OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dunckerocampus boylei

Dunckerocampus boylei és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 20-95 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar Roig, Maurici i la costa nord de Bali (Indonèsia).

## Referències

* 1 2 3 «Dunckerocampus boylei» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 1. Eels- Snappers, Muraenidae - Lutjanidae. Zoonetics, Austràlia. 302 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Kuiter, R. H., 1998: Pipefishes of the syngnathid genus Dunckerocampus (Sygnathiformes: Syngnathidae), with a description of a new species from the Indian Ocean. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 3 (núm. 2): 81-84.

## Bibliografia

* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Durme

El Durme és un riu belga de 23,5 km que neix a Daknam, un nucli de la ciutat de Lokeren a la província de Flandes Oriental. Desemboca a l'Escalda entre Tielrode i Hamme.
Rega les ciutats de Lokeren, Waasmunster, Hamme i Tielrode. És navegable de classe I per 4,5 km amunt de Lokeren i per 4,8 km de Hamme fins a la desembocadura, tot i no tenir cap importància per a la navegació comercial. El tram entre Lokeren i Daknam convé bé per a la navegació de plaer en canoa i caiac.L'home va intervenir molt al curs del riu. Ja des de la meitat del segle xiv, les ciutadans de Bruges van començar a desviar l'aigua del curs superior del tram del Durme també anomenat Hoogkale des de Beernem i el Poekebeek que neix a Tielt per a augmentar el cabal del Reie, que va esdevenir el canal Gant-Bruges. Més tard, més aigua va desviar-se per als canals Gant-Terneuzen i Moervaart. El seu afluent major és el Zuidlede. Com l'Escalda superior, segueix els moviments de la marea.
* el Durmekaai a Lokeren en direcció de Daknam
* Durmelaan i al fons la plaça del mercat de Lokeren

## Referències

* ↑ Coornaert, Maurits «De geschiedenis van de Brugse Leie». Kultureel Jaarboek Oost-Vlaanderen, bijdragen nieuwe reeks, núm. 10, 1979, pàg. 38-39.
# Duttaphrynus noellerti

Duttaphrynus noellerti és una especie de gripau terrestre de la família dels bufònids. Va ser descrit com a Bufo noellerti per K. Manamendra-Arachchi i R. Pethiyagoda el 1998. Va ser reclassificat en el gènere Duttaphrynus el 2006.
Es troba al bosc tropical humit de les terres baixes i als voltants. Requereixen un alt grau de cobertura forestal. No es coneix l'hàbitat de reproducció, però se suposa que es reprodueix per desenvolupament larvari. La generació dura dos anys. Sembla que té poca capacitat per adaptar-se a la pertorbació de l'hàbitat. Podria patir quitridiomicosi causat pel fong Batrachochytrium dendrobatidis.

## Distribució

Conegut només de localitats aïllades als boscs tropicals del sud-oest de Sri Lanka, entre 50 i 460 m d'altitud.
A més de la quitridiomicosi és amenaçat per la recollida de llenya, els incendis provocats per l'home per crear terres de conreu, la urbanització, les petites centrals hidroelèctriques i la contaminació resultant de l'ús de pesticides i fertilitzants químics. Per aquestes raons se'l va classificar en la categoria en perill crític d'extinció.

## Referències

* ↑ Manamendra-Arachchi, K.; Pethiyagoda, R. «A synopsis of the Sri Lankan Bufonidae (Amphibia: Anura), with description of two new species» (en anglès). Journal of South Asian Natural History, 3, 1998, pàg. 213–246.
* ↑ Frost, Darrel R.; Grant, Taran; Faivovich, Julián; Bain, Raoul H.; Haas, Alexander «The amphibian tree of life. Bulletin of the AMNH» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, núm. 297, 2006, pàg. 365.
* 1 2 3 SSC Amphibian Specialist Group «Noellert's Toad Duttaphrynus noellerti» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2020. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2020-3.RLTS.T54716A156578206.en.
* ↑ Frost, Darrel R. «Duttaphrynus noellerti (Manamendra-Arachchi and Pethiyagoda, 1998)» (en anglès). Amphibian Species of the World, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
# Dàulia

Dàulia (grec: Δαύλεια, Dàvlia) és un poble i antic municipi de Grècia, situat a la unitat perifèrica de Beòcia i integrat en el municipi de Levàdia d'ençà de la reforma administrativa grega del 2011. En aquell moment tenia 1.686 habitants. Abasta el sector oriental del Parnàs i es troba al sud de la Ftiòtida. La rodalia de Dàulia és un dels possibles escenaris de la mal anomenada batalla del Cefís del 1311 entre francs i almogàvers, tot i que el consens actual és que l'enfrontament es produí a Halmirós.
Es correspon amb l'antiga ciutat de Dàulida.

## Referències

* ↑ Ayensa, 2020, p. 140.
* ↑ Bon, 1969, p. 187-188 (nota a peu de pàgina núm. 4).
* ↑ Heròdot, 2011, p. 49.

## Bibliografia

* Ayensa, E. «La dominació catalana a Grècia en el segle xiv: història, arqueologia, record i mite». Catalan Historical Review, 13, 2020, pàg. 135-147.
* Bon, A. La Morée franque. Recherches historiques, topographiques et archéologiques sur la principauté d'Achaïe (en francès). De Boccard, 1969. OCLC 869621129. Arxivat 2018-10-03 a Wayback Machine.
* Heròdot. Història. Llibre VIII. Fundació Bernat Metge, 2011. ISBN 9788498591958.
# Désirée Artôt

Désirée Artôt, nascuda Marguerite-Joséphine-Désirée Montagney Artôt (París, 21 de juliol de 1835 - 3 de maig de 1907) fou una cantant belga.
Malgrat que nascuda a París sempre va conservar la nacionalitat belga. Debutà donant alguns concerts a Brussel·les i més tard entrà en l'Òpera de París, per recomanació de Giacomo Meyerbeer, i on debutà com la Fides del Profeta, però malgrat l'èxit assolit, no va poder aclimatar-se.
Passà a Itàlia per estudiar cant amb Lamperti i, l'idioma l'italià anant després a Berlín, i per espai de cinc anys canta el repertori alemany i italià amb gran èxit.
El 1869 es casà amb el baríton espanyol Mariano Padilla i Ramos (1836-1906), que també cantava l'òpera italiana. D'aquest matrimoni nasqué una filla Lola Artôt de Padilla que també cantaria òpera.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 505 (ISBN 84-239-4529-4)
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 331 (ISBN 84-239-4536-7)
# Gueorgui Koniús

Gueorgiui Eduàrdovitx Koniús, rus: Гео́ргий Эдуа́рдович Коню́с (Moscou, Imperi Rus, 30 de novembre de 1862 - 28 d'agost de 1933) fou un musicòleg i compositor rus, també conegut fora de Rússia com a Georges Conus.
Era el fill gran d'una professora de piano i d'un professor de música, Eduard Koniús (1827-1902), i germà de Iuli Koniús i Lev Koniús. Gueorgui es graduà al Conservatori de Moscou, on estudià piano amb Pàvel Pabst, composició amb Serguei Tanéiev i Anton Arenski. Fou instructor de teoria de la música a la mateixa institució entre 1891 i 1899. Posteriorment, es convertí en professor de composició (1902-1906) i director (1904-1905) de la música de la Societat Filharmònica de Moscou i l'Institut de Teatre, així com professor de composició (1902-1919) en el Conservatori Estatal de Saràtov.
Després de la Revolució, es quedà a Rússia, com a membre de la secció de música de la Comissaria Nacional de Cultura (1919-1920), i després retornà al Conservatori de Moscou com a professor (des de 1920 fins al 1933), on fundà un departament d'anàlisi de la música. El 1922 es convertí en una figura destacada en l'Institut Estatal d'Investigació Musical, i donà conferències a Alemanya i França durant la dècada de 1920. Deixà un petit nombre de composicions, i assaigs sobre la teoria de la música.

## Obres destacades

* "Vida d'infant": suite orquestral
* "Cantata a la memòria d'Alexandre III"
* "Del món de la il·lusió": poema simfònic.
* "El mor-mull de la selva":
* "Dalta": Ballet
* "Lieder", per a piano, uns 30
A més d'altres peces per a piano

## Bibliografia

* Apèndix núm. 6, pàg. 843 de l'Enciclopèdia Espasa. ISBN 84-239-4576-6.

## Enllaços externs

* Georgii Conus a l'International Music Score Library Project.
* Georgii Konius a tchaikovsky-research.net Arxivat 2009-08-28 a Wayback Machine..
# Eugene Gruenberg

Eugene Gruenberg (Lviv, 30 d'octubre de 1854 - 11 de novembre de 1928) fou un violinista i compositor alemany del Romanticisme. Estudià al Conservatori de Viena, i per espai de deu anys va pertànyer a la Gewandhaus de Leipzig, passant després als Estats Units, on ingressà a l'Orquestra Simfònica de Boston. Més endavant, fou professor de violí del Conservatori de Boston i, per acabar, del de Nova Anglaterra. Compongué un ballet representat a Leipzig; una Simfonia en do menor; Suite in antikel Stil, per a violí i piano; una sonata per als mateixos instruments; Danzas vieneses i melodies vocals. A més, va publicar:
* The Violinis's Manual (Nova York, 1897);
* Theory of Violin Playsings (1901);
* Studes for Violin, així com molts articles en les revistes professionals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1431 ISBN 84-239-4526-X
# Allocareproctus kallaion

Allocareproctus kallaion és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 19,5 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 278 i 458 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-oriental: les illes Aleutianes.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Pitruk D. L. & Fedorov V. V., 1993. Allocareproctus gen. novum (Scorpaeniformes, Liparidae) -- a new genus of snailfishes from the northwest Pacific Ocean. Voprosy Ikhtiol. v. 33 (núm. 1). 16-20.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Orr, J.W. & Busby, M. S., 2006. Revision of the snailfish genus Allocareproctus Pitruk & Fedorov (Teleostei: Liparidae), with descriptions of four new species from the Aleutian Islands. Zootaxa, 1173: 1-37.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Can Recoder

Can Recoder és una masia amb elements gòtics i renaixentistes de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil, aquesta masia forma part del conjunt d'edificis de la Plaça Major de la Vila.
Està formada per una planta baixa, un pis, i unes golfes de considerable alçada i coberta per una teulada de dues vessants i el carener perpendicular a la façana.
Destaquen les espitlleres situades sota els ampits de les finestres de les golfes, així com una capelleta a la part dreta de la finestra principal.
La planta baixa té els murs perpendiculars a la façana i un de travesser; el primer pis té sortida al pla del jardí. De dins, l'escala que comença als baixos continua fins a arribar a les golfes, connectant els pisos.
El celler, a la planta baixa i excavat al terreny, està cobert amb grans arcades de maó vist.
L'estil arquitectònic és molt adient al segle xvii, la qual cosa es confirma gràcies a una inscripció que hi ha sobre la finestra lateral, on diu "1561-1622".

## Història

Es en aquesta casa on visqué l'alcalde Pere Villa i Teià (1828-1917). La casa conté alguns mobles de qualitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Recoder». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Eugène-Prosper Prévost

Eugène-Prosper Prévost (París, França, 23 d'abril de 1809 - Nova Orleans, EUA, 19 d'agost de 1872) fou un director d'orquestra i compositor parisenc.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal i el 1831 aconseguí el gran Prix de Rome. Quatre anys després fou nomenat director del teatre de l'Òpera de l'Havre. El 1838 es traslladà a Nova Orleans, on hi passà vint-i-cinc anys amb les mateixes funcions, i després d'una breu estança a París retornà a aquella capital i allà acabà els seus dies.
Va compondre les òperes:
* L'Hôtel des princes (1831);
* Le granadier de Wagram (1831);
* Cosimo (1834);
* Le bon garçon (1837);
* Blanche et rení (1863);
* L'illustre Gaspard (1863).
També se li deuen diverses misses i oratoris.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 350 (ISBN 84-239-4547-2)
# Eugène Ernest Hillemacher

Eugène Ernest Hillemacher (París, 13 d'octubre de 1818 - 3 de març de 1887) fou un pintor francès.
Fou deixeble de Léo Cogniet, i al principi es dedicà a la pintura religiosa, que abandonà per dedicar-se a la de gènere, assolint en aquesta última molts èxits.
Cal citar entre els seus quadres:
* El diumenge de Rams (1855);
* La bombolla de sabó (1861);
* En lloc de llibres vells;
* Aristides i el camperol;
* Felip IV i Velázquez;
* Latona (1872);
* L'entrada dels turcs en l'església de Santa Sofia;
* Molière consultant a un servent;
* Boileau i el seu jardiner.
El 1861 i 1863 aconseguí la medalla de primera classe. Era el pare dels compositors musicals (Paul i Lucien)

## Galeria de quadres

* Aristide i el camperol
* Clotilde de Surville
* Le petit Jehan de Saintré et la dame des belles cousines
* Autoretrat de Hillemacher
* Psyché i els malalts

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1625 (ISBN 84-239-4527-8)
# Eugène Ortolan

Eugène Ortolan (París, 1 d'abril de 1824 - París, 11 de maig de 1891) fou un diplomàtic i compositor musical francès.
Cursà simultàniament la carrera de Dret i la de Música, aconseguint el 1845 el segon premi de composició musical en el concurs obert per l'Institut de França. Després de doctorar-se en Dret, aconseguí diverses feines en el ministeri de Negocis estrangers. Com a jurisconsult se li deuen diverses obres notables, entre elles Des moyens d'acquérir le domaine international (1851); i Traité du droit de souveraineté territoriale et de l'equilibre politique.
Entre les seves obres musicals cal citar les operetes Lisette i La momie de Roscoco, estrenades ambdues a París el 1855 i el 1857 respectivament; l'oratori Tobie, basat en un poema de Léon Halévy, estrenat a Versalles el 1867, obra notable que fou molt celebrada: diverses obres simfòniques i algunes melodies vocals, peces de concert, ballables, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 764/65. (ISBN 84-239-4540-5)
# Kalanchoe longiflora

Kalanchoe longiflora és una espècie de planta suculenta del gènere Kalanchoe, de la família de les Crassulaceae.

## Descripció

És un arbust suculent poc conegut, amb atractiu fullatge multicolor i flors grogues de tardor a hivern. Un arbust dispers de fins a 40 cm d'alçada amb branques que s'estenen al llarg del terra amb les puntes creixent cap amunt (decumbent).
Les arrels són fibroses. Les branques són quadrangulars i carnoses però llenyoses cap a la base de la planta.
Les fulles són carnoses i tenen forma de petxina, la punta de la fulla és arrodonida i té les dents arrodonides i la base té forma de falca, de 40 a 80 mm de llarg i de 30 a 80 mm d'ample. Són d'un atractiu color d'un gris verd blavós, cobertes d'una pruïna cerosa, i les vores i les fulles més velles són de color rosat a marró vermellós.
Les flors són grogues i formades per quatre pètals fusionats en un tub allargat de 11 a 14 mm de llargada, amb lòbuls estretament triangulars de 2 a 3 mm de llargada. Les flors es disposen en una inflorescència arrodonida i poc ramificada.
Kalanchoe longiflora es pot confondre amb la K. sexangularis, que estan molt relacionades, però es pot distingir per les seves tiges de quatre angles, fulles amb forma de petxina de color gris, i té un tub de corol·la més llarg: les tiges de K. sexangularis són de forma cilíndrica a irregulars, i el tub de la seva corol·la fa de 7 a 10 mm de llarg.
La varietat Kalanchoe longiflora var. coccinea Marnier-Lapostolle (1954) és sinònim de K. sexangularis N.E.Brown (1913)

## Distribució

Planta endèmica de la província KwaZulu-Natal, Sud-àfrica. Es troba en uns pocs punts de la conca central del Tugela, des de Tugela Ferry fins a Muden. Creix en les parets de les roques i als vessants de pissarres, a 800-1700m d'altitud.

## Estat de conservació

Vulnerable. Kalanchoe longiflora és rara i poc coneguda. Actualment es coneix en menys de cinc llocs propers a zones densament poblades que danyen i degraden les àrees naturals circumdants a causa d'activitats com el pasturatge, el pas de la gent i l'agricultura. Tanmateix, el fet que aquesta espècie prefereixi els llocs rocosos, la protegeix de la majoria dels danys causats pels humans. La seva població és estable.

## Taxonomia

Kalanchoe longiflora Schltr. ex J.M. Wood va ser descrita per Friedrich Richard Rudolf Schlechter (Schltr.) i publicada a Natal Plants 4: t. 320. 1903.

### Etimologia

Kalanchoe: nom genèric que deriva de la paraula cantonesa "Kalan Chauhuy", 伽藍菜 que significa 'allò que cau i creix'.
longiflora: epítet llatí que significa 'de flor llarga'.

## Referències

* ↑ «Kalanchoe longiflora Schltr. ex J.M.Wood». PlantZAfrica.
* ↑ «Kalanchoe longiflora Schltr.». International Plant Names Index.
# Eulàlia de Girona i Ros

Eulàlia de Girona (o Gerona) i Ros (Barcelona, ca. 1782 - abans d'abril 1842), coneguda també com a Eulàlia Girona de Cabanes, va ser una hisendada i pintora catalana.

## Biografia

Nascuda a Barcelona vers 1782, era filla de l'hisendat Francesc de Girona i Augirot i de Marianna Ros i Oller. Va ser la filla gran i com a tal hereva del patrimoni familiar, del qual era ja titular el 1818. En un moment en què l'ensenyament artístic estava vetat a les dones, Eulàlia va afirmar ser afeccionada i estudiosa del dibuix i de la pintura, i va tenir el privilegi de comptar amb un professor particular a casa dels seus pares.
Va casar-se el 25 de maig de 1805, amb Josep Marià de Cabanes, que d'acord amb les seves actes de noblesa, era mestrant de Ronda, cavaller del Reial Orde de Carles III i regidor perpetu de Barcelona, a més de vocal de la Junta de Comerç i membre corresponent de la Reial Acadèmia de la Història. Eulàlia va viure envoltada d'un ambient culte i refinat no només en la seva família d'origen, sinó que va comptar amb diversos membres de la família Cabanes vinculats a l'activitat acadèmica i com a protectors de les arts, entre els quals el seu marit.
El matrimoni va viure els esdeveniments de la Guerra del Francès com addictes a Ferran VII, no van poder residir a Barcelona i van haver de desplaçar-se successivament i, finalment, es van instal·lar temporalment a la casa familiar del seu espòs a Solsona. Es desconeix la data de la seva mort, però el 1846 encara constava com a acadèmica de Sant Ferran a la Guía de forasteros de Madrid.
El 1802 va ser nomenada acadèmica de mèrit de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València. El 1803 va participar en l'Exposició de Belles Arts de Barcelona, organitzada per la Junta de Comerç, amb una Verge amb el Nen. Podria tractar-se de la mateixa obra que va presentar a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran de Madrid el 1818, un pastel amb el mateix títol, còpia de Viladomat, motiu que li va servir per sol·licitar el títol d'acadèmica de mèrit i que va obtenir el 1819. Va regalar l'obra presentada a l'acadèmia madrilenya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Pérez-Martín, Mariángeles «Eulalia Gerona de Cabanes pintora. Mujeres en el academicismo ilustrado en España». Dossiers Feministes, núm. 19, 2014, pàg. 192-202.
* 1 2 3 Navarrete Martínez, Esperanza. «Eulalia Gerona de Cabanes» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 22 abril 2022].
# European Datum 1950

European Datum 1950 (ED 50) és el sistema de referència geodèsic emprat a l'Europa Occidental des de l'any 1950. Es troba en procés de migració al sistema ETRS89 a partir de la recomanació de l'Associació Internacional de Geodèsia de l'any 1990, recolzada per la Unió Europea, entre altres entitats.
El sistema ED50 va sorgir a partir de les dificultats trobades durant la Segona Guerra Mundial per la incompatibilitat de diferents sistemes de referència cartogràfica utilitzats per diferents estats europeus. Acabada la guerra, el Departament de Defensa dels Estats Units va establir un datum unificat, adoptat per la majoria d'estats de l'Europa Occidental, excepte el Regne Unit, Irlanda, Suècia i Suïssa.
L'elipsoide que empra és l'Internacional de 1924 o de Hayford de 1909. El semieix major té una mida de 6.378.388 m i l'aplanament un valor d'1/f = 1/297. El punt astronòmic fonamental està en la Torre de Helmert en la ciutat alemanya de Potsdam. Per a solucions posteriors (ED79, ED87) el punt astronòmic fonamental és Múnic.
Els paràmetres que defineixen el datum són:
* Semi eix major = 6.378.388 metres.
* Aplanament = 1/297
* Gravetat equatorial = 978.049.000 gal.
* Velocitat angular = 0.000072921151/seg.
És el sistema utilitzat a Espanya, des del 1970, per la cartografia de la península Ibèrica i les illes Balears (a les illes Canàries s'utilitza el sistema REGCAN95). La referència per l'altitud és el registre mitjà del nivell del mar a Alacant. El 29 d'agost de 2007 es va publicar un Reial Decret establint la migració al sistema ETRS89 abans de l'1 de gener de 2015.

## Referències

* 1 2 Grau, J.; Bosch, E «Canvi de sistema de referència ED50 a ETRS89». Revista Catalana de Geografia [Barcelona], IV època, volum XIV, núm. 36, 6-2009. ISSN: 1988-2459 [Consulta: 6 desembre 2010].
* ↑ Dutch, Steven. «Converting UTM to Latitude and Longitude (Or Vice Versa)». Universitat de Wisconsin, 14-12-2009. Arxivat de l'original el 28 de maig 2007. [Consulta: 7 desembre 2010].
* ↑ Pavón Besalú, Miquel J. «Projecte de moviment de terres» (DOC). Girona: Hyparion. Arxivat de l'original el 29 de desembre 2010. [Consulta: 7 desembre 2010].
* ↑ Pérez de la Fuente, Rubén. «Sistemes d'informació geogràfica» (TXT) p. 9. Universitat Oberta de Catalunya, 01-09-2008. [Consulta: 6 desembre 2010].
* ↑ «Plec d'especificacions tècniques per a la creació de Xarxa Topogràfica Municipal» (PDF). Institut Cartogràfic de Catalunya. [Consulta: 7 desembre 2010].