OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Baptista Pellicer i Cardona

Joan Baptista Pellicer i Cardona (Maó, 23 de gener de 1862 - Barcelona, 29 de gener del 1930) va ser un pianista i professor català.
Amb cinc anys, la seva família s'establí a Barcelona. S'inicià a la música a l'escolania de Sant Jaume, que dirigia Nicolau Manent, i rebé lliçons de piano de mossèn Francesc Cardona, oncle seu i organista de la parròquia de Sant Vicenç de Paula. Estudià a l'Acadèmia Pujol amb catorze anys, i el 1879 guanyà el primer premi del concurs anual que s'hi organitzava. Entrà d'alumne al Conservatori de París per oposició, i durant un parell d'anys fou deixeble de Georges Mathias.
De tornada a Barcelona, als darrers anys del segle xix i primers del XX (des del 1894 i fins al 1902) formà el "Quartet Pellicer" de música de cambra, integrat per Joan Baptista Pellicer, piano; Domènec Sànchez, violí; Rafael Gálvez, viola; i José de Castro, violoncel. Pellicer participà en els concerts de l'"Associació Musical de Barcelona" (1888-1924) on tocà amb Bonaventura Dini o Pau Casals. El 1895, quan a la "Societat Catalana de Concerts" de Barcelona s'interpretà per primera vegada la Simfonia sobre un cant muntanyenc, amb direcció de l'autor Vincent d'Indy, el paper del piano recaigué en el mestre Pellicer.
Compaginà la interpretació amb la pedagogia, i fou nomenat catedràtic de piano de l'Escola Municipal de Música de Barcelona el 1894 on, entre d'altres, tingué per alumnes Amadeu Cuscó, Juli Garreta, Joan Baptista Lambert, Emília Miret, Santiago Riera (futur professor del Conservatori de París), Josep Sabater i Benvingut Socias (futur professor del Conservatori del Liceu). Una altra alumna, la futura acordionista Pepeta Sellés, a la mort de Joan Baptista Pellicer continuà les classes de piano amb el seu fill, Carles.
Joan Baptista Pellicer tingué tres fills: en Carles (1896-1983), pianista i professor de música, l'Emili i la Cécile Pellicer i Boulanger (1905-1992).

## Notes

* ↑ Emili Pellicer i Boulanger (?-1957) va ser químic farmacèutic. Fou professor d'adob de cuiros a l'Escola Industrial (1923), director de l'"Escuela Española de Tenería", de l'"Estación Experimental de la Industria de Curtidos", del Boletín de la Asociación Química i un dels fundadors de l'"Asociación Química Española de la Industria del Cuero". Al 1960 la seva vídua va donar part del seu fons documental a la Biblioteca de Catalunya ( «Noticiario». Boletín de la Asociación Química Española de la Industria del Cuero [Barcelona], VIII, núm. 58, 1957, pàg. 265-266.)

## Referències

* 1 2 «Joan Bta. Pellicer [necrològica]». Revista Musical Catalana, núm. 314, 2-1930, pàg. 94-95.
* ↑ Zurita, Trino «José de Castro, gran violonchelista gaditano». Mina III, Año III, núm. 6, Mayo-diciembre 2012, pàg. 13-15.
* ↑ «Sesión del Ayuntamiento». La Vanguardia, 04-04-1894, pàg. 3.
# Joan Baptista Trobat

Joan Baptista Trobat (Xàtiva, 1633? - València, 1701) va ser un jurisconsult valencià que exercí com a advocat a València al segle xvii. Va estudiar jurisprudència a Salamanca. Després de tornar a València, va obtenir a la seua universitat el títol de doctor en lleis i, en 1687, la càtedra de Sext de Decretals. Va escriure un tractat en dos parts (més una tercera, inèdita) sobre la prescripció i el costum immemorial, amb part del segon volum dedicat a fer una crítica exhaustiva del Theatrum de Nicolau Bas. Va morir a València, a sa casa del carrer de les Carabasses, el 14 de març de 1701, a seixanta-huit anys (segons el P. Josep Rodríguez, qui també afirma haver mantingut una estreta familiaritat amb Trobat). Un carrer a Xàtiva duu el seu nom.

## Referències

* ↑ Marzal, Pascual; Palao, Javier. «Lleis i cànons». Història de la Universitat de València. Universitat de València [València], vol. I (L'Estudi General), 2000, pàg. 269.
* ↑ Cucarella, Pascual. Setabenses ilustres. Carcaixent: Imprenta de P. Martí, 1916, p. 148.
* ↑ «Joan Baptista Trobat (1633?-1701)». Biografies de xativins il·lustres. Biblioteca Municipal de Xàtiva. [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ Rodríguez, Josep. Biblioteca Valentina. València: imp. José Tomás Lucas, 1747, p. 248.
* ↑ Ximeno, Vicent. Escritores del reyno de Valencia. vol. 2. València: impr. Josep Esteve i Dolç, 1749, p. 143.
* ↑ Pascual i Beltran, Ventura. «Constelaciones setabenses en el cielo de Valencia». Anales del Centro de Cultura Valenciana, núm. 19, 1947, pàg. 205.
* ↑ Pascual i Beltran, Ventura. «Los notarios de Játiva». Anales del Centro de Cultura Valenciana, núm. 31, 1953, pàg. 78.
# Joan Domingo i Llaberia

Joan Domingo i Llaberia (Les Borges del Camp segle xix - Tarragona, segle XX) va ser un català que va fer la volta al món a peu.
Segons explica la premsa de l'època, Joan Domingo va sortir de Londres el 3 de juny de 1900. Participava en un concurs que havia organitzat el baró de Rothschild que es deia "Globe Trotter" dotat amb un premi de 800.000 francs (150.000 segons altres versions), si es realitzava una volta al món completa a peu sota certes condicions. Va sortir amb dos companys més amb els quals es disputava el premi, un anglès, Jules Germes, i un francès, Jacques Vimbinno, que durant el viatge van morir. Algunes informacions diuen que l'anglès va morir enverinat al Senegal i el francès a Los Angeles d'un problema cerebral. Altres diuen que l'anglès va morir a Califòrnia i el francès a Guatemala.
Durant el seu viatge va passar molts contratemps i aventures. Domingo, va sortir de Les Borges del Camp i va recórrer tot Europa i gran part d'Àfrica, Àsia i el nord, el centre i el sud d'Amèrica fins a completar l'itinerari que sembla que havia d'acabar a Irun. Quan era a Xile va ser testimoni de l'assassinat del ministre alemany Wilhelm Becker, i més endavant el tràgic final de l'expresident de l'Equador Eloy Alfaro. Va portar en uns quaderns una descripció detallada del que anava veient i els llocs per on passava, i on també recollia escrits de personatges coneguts, escriptors, poetes i polítics. Pensava publicar el contingut d'aquests quaderns per l'interès humà que podien aportar. Joan Domingo parlava diversos idiomes, i en alguns països per on passava organitzava conferències i xerrades sobre el seu viatge. Es desconeix el detall del seu itinerari i també quan va posar fi a l'expedició. El 1913 ja s'havia donat per acabat el seu viatge, i una nota de Les Circumstàncies, periòdic reusenc, diu, el novembre de 1912, que Joan Domingo i Llaberia era estudiant a l'Havana, i que ja havia guanyat el premi donat pel baró de Rotschild per haver donat la volta al món. Un diari, El Baluart de Sitges, diu que el 6 de març de 1915 va passar pel Casino de la ciutat Joan Domingo Llaveria, "que desde l'any 1900 volta a peu per les quatre parts del globo [...] i es dirigeix a Madrid, terme del seu viatge". Va tenir dificultats per cobrar el premi, a falta d'algunes certificacions, i hi ha qui diu que no el va cobrar. Va morir cap als anys vint del segle xx, i malauradament els quaderns que descrivien el seu viatge es van perdre.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 220.
* ↑ «Última hora». La Correspondencia de España, 20.891, 24-04-1915, pàg. 7.
* 1 2 «A pié y sin dinero: el andarín Llaveria». El Adelanto, diario de salamanca, 9.010, 25-X-1913, pàg. 1.
* ↑ «La vuelta al mundo a pié y sin dinero». El Siglo futuro, 24-IV-1915, pàg. 4.
* ↑ Les Circumstàncies, 17-IX-1912, p. 4
* ↑ Baluart de Sitges, 6 de març de 1915. Any XV, núm. 700. Pàg. 3
# Joan Ferrés Curós

Joan Ferrés Curós (Olot, 1924) fou un escultor català.
Es formà a l'Escola de Belles Arts d'Olot sota el mestratge de Solé Jorba, Martí Casadevall i Mombardó i Bartomeu Mas Collellmir. Posteriorment, i des de l'any 1972, passà a ser-ne professor de dibuix i modelatge. Durant molts anys ha compaginat la docència amb el treball de la imatgeria religiosa on va començar de ben jove. L'obra de Ferrés aplega peces d'exposició que es distingeixen, tret d'alguns treballs més estilitzats, per la rotunditat de formes i l'expressió contundent i massissa. D'altra banda, Ferrés ha realitzat nombrosos treballs d'escultura pública, funerària i també religiosa, així com relleus commemoratius. La seva obra s'escampa avui per Barcelona, Madrid, Terrassa, Vic, Andorra, Olot, Sevilla, Mèxic i França. D'entre aquestes obres d'encàrrec ha modelat una llarga col·lecció de retrats d'amics, de familiars i d'artistes olotins. Cal esmentar encara, a nivell més íntim, la seva important producció de figures de pessebre i de pessebres artístics en els quals dona una importància cabdal a la figura: “El pessebre em complau l'esperit. És una cosa que sento, i per això hi poso amor a l'hora de confeccionar-lo”- apunta Joan Ferrés.
El 2016 se li va dedicar una exposició commemorativa.

## Referències

* ↑ OLOT, DDG. «Mor l'escultor olotí Joan Ferrés Curós», 18-05-2021. [Consulta: 18 maig 2021].
* ↑ «L'Àmbit Sant Lluc homenatja a l'artista olotí Joan Ferrés - Ràdio Olot». Ràdio Olot.

## Bibliografia

* JANER, E. Plàstica olotina actual. Diputació de Girona, 1981.
* VERDAGUER, C. L'Escultura a Olot. Diccionari biogràfic d'autors. Olot, Edicions El Bassegoda 1987.
* La Comarca d'Olot (Olot) núm. 516 (15 juny 1989) p.13 i 17.
* La Comarca d'Olot (Olot) núm. 517 (22 juny 1989) p.8.
* “Una escultura de Joan Ferrés per al Polígon Industrial” La Comarca (Olot) núm. 301 (7 febrer 1985) p.7.
* La Comarca d'Olot (Olot) núm. 330 (19 setembre 1985) p.16.
* La Comarca d'Olot (Olot) núm.182 (16 setembre 1982) p.13-14.
# Joan Francesc Guardiola Martínez

Joan Francesc Guardiola Martínez (Sueca, 1895 - Alzira, 1962), fou un arquitecte valencià del període déco.
Va acabar els seus estudis d'arquitectura l'any 1922 a l'Escola de Barcelona. La seua activitat professional es va orientar cap a l'arquitectura privada i destaca per haver conreat tendències molt particulars dins l'òrbita de l'art déco. La seua obra de postguerra remet a l'expressionisme racionalista d'Erich Mendelsohn.

## Obres
### Catalunya

A Barcelona, sobresurt d'ell la Casa Ferran Guardiola, també anomenada casa Xinesa o casa Xina, a la cantonada Muntaner, 54 - Consell de Cent (1930), obra que barreja influència Sezession i diversos orientalismes insòlits. L'obra la va construir per al seu germà Fernando.

### País Valencià
#### Alzira

* 1936 - Llavador de l'Alquerieta.
* Cinema Casablanca d'Alzira (desaparegut)

#### Castelló (la Ribera Alta)

* 1950 - Cinema Califòrnia

#### La Pobla Llarga

* 1950 - Cinema Monterrey

#### Sueca

* 1926-27 - Ateneu suecà del Socors
* 1934 - Teatre Serrano

#### València

* 1930 - Casa Jueva (també coneguda com a neohindú); edifici per a José Salom. C/ Castelló, 20.
* 1940 - Edifici per a Miguel Pascual Almenar. C/ Jesús, 13 (Patraix).
* 1941 - Edifici per a José Salom. C/ Ciril Amorós, 25.
* 1941 - Edifici per a Cristóbal López Martínez. C/ Salamanca, 8 amb Comte d'Altea.
* 1941 - Edifici per a Anita Porres Tarrasó. C/ Borriana, 24, cantonada amb Joaquín Costa, 37, amb elements de caràcter regional i barroc.
* 1942 - Edifici per a Hermenegildo Paulino Mora. C/ Sant Vicent Màrtir, 61, Periodista Azzati i Animes.
* 1942 - Edifici per a María Benaches Palmero a l'avinguda Regne de València, 52.
* 1946 - Projecte d'edifici per a Antonio i Rafael Haro Martínez i Emilio Olmos Alcañiz en c/ Governador Vell, 25 i 27.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Sánchez Muñoz, 2011, p. 391.
* ↑ Ajuntament d'Alzira. «Rehabilitació antic llavador». Projectes, 2009. Arxivat de l'original el 15 de gener 2014. [Consulta: 14 gener 2014]., pàg.4
* ↑ CATASÚS,A.. "L'arquitectura modernista a Sueca:1908-1936". Sueca: Llibreria Sant Pere, 2004. ISBN 84-932816-5-4.
* ↑ IVAM, 1998, p. 16.
* ↑ Sánchez Muñoz, 2011, p. 51.

## Bibliografia

* IVAM. La ciudad moderna - arquitectura racionalista en Valencia. (en castellà). Valencia: Instituto Valenciano de Arte Moderno. Centre Julio Gonzáles, 1998. ISBN 9788448216665 [Consulta: 14 gener 2014].
* Sánchez Muñoz, David. Arquitectura en Valencia (1939-1957) (en castellà). València: Universitat de València, Servei de Publicacions, 2011. ISBN 9788437080932 [Consulta: 14 gener 2014].
* E. LL. P.: Centenario del arquitecto suecano Juan Guardiola, setmanari Sueca, 3 de desembre de 1995.
* MORENTE, J.: Juan Francisco Guardiola i Martínez, arquitecte, La Partida de les Cendroses, núm. 4. Sueca, 1994, pp. 66-68.
* SERRA DESFILIS, A.: Juan Francisco Guardiola, dins d'Eclecticismo tardío y art decó en la ciudad de Valencia (1926-1936). València, 1996, pp. 196-198.
# CI

«CI» té aquests significats:
* Acrònim de configuration item, element de configuració del departament de les tecnologies de la informació, vegeu element de configuració
* C.I., Acròstic castellà per al quocient intel·lectual
* Complement indirecte, funció sintàctica dins una frase.
* Ci (grup humà), membres d'un grup ètnic que parlen gbe, ci i que viuen sobretot al municipi de Lalo, al departament de Kouffo, a Benín
* Ci (llengua gbe), llengua gbe que parlen els gbe, cis de Benín, parlada sobretot al municipi de Lalo, al departament de Kouffo
* Ci abreviatura de cirrus, mena de núvol
* Ci, abreviatura de curie (unitat), unitat de radioactivitat
* .ci, codi territorial d'Internet de primer nivell (ccTLD) per a Costa d'Ivori
* CI del Cigne o CI Cygni, estel variable en la constel·lació del Cigne
# Joan Mas (mestre d'obres)

Joan Mas (Reus, 1564 - ? segle xvii) va ser un mestre d'obres deixeble de Francisco de Mora, que començà i dirigí la construcció de la casa consistorial de Reus.
En 1601, junt amb Antoni Pujades, un altre mestre de cases reusenc, va començar a construir l'edifici de la casa de la vila de Reus, d'ordre toscà, i línia renaixentista, molt sòbria en les seves línies. Mas incorporà els detalls més interessants de la façana, incloent elements del nou estil barroc, com les volutes als frontons de les obertures del primer pis. L'edifici original constava de dos cossos i planta baixa. El primer pis és un seguit de sis balcons coronats per elements clàssics. El cos superior repeteix les obertures del pis de sota. L'edifici tenia a cada banda una torre lleugerament sobresortint. Al llarg dels anys s'han anat afegint diversos elements que distorsionen el primitiu concepte, però la façana conserva bona part del seu caràcter original.
No hi han documentades altres obres de Joan Mas, i es desconeix el lloc i la data de la seva mort.

## Referències

* ↑ Caselles, Pere «El projecte de reforma de les Cases Consistorials». Revista del Centre de Lectura, Any IV, núm. 85, 1_VIII-1923, pàg. 185.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 434.
# Joan Oliac i Serra

Joan Ramon Oliac i Serra (Barcelona, 1717 - Àvila, Castella, 20 de gener de 1780) fou un compositor català.
Desenvolupà diversos càrrecs en catedrals (com mestre de capella de la catedral d'Àvila) i esglésies de Castella. Ambrosio Pérez descriu Oliac i Serra amb aquestes paraules:
| « | Ens resta d'Oliac molta música en que revela el seu geni, la seva gran facilitat de producció i el culte que com a músic instruït rendia al gènere fugat. | » |
Hilarión Eslava cita d'Oliac i Serra una Lamentación in Feria Quinta, amb arpes i baixonets.

## Referències

* ↑ «Joan Oliac i Serra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 1019 (ISBN 84-239-4539-1)
# Joan Pedragosa i Domènech

Joan Pedragosa i Domènech (Badalona, 1930 - Barcelona, 2005) va ser un reconegut dissenyador gràfic, i també escultor. Va treballar per a diverses agències de publicitat i va ser membre d'Aliança Gràfica Internacional i un dels fundadors de Foment de les Arts i el Disseny.
Nascut a Badalona l'any 1930, Joan Pedragosa estudià dibuix lineal i estètica industrial amb el tecnòleg Pere Casajoana. Treballà com a dibuixant i dissenyador gràfic en diverses agències de publicitat, tant a Catalunya com a Suïssa, on és marcat pel formalisme geomètric pur, i on s'interessa pel constructivisme rus- ucraïnès-soviètic i el futurisme italià. L'any 1961 fundà, juntament amb altres dissenyadors, l'ADG L'Associació de Grafistes del FAD. L'any 1962 obre un estudi propi a Barcelona. Fou professor de plàstica publicitària a l'Escola Massana.
A partir de la creació de figures tridimensionals en cartolina, mòbils i altres petites peces escultòriques, es va anar endinsant en el món de l'escultura de gran format i en materials sòlids, a la qual va dedicar els darrers anys de la seva vida. Ja l'any 1982 s'entreveu el seu interès per la tridimensionalitat i la interacció entre volum i espai, amb la realització tridimensional del logotip Método 3, que encetarà el camí per a la realització de la seva vessant escultòrica, que amb els anys anirà experimentant tant en formats com materials. Destaquen les escultures El Astrólogo, Pasajero a Juneau i Anatomic Packs, així com les seves escultures de viatge o les escultures anomenades Geometria Opcional, de tendència constructivista. L'any 2006, tindrà lloc a la seva natal Badalona, l'exposició antològica, Espai Sense límits.
El fons personal de Joan Pedragosa, inclosos els originals de bona part dels seus dissenys, es conserven a la Biblioteca de Catalunya, que li dedicà una monografia amb text de Daniel Giralt-Miracle (2010).

## Referències

* ↑ «Joan Pedragosa i Domènech». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Joan Pedragosa :: Obra Escultòrica». Joan Pedragosa, pàgina oficial. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ «Fons Joan Pedragosa». Museu del Disseny de Barcelona / Disseny Hub Barcelona - DHub, 29-06-2023. [Consulta: 23 gener 2025].
* 1 2 3 «Fons Joan Pedragosa i Domènech». Biblioteca de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2022, 2025-01-23].
* ↑ «Joan Pedragosa - Informació de l'artista». Fundació Vila Casas. [Consulta: 23 gener 2025].
* 1 2 «El Joan Pedragosa més desconegut, al Museu del Joguet». Bonart. Bonart Cultural, 19-07-2018. [Consulta: 16 desembre 2022, 23 gener 2025].
* ↑ Pelta, Raquel «Joan Pedragosa o l'encert de saber escollir». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, núm. 17, 2006, pàg. 97-108.

## Enllaços externs

* web de Joan Pedragosa
* Homenatge a Joan Pedragosa Arxivat 2007-04-03 a Wayback Machine.
* Fons Joan Pedragosa de la Biblioteca de Catalunya
# Joan Torras i Guardiola

Joan Torras i Guardiola (Sant Andreu de Palomar, 1827 - Barcelona, 19 de gener de 1910) fou un mestre d'obres, arquitecte i mestre d'arquitectes com Elies Rogent, Antoni Gaudí i August Font. Pare de Joan Torras i Puig.

## Trajectòria

Fill d'un forner de Sabadell, va obtenir els títols de mestre d'obres i arquitecte el 19 d'abril de 1854. Dos anys més tard fou elegit membre numerari de l'avui anomenada Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, i entrà com a professor a l’Escola de Mestres d'Obres, Aparelladors, Agrimensors i Directors de Camins Veïnals de Barcelona, que més endavant es convertiria en la prestigiosa Escola Provincial d'Arquitectura de Barcelona, d'on van sortir els arquitectes catalans del Modernisme. En aquesta Escola impartí durant més de trenta anys matèries tècniques, principalment d'estructures metàl·liques i els càlculs de resistència, de gran importància a l'arquitectura de finals del segle xix. Va fundar una empresa dedicada a grans construccions metàl·liques: la Casa Torras, Herrería y Construcciones.
Relacionades amb aquestes matèries, va fer obres com el canal de Sant Boi de Llobregat, la carretera de Can Tunis, el camí del Bogatell, el pont de peons de Sant Agustí a Girona o la gran bastida que es va utilitzar per construir el monument a Colom. El seu projecte pel pont de Girona va ser escollit abans dels que havien proposat La Maquinista Terrestre i Marítima o l'enginyer Gustave Eiffel. El seu taller es convertí, el 1882, en una empresa de construccions metàl·liques especialitzada en la confecció de jàsseres de gelosia.
* Monument a Colom - Bastida (1885)
* Abaceria Central de Gràcia (1892)
* Parròquia de Sant Pacià
També va fer cobertes i estructures metàl·liques per a mercats, com els de Lleida o Tortosa, i per a esglésies, com el Seminari Conciliar, l'església del Pilar a Saragossa o la capella per a l'escola-convent de Jesús Maria, que avui és l'església de Sant Pacià, on hi col·laborà el seu alumne Antoni Gaudí.

## Referències

* ↑ «Defuncions 1910, núm. 776». AMCB, 19-01-1910.
* ↑ «Joan Torras i Guardiola». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Llista de Arquitectos Españoles» (en castellà). Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 313 [Consulta: 8 setembre 2013].
* ↑ «Llista de Arquitectos residentes en Barcelona» (en castellà). Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 17 [Consulta: 8 setembre 2013].
* ↑ Gravat de l'interior del mercat públic de Tortosa publicat a La Ilustración Española y Americana el 15 d'abril de 1889. Es recull aquesta problemàtica, així com altres qüestions relacionades amb l'atribució d'obres a Abril a J. Vidal, "Joan Abril i Guanyabéns. La necessitat d'una desmitificació", 'Ebrencs del segle XIX', Publicacions URV - Arola Editors, 2009, Tarragona, p. 41-58
* «Joan Torras i Guardiola». Personatges il·lustres. Ajuntament de Portbou. [Consulta: 17 gener 2014].
* «Joan Torras i Guardiola». Col·laboradors. Palau Güell. Arxivat de l'original el 22 d’agost 2014. [Consulta: 17 gener 2014].
# Joan de Castella (infant)

Joan de Castella (1355 - 1405) era fill natural de Pere I de Castella dit el Cruel i Juana de Castro.
El seu pare el reconegué en el seu testament, document en el qual el nomenà a l'herència dels seus dominis en cas de decés sense fills les tres infantes filles de Na Maria de Padilla. Passà a Anglaterra amb el seu pare, i allí va romandre fins al regnat de Joan II.
El 1386 fou empresonat en la fortalesa de Sòria sota la custodia de Beltrán de Eril, amb la filla del qual Elvira de Eril y Falces es casà l'infant Joan. Fruit d'aquest matrimoni amb Elvira d'Eril nasqué un fill i una filla:
* Pere de Castella (1394-1461), bisbe d'Osma i Palència
* Constança de Castella (c. 1405-1478), que fou priora del convent de Santo Domingo el Real de Madrid, en el que fou sepultada a la seva mort.
Les despulles de l'infant Joan de Castella reposen al costat de les del seu pare en la cripta de la Capella Reial de la Catedral de Sevilla.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 3011 (ISBN 84-239-4582-0)
# Joaquim Ayné i Rabell

Joaquim Ayné i Rabell (Barcelona, 6 de desembre de 1867 - gener de 1940) fou un comediògraf, poeta i periodista català.
Col·laborà en la setmanari satíric manresà de tendència liberal Lo Torronyáu, i en els diaris de Barcelona, Reus, Sabadell, etc. i aconseguí diversos premis en certàmens literaris. Va escriure algunes comèdies, la major part de to patriòtic, però en general peces còmiques sense gaire ambició, entre elles:
* Els amics porten fatics;
* El castic per si mateix;
* Un home de palla, (1891);
* Lluna nova, (Barcelona, 1888);
* Lo joc, drama en tres actes (1899);
* Poesies de la terra, i altres obres de literatura catalana.
Aplegà els seus poemes en el volum Branquillons (Hospitalet del Llobregat, 1886)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1151 (ISBN 84-239-4571-5)

## Referències

* ↑ «esquela de Don Joaquin Ayné Rabell». La Vanguardia, 30-01-1940, pàg. 4.
# Joaquim Cuatrecases i Diumaró

Joaquim Cuatrecases i Diumaró (Sant Martí de Provençals, 1849 - 1936 o posterior) va ésser un fabricant i un dels principals dirigents del Centre Catalanista Provensalench, on fins i tot ocupà la presidència.
S'adherí al Primer Congrés Catalanista (1880) i signà el Missatge a la Reina Regent (1888). Més endavant, i una vegada constituïda la Unió Catalanista (1891), fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895), Girona (1897) i Terrassa (1901).
També donà suport a la Solidaritat Catalana (1906).
Contribuí a finançar i posteriorment a dirigir l'Harinera Montserrat, que el seu gendre Josep Ensesa i Pujadas obrí el 1898 a Girona.

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 94.