OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Estrada i Clerch

Maria Estrada i Clerch( Argentona 1902-Mataro 2001)
destacada assistent social en l'àmbit sanitari.
Catalanista i lligada a l'Església, va ser secretària dels Pomells de Joventut - Flors Bosquetanes d’Argentona, un moviment de nois i noies amb una finalitat moral i patriòtica, que havia fundat Josep Maria Folch i Torres al 1920.
Després d'estudiar Comerç, va finalitzar els estudis com a assistent social l'any 1934, en la primera promoció de l'Escuela de Asistencia Social para la Mujer de Barcelona, de la qual seria secretària i més tard directora del Servei Tècnic.
Va desenvolupar la seva carrera professional en el camp sanitari assistencial, i va participar activament, durant l'època de la República, en la lluita contra la tuberculosi, portant a terme una tasca important de planificació, difusió i control estadístic. Més endavant va obtenir el títol d’infermera a l'Hospital Clínic i a la postguerra va ésser secretària de l’Escola Social de Barcelona i directora del secretariat tècnic del Foment d’Acció Social (FAS). Va formar part del grup organitzador del servei social de la Caixa de Jubilacions i Subsidis Tèxtils.
El 1947 acabà els estudis de música al Conservatori Superior de Barcelona i al 1965 escrigué per a Ràdio Barcelona un guió radiofònic. Després obtingué el títol de mestra de català de la Delegació d’Ensenyament de Català d’Òmnium Cultural i durant uns anys donà classes per correspondència a la mateixa entitat.
Ja durant la democràcia, va esdevenir coordinadora del Programa de Drogodependències de la Generalitat de Catalunya, i va posar en marxa programes innovadors en la prevenció de les drogodependències a través de les associacions i col·lectius ciutadans.
El 1993 va publicar Un temps marcat, vivències d’una assistent social 1931-1939, unes memòries en què explica la terrible experiència de la guerra civil, amb la crema d’esglésies, els assassinats o el culte clandestí.
El seu fons personal fou cedit a l'Arxiu Nacional de Catalunya. L’any 2010, l'Institut Català de les Dones la féu aparèixer en el calendari Treball Social, en un reconeixement a la seva trajectòria.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Domingo Sánchez, Jordi «El fons de Maria Estrada i Clerch a l'Arxiu Nacional, destacada assistent social en l'àmbit sanitari». ANC. Butlletí de l'Arxiu Nacional de Catalunya, núm. 46, 2-2017, pàg. 4-6.
* ↑ «Bibliografia memòria». Ajuntament de Mataró. Cultura. [Consulta: 3 febrer 2024].

## Vegeu també

* Maria Dolors Artemán i Boix
* Montserrat Castells i Gabriel
* Beneta Llopis Sarrió
# Maria Ferrer i Mosset

Maria Ferrer i Mosset (el Masnou, Maresme, 1 de desembre de 1912 – Banyoles, Pla de l'Estany, 23 de desembre de 1985) fou una poetessa i mestra catalana.
Era filla de Jaume Ferrer i Pielias, mestre d'obres masnoví, i de Dolors Mosset i Pallerola, lleidatana. Va anar al col·legi de les Escolàpies. Després treballà als Laboratoris Cusí i a la biblioteca. S'inicià en el conreu de la poesia i comptà amb l'amistat i el recolzament del poeta Josep Pujadas Truch. De jove va col·laborar a la revista La Dona Catalana, i també en programes de Festa Major del Masnou, on va publicar poesies, del 1932 al 1936. Fou també cantaire de l'Orfeó Masnoví, creat el 1928, en el qual, dins els actes d'inauguració, va recitar la seva primera poesia.
L'any 1937, l'Ajuntament del Masnou la nomenà mestra auxiliar del Consell de l'Escola Nova Unificada (CENU). Acabada la guerra, se n'anà a viure a Girona, d'on era el seu marit Àngel Portell i Albareda. El 1973 va guanyar a Olot el primer premi de poesia Josep Munteis, dels premis Ciutat d'Olot, amb la composició “L'amor nostre”. Va morir a Banyoles l'any 1985; després les seves despulles foren traslladades al cementiri del Masnou.
L'any 1992, l'Ajuntament del Masnou acordà posar el seu nom (carrer de Maria Ferrer i Mosset) a un tram del carrer de la Gaditana, entre el torrent Xic i el passeig de Romà Fabra, davant de l'Escola Ocata.

## Referències

* ↑ Portell Ferrer, Carmina «Centenari del naixement d'Àngel Portell i Albadera i Maria Ferrer i Mosset». Gent del Masnou, núm. 304, 12-2012.
* ↑ Muray, Joan «EL MASNOU... en femení –2». Gent del Masnou, núm. 330, 4-2015.
# Hibridisme

En genètica i biologia comparada, l'hibridisme és conjunt de caràcters contraposats que presenten dos individus d'una mateixa espècie en l'encreuament biològic. Fa referència, doncs, als tipus d'unió entre races que són diferents en un o més parells d'al·lels —és a dir, que tenen variants d'un mateix gen.
Aquest concepte és una de les bases fonamentals en les lleis de la genètica mendeliana i que ha aportat als estudis biològics les nocions bàsiques de la genètica moderna. Segons el nombre de parells d'al·lels diferenciats, l'hibridisme rep diferents nomenclatures: mono-, di-, tri-, tetra- i polihibridisme.

## Tipus d'hibridisme

Aquella unió entre dues races que només es diferencien en un sol tret al·lelomòrfic (un parell d'al·lels) rep el nom de monohibridisme. Per altra banda, el dihibridisme és l'encreuament entre dos individus d'una espècie que tenen dos gens dial·lèlics no lligats i la posterior segregació mendeliana que se'n genera. Quan les races difereixen en tres, quatre o més caràcters rep el nom de trihibridisme, tetrahibridisme i polihibridisme, respectivament.
A tall d'exemple, en un cas de dihibridisme els individus descendents de l'encreuament (primera generació filial, F1) proporcionaran 4 gàmetes diferents de cada sexe, corresponents a totes les combinacions possibles entre caràcters. La segona generació filial (F2), en conseqüència, mostrarà 16 possibilitats diferents. I en un cas de tetrahibridisme, en proporcionaran 16 a la F1 i fins a un total de 256 a la F2.

## Referències

* ↑ Miko, Ilona «Gregor Mendel and the Principles of Inheritance» (en anglès). Nature Education, vol. 1, núm. 1, 2008, pàg. 134.
* ↑ Cornejo García et al., 2006, p. 153.
* 1 2 «Hibridisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Murialdo, 2019.
* 1 2 Bauer, Julius «Les Lleis mendelianes». Treballs de la Societat Catalana de Biologia. Institut d'Estudis Catalans, 1931, pàg. 147-165.
* ↑ Lajara i García, 2009, p. 137.
* 1 2 «Hibridisme - Diccionari General de Ciències i Tecnologia». Terminologia de Ciències i Tecnologia. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ Alasia, 2018.
* ↑ Comas, 1957, p. 122.

## Bibliografia

* Alasia, G. Teich. La enciclopedia del pastor alemán (en castellà). Parkstone International, 2018. ISBN 9781644615690.
* Comas, Juan. Manual de antropología física (en castellà). Fondo de Cultura Económica, 1957 (Sección de obras de antropología).
* Cornejo García, Jesús; Verónica Rosales, Pedro; Gauna Flores, Perla; Esteban Rubio, Celina. Biología 2 (en castellà). Zapopan: Ediciones Umbral, 2006. ISBN 9789709758146.
* Lajara i García, Mercè Montserrat. La imatge de l'home i el genoma humà: una anàlisi des del pensament de Hans Jonas. L'Abadia de Montserrat, 2009 (Scripta et documenta: Abadía de Montserrat; 85). ISBN 9788498831955.
* Murialdo, Raquel. Biología humana (en castellà). Editorial Brujas, 2019. ISBN 9789875919471.
# Concert per a clarinet (Weinberg)

La Concert per a clarinet i orquestra de corda, op. 104, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1970. Té una durada d'uns 24 minuts.

## Moviments

* I. Allegro
* II. Andante
* III. Allegretto

## Origen i context

Va ser compost entre el 31 de maig i el 30 de juny de 1970.
Weinberg va crear tres composicions dedicades específicament al clarinet. Les altres dues serien la Sonata per a clarinet, op. 28, i la Simfonia de cambra núm. 4, op. 153, amb un paper per al clarinet obbligato. Weinberg va ser un escriptor natural per a clarinet, ja que coneixia bé l'instrument des de la seva joventut en ocupar un paper important en les bandes de klezmer i en els conjunts de teatre.
El Concert per a clarinet és probablement l'obra més significativa de Weinberg en aquest gènere. Tal com passa al Concertino per a violí i al Primer Concert per a flauta, l'orquestra està composta exclusivament per les cordes. Weinberg aconsegueix extreure una notable varietat de textures de l'acompanyament de les cordes, que van desenvolupant les idees melòdiques al llarg dels tres moviments de la peça. Segueix l'estructura clàssica de tres moviments, ràpid-lent-ràpid, amb els dos últims moviments interpretats sense interrupció.

## Referències

* ↑ «Concerto for Clarinet and String Orchestra, Op. 104». Wise. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ Fanning, David. «Weinberg: Concertos». Chandos Records. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ «Catàleg Naxos» (en anglès). Naxos. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. [Consulta: 30 juny 2020].

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Enneacampus ansorgii

Enneacampus ansorgii és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,8 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix demersal i de clima tropical (24 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: des del riu Gàmbia fins al riu Cuanza (Angola).

## Referències

* 1 2 3 «Enneacampus ansorgii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Dawson, C.E., 1990. Syngnathidae. p. 658-664. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post and L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.
* ↑ Lévêque, C., 1992. Syngnathidae. p. 575-579. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.). Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.

## Bibliografia

* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Laemolyta

Laemolyta és un gènere de peixos de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Laemolyta fasciata (Pearson, 1924)
* Laemolyta fernandezi (Myers, 1950)
* Laemolyta garmani (Borodin, 1931)
* Laemolyta macra (Géry, 1974)
* Laemolyta nitens (Garman, 1890)
* Laemolyta orinocensis (Steindachner, 1879)
* Laemolyta petiti (Géry, 1964)
* Laemolyta proxima (Garman, 1890)
* Laemolyta taeniata (Kner, 1858)
* Laemolyta varia (Garman, 1890)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Pearson, N. E. 1924. The fishes of the eastern slope of the Andes. I. The fishes of the Rio Beni basin, Bolivia, collected by the Mulford expedition. Ind. Univ. Studies v. 11 (núm. 64): 1-83, Pls. 1-12.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)

## Bibliografia

* Ahl, E. 1937: Zwei neue Fischnamen innerhalb den südamerikanischen Familie Anostomidae. Sitzungsberichte der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin: 136.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski, 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Géry, J., 1974. Notes sur quelques Anostomidae (Pisces, Characoidei) du Bassin Amazonien. Vie Milieu (Ser. C) Biol. Terr. (VMC), 23 (1):43-175.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mautari, K. C. i N. A. Menezes 2006: Revision of the South American freshwater fish genus Laemolyta Cope, 1872 (Ostariophysi: Characiformes: Anostomidae). Neotropical Ichthyology v. 4 (núm. 1): 27-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Petry, P., K. Mautari, N. A. Menezes i K. Hartel 2007: Comments on the type status of Laemolyta (Characiformes: Anostomidae) specimens described by Garman, 1890 and Borodin, 1931. Neotropical Ichthyology v. 5 (núm. 1).
* Sidlauskas, B. L. i R. P. Vari 2008: Phylogenetic relationships within the South American fish family Anostomidae (Teleostei, Ostariophysi, Characiformes). Zoological Journal of the Linnean Society v. 154: 70-210.
* Vari, R. P. 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Hieronymus Payer

Hieronymus Payer (Meidling, avui part de Viena, 1787 - ibídem, 1845) fou un compositor austríac.
El seu pare li ensenyà els primers passos per la música, el violí i l'orgue; als nou anys ja es dedicava a recórrer alguns pobles per a executar amb el violí les danses que ballaven els camperols, afegint, posteriorment, a aquesta professió la d'afinador de pianos. Aprengué sense mestre l'art de compondre, valent-se dels millors tractats teòrics d'aquell temps, i també es dedica a improvisar a l'orgue, amb el que demostrà el seu singular talent.
Era molt jove encara quan perdé el seu pare, al que substituí com a organista i professor en el seu poble natal. Més tard fou director d'orquestra del teatre An der Wien i el 1818 del d'Amsterdam: finalment, ocupà el mateix càrrec en el teatre Josephstadt de Viena.
A París i en altres ciutats donà concerts de Physhamonika, variant de l'harmònium.
Va compondre les òperes següents:
* El caçador salvatge.
* La filla de les estrelles.
* L'arbre buit.
* Die Trauer.
* El solitari.
* Hochlandsfürsten.
* La boja de Glaris.
* La creu de foc.
* Coco.
Se li deuen, a més, altres obres en nombre de 150 aproximadament, havent donat a la impremta: trios per a piano i instruments d'arc, un concertino de piano, algunes peces per a piano sol, fugues i concerts per a orgue, misses, motets, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1051 (ISBN 84-239-4542-1)
# Hil·los

Hil·los (en grec antic Ὕλλος), segons la mitologia grega, fou un heroi grec, fill d'Hèracles i de Deianira, nascut a la ciutat de Calidó, a Etòlia. De vegades la seva mare és Mèlite.
Hèracles li va posar aquest nom per un riu de Lídia, afluent de l'Hermos, que a la vegada duia el nom d'un gegant fill de la Terra anomenat Hil·los, del qual se n'havien descobert els ossos a causa d'una inundació. Hèracles coneixia el riu de l'època en què havia servit a casa d'Òmfale.
Hèracles, abans de morir, li encomanà que es casés amb Íole. Després de la mort d'Hèracles Egimi, rei dels doris el va adoptar. Quan els Heràclides es van haver de refugiar a l'Àtica per fugir d'Euristeu, es van agrupar entorn d'Hil·los, reconeixent-lo com a cap, i com a tal s'alià amb els atenesos per atacar Tirint i acabar amb Euristeu. Després intentà el retorn cap al Peloponès, però la interpretació errònia d'un oracle el va portar a enfrontar-se a Èquem, rei d'Arcàdia, i morí en combat amb aquest.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 268. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 116. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Himantura fava

Himantura fava és una espècie de peix pertanyent a la família dels dasiàtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 120 cm de llargària màxima.
* Disc amb perfil quadrangular.
* Els joves presenten taques relativament grans al disc.

## Reproducció

És vivípar.

## Alimentació

Hom creu que menja crustacis i peixets.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical, el qual es troba en aigües costaneres i sobre fons tous.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia, Indonèsia i el golf de Tailàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans i consumit per la seua carn, la pell (d'un alt valor comercial) i el cartílag.

## Referències

* ↑ Müller J. & Henle F. G. J., 1837. Ueber die Gattungen der Plagiostomen. Arch. Naturgeschichte v. 3. 394-401, 434 (Nachträliche Bemerkung).
* ↑ Annandale, N., 1909. Report on the fishes taken by the Bengal fisheries steamer "Golden Crown." Part I, Batoidei. Memoirs of the Indian Museum v. 2 (núm. 1): 1-60, Pls. 1-5.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 5 6 FishBase (anglès)
* ↑ White, W.T., P.R. Last, J.D. Stevens, G.K. Yearsley, Fahmi and Dharmadi, 2006. Economically important sharks and rays of Indonesia. (Hiu dan pari yang bernilai ekonomis penting di Indonesia). Australian Centre for International Agricultural Research, Canberra, Austràlia.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia. 775 p.
* ↑ Compagno, L.J.V., P.R. Last, J.D. Stevens i M.N.R. Alava, 2005. Checklist of Philippine Chondrichthyes. CSIRO Marine Laboratories, Rept. 243. 101 pp.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.
* ↑ Smith, J.L.B. i M.M. Smith, 1963. The fishes of Seychelles. Rhodes University, Grahamstown. 215 p.
* ↑ White, W.T., P.R. Last, J.D. Stevens, G.K. Yearsley, Fahmi and Dharmadi, 2006.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Hipodamia (muller de Pirítous)

Segons la mitologia grega, Hipodamia (en grec antic Ἱπποδάμεια Hipodámeia) era el nom de la filla de Butes (o d'Adrast) que va ser l'esposa de Pirítous, rei dels làpites.
Pirítous convidà a les festes tots els seus amics, i també els centaures, que eren parents d'Hipodamia. De fet, eren germanastres de Pirítous, per ser fill d'Ixíon. Però els centaures, excitats per la beguda, van intentar raptar la núvia i les dones làpites, i això va desencadenar una dura lluita que, gràcies a la intervenció dels herois convidats per Pirítous, va poder acabar amb la victòria dels humans.
Hipodamia i Pirítous van tenir un fill, Polipetes, que va participar en la guerra de Troia.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 273. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 117. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Hipposcorpaena filamentosus

Hipposcorpaena filamentosus és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids i l'única del gènere Hipposcorpaena.

## Referències

* ↑ Fowler H. W., 1938. Descriptions of new fishes obtained by the United States Bureau of Fisheries steamer "Albatross", chiefly in Philippine seas and adjacent waters. Proceedings of the United States National Museum v. 85 (núm. 3032). 31-135.
* ↑ Fowler, H. W., 1938. Descriptions of new fishes obtained by the United States Bureau of Fisheries steamer "Albatross", chiefly in Philippine seas and adjacent waters. Proceedings of the United States National Museum v. 85 (núm. 3032): 31-135.

## Bibliografia

* Motomura, H. i H. Senou, 2005: Validity of the scorpionfish genus Hipposcorpaena Fowler and a redescription of H. filamentosus Fowler (Scorpaeniformes: Scorpaenidae). Zoological Studies v. 44 (núm. 2): 210-218.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Homaloptera ulmeri

Homaloptera ulmeri és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Referències

* ↑ van Hasselt J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35). 130-133.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Homer Newton Bartlett

Homer Newton Bartlett (Olive (Nova York) 28 de desembre de 1845 - 1920) fou un compositor estatunidenc.
Va fer els seus estudis sota la direcció de Mill, Guyon, Rudolf Braun i Jacobsen. Va ser organista de l'església baptista de Madison. Va escriure un gran nombre de composicions per a violí, piano i orquestra, entre les quals destaquen les següents:
* Gran Polka de concert;
* O God Be Merciful, cant sagrat;
* The Last Chieftain, cantata;
* Khomsin, cantata dramàtica;
* Autun Violets, cantata;
* Crucificus, per a veus d'home;
* Toccata per a orgue;
* La Valhaere, òpera en tres actes;
* Suite per a orgue;
* Concert per a violí i orquestra;
* Suite, per a orquestra, i d'altres fins al número 200.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1859 (ISBN 84-239-4571-5)