OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Homodiaetus anisitsi

Homodiaetus anisitsi és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paranà, Paraguai i Uruguai.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. i D. P. Ward, 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H., W. L. McAtee & D. P. Ward. 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2): 110-157, Pls. 31-45.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866228916.
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena, 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raúl A. Ringuelet").
* ↑ Nion, H., C. Rios i P. Meneses, 2002. Peces del Uruguay: Lista sistemática y nombres comunes. Montevideo, Uruguai, DINARA, Infopesca.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Homodiaetus banguela

Homodiaetus banguela és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu São João (Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. i D. P. Ward, 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Koch, W. R., 2002: Revisão taxonômica do gênero Homodiaetus (Teleostei, Siluriformes, Trichomycteridae). Iheringia, Série Zoologia (Porto Alegre) v. 92 (núm. 3): 33-46.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Honorine de Glimes Grimberghe

Honorine de Glimes Grimberghe (1615 - 1670) fou comtessa de Boussu.
Dama d'extraordinària bellesa, restà casada primer amb Alfred Maximilià d'Henin, comte de Boussu, i en quedar vídua, s'enamorà d'ella Enric II de Lorena, duc de Guisa, que la va conèixer a Brussel·les, contraent matrimoni l'11 de novembre de 1641, davant el vicari general castrense de l'exèrcit espanyol. En aquest acte s'observaren en aquest acte totes les solemnitats canòniques, però no les legals, el que aprofità el duc de Guisa per desfer-se de la comtessa, quan restà cansat d'ella, al·legant que el matrimoni no havia sigut legal.
L'abandonada esposa tracta de fer valer els seus drets, però fou inútil, i llavors fou concubina del marquès d'Alluyes. El duc de Guisa passà a Roma per fer anul·lar el matrimoni pel Papa, el que no aconseguí, per haver declarat el Pontífex que el matrimoni s'havia contret amb totes les solemnitats canòniques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 26, pàg. 310 (ISBN 84-239-4526-X)
# Horace Coignet

Horace Coignet (Lió, 13 de maig de 1736 - idem. 29 d'agost de 1821), fou una aficionat al violí, cantant i compositor francès.
Fill de Claude Coignet i Jeanne Odinet, Horaci va néixer a Lió i va ser batejat l'endemà a Saint-Nizier. S'havia dedicat a diversos oficis, quan, residint en la seva vila natal, va estar actiu com a dissenyador de patrons i comerciant de productes brodats, com a empleat oficial i com a director musical de la ciutat des de 1794. Es va convertir en l'instructor de música de la duquessa d'Aumont de París (al mateix temps que servia com a membre corresponent de l'Acadèmia de Lió), i més tard va tornar a Lió on va servir a la junta directiva del conservatori. Va ser conegut com un violinista dotat, i va compondre peces de clavicèmbal, romanços, un conjunt de trois duos concertants de violon et fugues, un himne revolucionari per a la celebració de Rousseau a Lió (14 d'octubre de 1794) i alguna música teatral (incloent una òpera còmica, Le medicin de l'amour, i una obertura a Melanie de La Harpe). La seva obra més notable, fou per la trobada amb Rousseau que el visità, i en conèixer les seves aptituds artístiques li proposà que posés música al seu Pygmalió, que després es representà amb èxit, primer a Lió el 1770 i més tard a París, i aviat es va fer coneguda a tot Europa.
El 23 de febrer de 1773 es va casar a Lió amb Eleonore Boileau.

## Referències

* ↑ Acte décès [archive] archives municipales de Lyon (p. 78/217)
* ↑ Acte de naissance [archive]Archives municipales de Lyon (p. 64/176)
* ↑ Acte mariage [archive] Archives municipales de Lyon (p. 17/73)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 13, pàg. 1341. (ISBN 84-239-4513-8)
* Jean-Jacques Rousseau, Horace Coignet, Pygmalion, scène lyrique, édition critique par Jacqueline Waeber (Genève, Editions Université - Conservatoire de musique, 1997).
# Hortolà (professió)

Un hortolà és una persona que té com a ofici conrear els horts. Antigament, era el nom genèric que rebia a les ciutats la gent que es dedicava a tasques agrícoles, perquè, dins les ciutats o en el seu entorn, les terres cultivades eren horts.
A Barcelona, al segle xv, estaven organitzats en una confraria, que tenia com a patró els sants Abdó i Senén. A Lleida, l'any 1429, hi havia almenys vint-i-sis hortolans, que conreaven les hortes que hi havia a tot el voltant de la ciutat.
A Mallorca, els hortolans també s'organitzaven entorn d'un col·legi professional, que va ser fundat el 1361. El seu patró era sant Antoni, que veneraven a Sant Antoniet, situat al carrer de Sant Miquel, carrer on també tenien la sala del col·legi. Els hortolans tenien un santcrist que guardaven a Sant Antoniet i actualment es guarda a l'església de Sant Miquel, que passà a administrar els béns d'aquesta església quan l'orde dels Antonians fou suprimit. L'escut del col·legi consistia en un càvec.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284, plana 143 Barcelona, abril del 2000, ISBN 84-297-4706-0
* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 137-140.
# Hugo van Dalen

Hugo van Dalen (Dordrecht, Països Baixos, 16 d'abril de 1888 – La Haia, 24 de febrer de 1967) fou un pianista, compositor i escriptor holandès.
Realitzà els seus estudis en la seva ciutat natal i al Conservatori d'Amsterdam, perfeccionant els de piano amb Ferruccio Busoni a Berlín. Es va senyalar com a notable concertista de piano. Fou professor d'aquell instrument en el Conservatori Klindworth-Scharwenka, de Berlín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1161 (ISBN 84-239-4566-9)
# Hydrocynus tanzaniae

Hydrocynus tanzaniae és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 24,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Tanzània.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Amaral Campos, A., 1945: Contribuição ao conhecimento das espécies brasileiras do gênero Hydrocynus e afins. Arquivos de Zoologia do Estado de São Paulo v. 4 (art. 12): 467-484, 3 unnum. pls.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D., 1984. Characidae. p. 140-183. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Paugy, D. i J.-F. Guégan, 1989: Note à propos de trois espèces d'Hydrocynus (Pisces, Characidae) du bassin du Niger suivie de la réhabilitation de l'espèce Hydrocynus vittatus (Castelnau, 1861). Revue d'Hydrobiologie Tropicale v. 22 (núm. 1): 63-69.
* Paugy, D., 1990. Characidae. p. 195-236. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest. Tom I. Coll. Faune Tropicale n° XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hypancistrus furunculus

Hypancistrus furunculus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco a Veneçuela.

## Referències

* ↑ Isbrücker, I. J. H. & H. Nijssen. 1991. Hypancistrus zebra, a new genus and species of uniquely pigmented ancistrine loricariid fish from the Rio Xingu, Brazil (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 1 (núm. 4): 345-350.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Armbruster, J. W., N. K. Lujan i D. C. Taphorn, 2007: Four new Hypancistrus (Siluriformes: Loricariidae) from Amazonas, Venezuela. Copeia 2007 (núm. 1): 62-79.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hyphessobrycon auca

Hyphessobrycon auca és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Argentina.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Almirón, A. E., J. R. Casciotta, J. A. Bechara & F. J. Ruiz Diaz. 2004. A new species of Hyphessobrycon (Characiformes, Characidae) from the Esteros del Iberá wetlands, Argentina. Rev. Suisse Zool. v. 111 (núm. 3): 673-682.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Concert per a oboè núm. 3 (Händel)

El Concert per a oboè núm. 3 en sol menor (HWV 287) fou compost per Georg Friedrich Händel possiblement el 1704 o 1705, quan encara residia a Hamburg. Està escrit per a oboè, orquestra i baix continu. No fou publicat fins al 1863 a Leipzig (de fonts desconegudes) i fou descrit com una obra de 1703. No es coneix cap altra informació documental sobre l'obra. Altres catàlegs de la música Händel el tenen referenciat com a HG xxi,100; i HHA iv/12,3.
Una interpretació típica dura gairebé deu minuts.

## Moviments

L'obra consta de quatre moviments:
| Moviment | Caràcter | Notes |
| 1 | Grave | Un característic ritme puntejat dins l'estil francès. |
| 2 | Allegro | |
| 3 | Largo | Una sarabanda. |
| 4 | Allegro | Deriva temàticament del primer moviment. |

## Vegeu també

* Concerts de Händel

## Referències

* ↑ icks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 797.
# Eduard Franck

Eduard Franck (Berlín, 5 d'octubre de 1817 – Breslau, 1 de desembre de 1893) fou un pedagog, pianista i compositor alemany. Fou, successivament, professor del Conservatori de Colònia, de l'Escola de Música de Berna i del Conservatori Stern de Berlín. Les seves obres principals són: una simfonia; un quintet, per a instruments d'arc i piano; un sextet; una sonata per a violoncel; duets per a piano; sis sonates i altres moltes obres per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1078 ISBN 84-239-4524-3
# Laemolyta fasciata

Laemolyta fasciata és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones a Bolívia.

## Referències

* ↑ Cope, E. D. 1872. On the fishes of the Ambyiacu River. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23: 250-294, Pls. 3-16.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Laemolyta fasciata». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Mautari, K. C. i N. A. Menezes 2006: Revision of the South American freshwater fish genus Laemolyta Cope, 1872 (Ostariophysi: Characiformes: Anostomidae). Neotropical Ichthyology v. 4 (núm. 1): 27-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Petry, P., K. Mautari, N. A. Menezes i K. Hartel 2007: Comments on the type status of Laemolyta (Characiformes: Anostomidae) specimens described by Garman, 1890 and Borodin, 1931. Neotropical Ichthyology v. 5 (núm. 1).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Joan Ordinas i Tous

Joan Ordinas Tous (Santa Margalida, Mallorca, 1839 - Girona, 1899) fou un cantant mallorquí de la corda de baix.
Fill d'una acabalada família, els seus pares el destinaven al sacerdoci i seguí alguns cursos en el seminari a Ciutat de Palma, però la seva bella veu de baix i la seva afició el feren abandonar aquell establiment, traslladant-se a Barcelona, on estudià amb el cèlebre Selva.
Debutà com a primer baix en el Gran Teatre del Liceu de Barcelona (1862), i des de llavors corregué els principals teatres d'Europa i Amèrica, creant la majoria de personatges de les òperes que s'estrenaren en aquella època, i sobretot el Mefistofil del Faust de Gounod, que interpretava de manera meravellosa, sent anomenat el rei dels Mefistofils.
Ordinas Tous posseïa una veu flexible, vellutada i d'extraordinària extensió, i era, a més, un gran tràgic, com ho demostra el fet que Salvini i la Ristori li haguessin ofert un lloc important en la seva companyia, que Ordinas Tous no va voler acceptar.
Fou professor honorari del Conservatori de Milà, i en els últims anys de la seva vida havia fundat una escola de cant a Barcelona.

## Referències

* Tom núm. 40, pàg. 221 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4540-5)
# Maria Plans i Macià

Maria Plans i Macià (Barcelona, 1933 - 5 d'octubre de 1974) va ser una actriu catalana. La seva trajectòria va estar lligada a la del seu espòs, l'escriptor Feliu Formosa, en una línia de teatre independent que vol restablir i normalitzar la tradició teatral amb clàssics universals i catalans, però també amb dramaturgs contemporanis que no sempre van ser tolerats pel franquisme.

## Biografia

Les seves primeres passes dins del món de la interpretació van lligades a l'Agrupació de Teatre Experimental, alternativa al Teatre Universitari de Barcelona, dirigida per Ricard Salvat, durant la primera meitat dels anys cinquanta. El 1960 es va casar amb l’escriptor i traductor Feliu Formosa, amb qui va tenir dues filles: l'Ester Formosa, que ha seguit les passes de la mare a dalt dels escenaris, i la Clara.
El 1961 va fundar, juntament amb el seu marit, el Grup Teatral Gil Vicente, amb representacions de Bertolt Brecht, Cervantes, Maiakovski i Txèkhov, traduïts i adaptats per Feliu Formosa i Francesc Nel·lo. El grup es va dissoldre el 1964 i alguns dels seus membres, entre ells, Maria Plans i Feliu Formosa, entraran a la companyia de l'Escola d'Art Dramàtic Adrià Gual, dirigida per Ricard Salvat.
Per motius personals, el 1967 ella i la seva família es traslladen a Terrassa, i s’incorpora al grup de teatre independent Sis x Set —creat el 1965 i dirigit per Carles Grau i Lluís Farré— i representa diverses obres al centre d’Amics de les Arts de Terrassa. El 1972 Sis x Set es fusiona amb una altra companyia terrassenca de teatre independent, Skunk—creat el 1968 i dirigit per Pau Monterde—, i donen lloc al grup de teatre «El Globus», amb Muntsa Alcañiz, Guillem-Jordi Graells, Francesc Tudó, Pere Planella i J. M. Casanoves, entre molts d'altres. Amb aquest darrer grup, Plans va representar només tres espectacles. Va traspassar amb només 41 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 Julio, Teresa. «Maria Plans i Macià». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: 31 març 2021].

## Bibliografia complementària

* Casas, Joan. «Feliu Formosa, mig segle de teatre». Serra d’Or, núm. 658 (octubre 2014), p. 58-65.
* Salvat, Ricard. «Una práctica teatral. Reflexiones sobre el bilingüismo». A: Literatura y bilingüismo. Homenaje a Pérez Ramírez. Kassel: Edition Reichenberger, 1993, p. 87-98.