegada que es troba en el seu camí persones que dormen s'asseu en el seu pit i les aixafa. I és tan pesada que aquell a qui aixafa mugeix com un bou. No obstant això, si la persona no està sumida en el somni i la veu i li arrabassa el seu feix, llavors, qualsevol cosa que li demani, riquesa i sort, l'hi donarà, amb tal que li retorni el feix. Nikólaos Politis, Tradicions, núm. 899. | » |
* Vegeu també: atrapasomnis.

## Cinema

Els malsons són el tema principal de la sèrie de pel·lícules Malson a Elm Street.

## Enllaços externs

* El valor dels malsons i temes comuns de malsons (anglès).
* Night-Mares: Dimonis que Causen Malsons (anglès).
# Manel Lucas i Giralt

Manel Lucas i Giralt (Barcelona, 1 de març de 1963) és un periodista, imitador i guionista català. Llicenciat en Ciències de la Informació i Història. Va treballar a la secció de política d'El Observador i a TVE Catalunya. Ha col·laborat en programes televisius de TV3 com Set de Nit (2001-2002), 7 de notícies o Polònia (2006); per a Antena 3 ha fet Mire usté (2005) i La escobilla nacional (2010). És guionista dels programes d'humor Polònia i Crackòvia de Televisió de Catalunya i col·laborador habitual del magazine matinal El món a RAC 1, dirigit per Jordi Basté. Va formar part de l'equip del programa de ràdio Minoria absoluta.

## Bibliografia

* Xavier Casals, Manel Lucas Quatre pringats Barcelona: Columna, 1994
* Maria José Sánchez, Manel Lucas La República que vam viure Barcelona: Columna, 2003
* Manel Lucas ERC: la llarga marxa 1977-2004, de la il·legalitat al govern Barcelona: Columna, 2004 (dues edicions)
* Manel Lucas, Queco Novell, Toni Soler Minoria absoluta al país del tripartit Barcelona: Columna, 2005
* Manel Lucas, Sóc perico i què! Barcelona: Ara llibres, 2007

## Referències

* ↑ Soler, Toni. «El llarg part de Polònia». A: El llibre mediàtic de Polònia. Barcelona: Columna, 2007, pp. 13-15. ISBN 978-84-664-0811-0.
* ↑ Palmer, Jordi «Polònia, en campanya». Presència [Barcelona], núm. 2021, 19-11-2010, p. 6-11. GI-143-1965.
* ↑ «Emotiva y divertida despedida de 'Minoria Absoluta' en el Tívoli de Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 24-07-2009.

## Enllaços externs

* Talls de veu Arxivat 2009-12-03 a Wayback Machine.
* Fitxa de Manel Lucas a la base de dades cinematogràfica IMDB (anglès)
# Manuel Angelon i Broquetas

Manuel Angelon i Broquetas (Lleida, 25 d'abril del 1831 - Barcelona, 7 de maig del 1889) va ser un escriptor, dramaturg i periodista català.
Fill de Manuel Angelon i de Bàrbara Broquetas i Duran, natural de Barcelona. Casat amb Adela Coll. Estudià dret a Barcelona i a Madrid, però mai fou advocat. Treballà, això sí, de secretari i administrador d'importants societats financeres, com ara el Foment de l'Eixample.
Com a dramaturg, Angelon figura entre els fundadors del teatre català modern. Les seves obres constitueixen un repertori acolorit i brillant, amb voluntat exemplar i moralitzadora. Entre altres va escriure la sarsuela Setze jutges el 1858, que va merèixer l'aplaudiment del públic durant quasi 50 anys. Va escriure diverses novel·les tant històriques, socials, com polítiques; i de fet és considerat com el primer escriptor dels drames romàntics en llengua catalana per la novel·la La verge de les Mercès (1856). Aquesta obra i els contactes que mantenia amb el felibrisme occità situen Manuel Angelon dins del moviment cultural de la renaixença catalana.

## Obres

A més va escriure:
* La Verge de les Mercès, drama en cinc actes (1856)
* El Angel de la paz (1856)
* La Bolsa (1857)
* Espejo de honra y amor, sarsuela en tres actes (1862)
* ¡Pobre Madre!, drama en cinc actes (1863)
* Llum y fum, drama en tres actes (1876).
Les seves novel·les d'estil romàntic es distingeixen pel seu fons exemplar, amenitat i castedat de llenguatge. S'han de citar:
* Los misterios del pueblo español durante veinte siglos
* El pendón de Santa Eulalia ó los fueros de Cataluña (1858)
* Crimenes célebres españoles (1859)
* Historia de Isabel II (1860)
* ¡Atrás el extranjero! (1861)
* Treinta años de la vida de un jugador (1862)
* El alojado (1863)
* Rigoletto
* Flor de un dia
* Espinas de una flor
* El abismo de las honras.
Com escriptor satíric, dirigí i col·laborà en alguns diaris: El Áncora (1850), El Comercio (1860), La Flaca (1868), La Ilustración Artistica i d'altres.
Era individu de número de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i comanador de l'Orde d'Isabel la Catòlica 7 de maig de 1889

## Bibliografia

* Volum 5, pàg. 545 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4505-7)

## Referències

* ↑ Gibert, Miquel M. «Manuel Angelon i Broquetas». Institut del Teatre.
* ↑ «Registre de defuncions. Any 1889.Registre núm. 3858». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 07-05-1889. [Consulta: 25 setembre 2019].
* 1 2 3 4 5 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 45
* ↑ «Drama romàntic». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 26 octubre 2012].
# Manuel Farguell i de Magarola

Manuel Farguell i de Magarola (Barcelona, 7 de juliol de 1855 - Berga, 1928) fou un polític i empresari tèxtil català.

## Biografia

Fill de Joaquim Farguell i Caum, antic diputat natural de Berga, i Pilar de Magarola i Mas, natural de Barcelona. Com el seu pare, es va vincular al Partit Conservador, i fou membre de la Diputació de Barcelona per Berga-Manresa de 1882 a 1892, i de 1901 a 1910. Però l'èxit electoral de Solidaritat Catalana a les eleccions de 1907 el va impulsar a integrar-se en la Lliga Regionalista, amb la que fou nomenat senador per Girona el 1907-1908 i diputat per Berga a les eleccions generals espanyoles de 1910, 1914 i 1916. El 1921 fou nomenat governador civil de Toledo.

## Referències

* ↑ «Naixements 1855, Llibre 2, núm. 2298». AMCB, 07-07-1855.
* ↑ «Manuel Farguell i de Magarola». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Manuel Gibert i Sans

Manuel Gibert i Sans (Barcelona, 1795 - Barcelona, 1873) fou un militar i advocat català.

## Biografia

Era fill de Salvador Gibert i Sebastiana Sans, i net del notari de Barcelona Vicenç Gibert, autor de l'«Art del notari». Estudià la carrera militar i s'allistà en l'exèrcit contra Napoleó Bonaparte. Gilbert i Sans feu els estudis de dret en la facultat de Cervera, exercint la seva carrera com a advocat a partir de 1819. L'any 1821 va contreure matrimoni amb Maria Àngela Olivas i Pomareda, filla del metge de l'exèrcit Miquel Olivas. La seva filla Dolors es va casar amb Frederic Maristany i Serra i foren pares de l'enginyer Eduard Maristany i Gibert.
Amb els seus coneixements militars i legals, fou triat capità de la companyia de voluntaris per contenir les tumults que assotaven la ciutat. Fou un destacat polític del partit dels moderats, i arribà a ser governador civil de Barcelona.
L'any 1845, essent president de la Sociedad del Liceo Filarmónico Dramático, que tenia el seu teatre i els ensenyaments de música i declamació al monestir de monges de Montsió, aconseguí, amb la cooperació eficaç del seu amic Joaquim De Gispert i Anglí, traslladar aquell institut i el seu teatre, que havia servit per sufragar les despeses militars de la companyia, a l'actual Gran Teatre del Liceu, redactant el Reglament del Liceu que va ser aprovat per unanimitat, essent-ne president durant molts anys. Fou president durant 20 anys del Ferrocarril de Barcelona a Mataró, car una vegada aquesta línia fou posada en funcionament, va ser instat per un dels membres de la seva junta reguladora, Josep Bosch i Mustich, per tal d'acabar amb la discòrdia i desacord que hi existia.
La reina Isabel II li atorgà el títol de marquès, que ell rebutjà.

## Referències

* ↑ «Defuncions 1873, núm. 5094». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 22-11-1873.
* ↑ Permanyer, Lluís «Manuel Gibert, un barcelonés clave». La Vanguardia. Vivir, 05-11-2009, pàg. 10.
* ↑ «Ángela OLIVAS POMAREDA». geneanet. Javier Andrés García.
* ↑ «Dolores GIBERT OLIVAS». geneanet. Javier Andrés García.
* ↑ «Federico MARISTANY SERRAS». geneanet. Javier Andrés García.
* ↑ «Eduardo MARISTANY GIBERT». geneanet. Javier Andrés García.
* ↑ «La casa Gibert». Arxivat de l'original el 2018-06-30. [Consulta: 30 juny 2018].

## Vegeu també

* Casa Gertrudis Zorrilla
* Casa Gibert (Barcelona)

## Enllaços externs

* «Retrat de Manuel Gibert».
# Manuel Montesinos Gómiz

Manuel Montesinos Gomiz (Alacant, 23 de maig de 1905 - Alacant, 26 de maig de 1990) fou un polític alacantí. Net del terrateig i Batlle municipal pel Partit Conservador Manuel Gomiz y Orts descendent de la família Ansaldo; fill del cirurgià de l'Armada Espanyola el valencià Gabriel Montesinos i Donday, condecorat en la Guerra de Cuba i President del "Cercle maurista". A més, pare de Juan Antonio Montesinos García fundador d'AP-PP en la Comunitat Valenciana.
Llicenciat en dret, treballà com a lletrat de la Diputació Provincial d'Alacant. En esclatar la guerra civil espanyola inicialment va mantenir-se al seu lloc, però el gener del 1937 s'escapà a la zona sublevada i es va enrolar a l'exèrcit com a capità d'Artilleria.
El 1942 formà part de la gestora municipal d'Alacant, després de l'explosió Armeria El Gato en Alacant (1943) es va formar una comissió pro damnificats de la qual fou secretari doncs era regidor sense “cartera” i advocat; com a representant legal de la seua mare Balbina Gómiz -propietaria de la Casa Ansaldo- va demanar 4.800 pessetes per danys en aixovars domèstics i la Comissió, de la qual era secretari, li va concedir 2.500 ptes; a més de la seua companyia d'assegurances de l'edifici la seua mare va rebre 120.000 ptes. Montesinos va donar 100 pessetes com a particular. El 1945 ingressà al Movimiento Nacional, mercè la qual cosa el 1946 fou nomenat alcalde d'Alacant i procurador en Corts Franquistes, fins que deixà el càrrec el maig de 1949. Poc després sa mare mor i cedí una Casa-Palau de sa familia -el Palauet Gómiz- a l'Estat per pagar els impostos de Successions, en el qual hi va estar la seu de la Delegació d'Hisenda a Alacant i l'Escola de Comerç de la Universitat d'Alacant.

## Referències

* ↑ Diari Información article de Diego Poyatos Martinez, president que fou del Col·legi Oficial d'Agents de la Propietat Inmobiliària 30/agost/2001
* ↑ “Memoria y Cuentas relacionadas con el siniestro ocurrido el día 31/07/1943 en la calle R. Altamira de esta ciudad al producirse incendio con explosiones en la casa núm. 30” document públic realitzat per la Comissió Especial Pro Damnificats. Editat per l'àrea de Beneficència i Sanitat de l'Ajuntament d'Alacant. Gràfiques Garcia Alacant 1944
* Biografies de polítics valencians Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine.
* Història de la Seu de la Universitat d'Alacant Arxivat 2007-12-02 a Wayback Machine.
* Diari LAS PROVINCIAS: Manuel Montesinos i Gómiz entrega un palauet de la seua família a la Hisenda espanyola 21.06.09
* El condestable Zaragoza. Crónica de la vida de un marino benidormense, 1998. R. Llorens Barber. Editat per l'Ajuntament de Benidorm. ISBN 84-923107-1-5
Càrrecs públics :
| Precedit per: Román Bono Marín | Alcalde d'Alacant 1946 - 1949 | Succeït per: Francisco Alberola Such |
# Manuel Ponce

Manuel Maria Ponce (Fresnillo, Zacatecas, 8 de desembre de 1882 - Ciutat de Mèxic, 24 d'abril de 1948), va ser un pianista i compositor mexicà.
Va estudiar piano a Mèxic i després va perfeccionar-se el 1903 a Roma i Berlín fins a l'any 1908. La seua visió compositiva està lligada a l'escola clàssica. No va intentar ser un innovador; algunes de les seues obres semblen apuntar a la recerca de la melodia fina i gentil del belcanto, només acompanyada d'harmonies simples (tot i que en algunes peces com la Sonata núm. 3 o "Tema variat i final" per a guitarra, Ponce va a la recerca d'un teixit harmònic robust i d'un bastiment polifònic basat en l'escriptura per a tres o quatre veus). Fins i tot en la forma, va preferir l'extensió clàssica a la breve o ornada forma romàntica.
Va escriure un gran nombre d'obres per al guitarrista Andrés Segovia (que li va donar el seu suport). La seua obra guitarrística constitueix una de les més importats de la literatura per a aquest instrument de tots els temps.
El seu concert per a guitarra, estrenat el 1912 a Mèxic, va constituir un escàndol pel seu intens nacionalisme contra corrent, exactament com passaria anys després amb Villa-Lobos a Brasil.

## Obres

* Estrellita 1914
* Sonata Mexicana 1923
* Allegretto quasi una sonata 1923 dedicat a Segovia
* Tema variat i finale 1926
* Sonata III 1927
* Sonatina Meridional
* Sonata Romàntica 1928 homenatge a Schubert
* 24 preludis 1929
* Sonata Clàssica 1930 homenatge a Ferran Sors
* Concert del sud 1941
* Variacions sobre un tema d'Antonio de Cabezón
* Variacions sobre La folía de España y fuga
* Seis perludios cortos
* Tres peces
* Vals
* Zvinates
* Alborada
* Estudi
# Manuel Valdés Blasco

Manuel Valdés Blasco, més conegut com a Manolo Valdés (València, 8 de març de 1942) és un pintor i escultor valencià resident a Nova York. En la dècada del 1990 es va establir a Nova York, on va seguir experimentant amb les noves formes d'expressió i es va donar a conèixer al públic nord-americà.

## Obra

Després de la dissolució de l'Equip Crònica, va continuar conreant l'estètica Pop que l'havia caracteritzat, però buscant inspiració en l'art dels segles xvi i xvii.
Influït per Rembrandt, Rubens, Velázquez i Matisse, Manolo Valdés realitza una obra de gran format en la qual les llums i colors expressen un sentiment de tactilitats pel tractament donat als materials. La seua obra força l'observador a indagar en la memòria i buscar imatges significatives de la història de l'art.
A més dels treballs exposats com a integrant de l'Equip Crònica, Valdés va realitzar, entre els anys 1965 i 1981, més de 70 exposicions, tant individuals com col·lectives.
A partir de l'any 1989 la seua producció va girar vers l'escultura. Com a escultor, és autor de La Dama del Manzanares (2003), obra de 13 metres d'alçada situada al Parc Lineal del Manzanares (Madrid) i de la Dama Ibèrica (2006), situada en l'Avinguda de les Corts Valencianes de València. També dugué a terme l'escultura Asturcones per a la ciutat d'Oviedo, a Astúries, l'any 2005.
Ha rebut nombrosos premis, entre els quals destaquen: el Premi Senyera de l'Ajuntament de València (1964), la Medalla de plata de la II Biennal Internacional de Gravats a Tòquio, el premi Alfons Roig de la Diputació de València (1984), Premi Nacional d'Arts Plàstiques d'Espanya (1986), la Condecoració de l'Ordre d'Andrés Bello a la classe de Banda d'Honor, a Veneçuela (1993), etc.

## Referències

* ↑ Mas, Ricard «Pop-up Valdés, escultura al carrer». Bonart [Girona], núm. 116, 6-2009, p.42. ISSN: 1885-4389.
* ↑ http://www.vivirasturias.com/quehacer/Oviedo/Qu%C3%A9+hacer%7CPatrimonio+civil%7CEsculturas/es Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.esculturaurbana.com/paginas/oviedo.htm Arxivat 2014-07-17 a Wayback Machine.
* ↑ Tendencias del Mercado del arte [Madrid], núm. 20, 2-2009, p.26-28. ISSN: 1887-5483.

## Bibliografia

* (castellà) Diversos Autors, Historia de la Música de la Comunidad Valenciana. Editorial Prensa Valenciana, S.A. 1992. ISBN 84-87502-21-0

## Enllaços externs

* (castellà) Biografia de Manolo Valdés
* (castellà) Manolo Valdés. Anàlisi crítica Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Web Paco Alberola sobre Equip Crònica
# Manuel Zumaya

Manuel Zumaya (Mèxic D.F., 1678 - Oaxaca, 1755) fou un compositor, organista i director de cor mexicà.
Fou mestre de capella de la Catedral de Mèxic i traduí i posà música a diverses obres italianes que dedicà al virrei Duc de Linares. Fou prevere d'Oaxaca, on morí. Se li deu: Vida del padre Sertorio Caputo; el drama El Rodrigo (Mèxic, 1708), que fou representat en el Palau Reial de Mèxic per a celebrar el naixement del príncep Lluís I, i La Parténope, òpera que fou representada en el mateix palau en l'aniversari de Felip V i que fou impresa a Mèxic el 1711.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1514 (ISBN 84-239-4570-7)
# Kuronezumia

Kuronezumia és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Taxonomia

* Kuronezumia bubonis (Iwamoto, 1974)
* Kuronezumia darus (Gilbert & Hubbs, 1916)
* Kuronezumia leonis (Barnard, 1925)
* Kuronezumia macronema (Smith & Radcliffe, 1912)
* Kuronezumia paepkei (Shcherbachev, Sazonov & Iwamoto, 1992)
* Kuronezumia pallida (Sazonov & Iwamoto, 1992)

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Iwamoto T. 1974. Nezumia (Kuronezumia) bubonis, a new subgenus and species of grenadier (Macrouridae: Pisces) from Hawaii and the western North Atlantic. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 39 (núm. 22). 507-516.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Shcherbachev, Yu. N., Y. I. Sazonov i T. Iwamoto, 1992: Synopsis of the grenadier genus Kuronezumia (Pisces: Gadiformes: Macrouridae), with description of a new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 48 (núm. 3): 97-108.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Nototheniops nybelini

Nototheniops nybelini és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15,9 cm de llargària màxima.
* Cap espina i 38-40 radis tous a l'aleta dorsal i cap espina tampoc i 36-39 radis tous a l'anal.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina i batidemersal, el qual viu entre 90 i 400 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental (Xile) i l'oceà Antàrtic (les illes Pere I, Shetland del Sud i Òrcades del Sud).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Balushkin A. V., 1976. A short revision of notothenids (Notothenia Richardson and related species) from the family Nototheniidae. Pp. 118-134. A: Skarlato, O. A. (ed.). Zoogeography and systematics of fish. Akad. Nauk USSR, Zool. Inst., Leningrad. Revision Notothenids . 1-195.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Balushkin, A. V., 1976. A review of the "larseni" group of species of the genus Notothenia Rich. Voprosy Ikhtiologii v. 16 (núm. 1): 3-15.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Miller, R.G., 1993. A history and atlas of the fishes of the Antarctic Ocean. Foresta Institute, Nevada.
* ↑ Miller, R.G., 1993.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Ferdinando Celleri

Ferdinando Celleri (Parma, 1686 - Kassel, 1757) fou un compositor italià.
Va pertànyer a l'escola llombarda. El 1707 estrenà la seva primera òpera Griselda, a la que li seguiren quinze representacions a Venècia i altres ciutats d'Itàlia, fins que el 1725 ocupà la direcció de la capella de la cort de Kassel, dedicant-se des d'aquella data a escriure música religiosa i de cambra.
A Londres (1726), i Kassel (1729), s'imprimiren diverses composicions seves.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 116. (ISBN 84-239-4512-X)