OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de Sant Cristòfol de Sant Mateu

L'Ermita de Sant Cristòfol de Sant Mateu és al cim d'una muntanya a la serra de la Vall d'Àngel, a tres quilòmetres al sud-est de la població. És una construcció de finals del segle xiv, amb una arquitectura gòtica molt senzilla, de caràcter popular.
Des de la seva localització s'hi pot veure la plana de Sant Mateu, el mar i bona part de les serralades del Maestrat. S'hi accedeix pel sender PR-CV 202 o per la pista forestal que enllaça amb l'ermita de la Mare de Déu dels Àngels.

## Història

Obra de finals del segle xiv o principis del sigle XV. Durant la segona part del segle xx queda abandonada l'ermita, sense romeries ni culte, i l'edifici anava deteriorant-se fins a la restauració de l'any 1994. És un Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local per la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià.

## Arquitectura

Petit temple de nau única, amb bancada de pedra adossada interiorment al llarg dels murs, que es comunica mitjançant un arc apuntat amb un absis més estret que té forma quadrada i està cobert de volta d'arestes, amb nervis acabats en una clau decorada. La façana, molt senzilla i tota de maçoneria menys els cantons i obertures, que estan reforçats amb carreus, presenta una portada d'arc de mig punt, una finestra menuda a un costat, i a la part superior, una espadanya.
Adossada al temple es troba la casa de l'ermità, amb porta d'entrada de cara al mar.

## Festivitat i tradicions

La festa del sant se celebra el 10 de juliol, amb una petita romeria formada majorment per camioners, que en arribar a l'ermita assisteixen a missa i els beneeixen els banderins que porten als camions. Abans, la vespra de la festa es feia una foguera a la porta de l'església que durava fins ben entrada la nit, anunciant la festa.
Quan existia l'ermità, aquest tenia el dret de demanar almoina per la vila tots els diumenges i dies de processons generals.

## Referències i notes

* ↑ «PR-V 202: Ruta de Sant Cristòfol Arxivat 2014-05-25 a Wayback Machine.». Conselleria de Territori i Habitatge de la Generalitat Valenciana.
* 1 2 3 Constante Lluch 1984: p. 34.
* 1 2 3 4 5 Cantos i Aldaz 1996: p. 110.
* ↑ DOGV núm. 5.449, de 13 de febrer de 2007
* 1 2 Pascual Moliner 1997: p. 216.

## Bibliografia

* Cantos i Aldaz, Xavier; Aguilella i Arzo, Gustau. Inventari d'Ermites, Ermitatges i Santuaris de l'Alt i Baix Maestrat. (Castelló). Castelló: Diputació, 1996. ISBN 84-86895-72-3.
* Constante Lluch, Juan Luis. Arquitectura gòtica al Maestrat. València: Generalitat Valenciana, 1984. ISBN 84-7579-002-X.
* Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats. Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997. ISBN 84-86895-95-2.

## Enllaços externs

* Direcció General del Patrimoni Cultural. Fitxa del monument (castellà)
* Patronat de Turisme de Castelló. Ermita San Cristòfol Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine. (castellà)
# Ermita de la Mare de Déu del Pilar de Catí

L'ermita de la Mare de Déu del Pilar de Catí és una construcció religiosa aïllada situada en la vall dels Cirers, a 7,5 km de la població, a prop de la Venda del Segarró.

## Història

L'ermita va ser construïda en el segle xvii, en el mateix lloc on des de temps immemorial es repartia el pa i es beneïen els camps cada 3 de març, festa de la Santa Creu.
El dia 6 de gener de 1625, festa dels Sants Reis, es van reunir els amos de les dotze masies dels voltants, i van acordar edificar aquesta ermita per a posar sota la protecció de la Verge del Pilar les seves vides i hisendes. El 3 de juny de 1626 es va beneir l'església i es va celebrar la primera missa. El 27 de gener de 1722 es va construir la sagristia.
És un Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local per la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià.

## Arquitectura

L'església fa 13 metres de llarg, 6,60 d'ample i 5 d'altura. Té una sagristia de 3,7 m. El sostre de l'església, a dues aigües, està sustentat per dues arquejades de pedra. Consta el temple d'una sola nau amb volta de canó, i el presbiteri té la volta nervada amb arcs motllurats que surten directament de la paret, començant en mènsules, i en la clau està representat un sol.
La façana, centrada en una portada de mig punt amb dovelles de carreus, està rematada per una espadanya en la qual l'any 1989 es va col·locar la campana actual. Adossada a l'església hi ha la casa de l'ermità. A continuació de la casa hi ha una gran sala, que va servir d'escola rural. Tot el complex fa 22,20 m de llarg per 10,30 d'ample.

## Festivitat

En l'altar major hi ha la tradicional imatge de la Verge del Pilar, que rep especials cultes el dia 12 d'octubre amb un romiatge coincidint amb la festa litúrgica.

## Galeria d'imatges

* L'ermita a la vall dels Cirers
* Façana
* Portada

## Referències

* ↑ Publicada en el DOGV núm. 5.449, de 13 de febrer de 2007.

## Bibliografia

* Cantos i Aldaz, Francesc Javier; Aguilella i Arzo, Gustau. Inventari d'Ermites, Ermitatges i Santuaris de l'Alt i Baix Maestrat (Castelló). Castelló: Diputació, 1996. pp. 42-43. ISBN 84-86895-72-3.
* Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats: Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997, p. 210. ISBN 84-86895-95-2.

## Enllaços externs

* Web d'informació sobre Catí
# Ernesto Nicolini

Ernesto Nicolini (Saint-Malo, Bretanya, 23 de febrer de 1834 - Pau, Occitània, 19 de gener de 1898) fou un tenor operístic francès, particularment associat en el repertori francès i italià.
Estudià en el Conservatori de París i debutà en el teatre de l'Òpera Còmica el juliol de 1857, interpretant els Mosquetaires de le Reine, i en debutar la seva fama restà fonamentada en l'admirable veu de tenor fresca i pura del seu cant. De París sortí per a altres ciutats de França, i passà a l'estranger dedicat a l'òpera italiana. Retornà a la seva pàtria i treballà en el Teatre Italià fins al 1870, anant en ocasió de la guerra a Londres, Brussel·les, Viena i Sant Petersburg, on trobà de bell nou la seva antiga companya de la sala Ventador, la cèlebre Adelina Patti, amb la qual més tard es casà, vidu ell i divorciada ella del marquès de Caux.
Nicolini no tardà a abandonar l'escena a causa de la seva precària salut, acompanyant des de llavors a la seva esposa en les gires artístiques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 1301 (ISBN 84 239-4538-3)
# Ernst Daniel Adami

Ernst Daniel Adami (Zduny, 19 de novembre de 1716 - Prudnik i Pomorzowice, 29 de juliol de 1795) fou un mestre de capella, organista, professor de música, escriptor, director de cor, professor i teòleg protestant alemany.
Tot i que se sap que va escriure molt, només se'n conserven dues obres seves: una sèrie de dissertacions, escrites en alemany, amb el títol de Le sublims belleses del cant, en els càntics del servei diví (Leipzig, 1755), i una altra, Explicació del triple eco que hi ha a l'entrada del bosc d'Aderbach, a Bolonya, (Leipzig, 1750), deixant a banda diverses dissertacions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 2, pàg. 818 (ISBN 84-239-4502-2)
# Ernst Raupach

Ernst Raupach (Straupitz, prop de Liegnitz, 21 de maig de 1784 - Berlín, 18 de març de 1852) fou un dramaturg alemany.
Acabats els estudis de teologia a Halle, passà com a professor particular a Sant Petersburg, sent nomenat el 1816 professor ordinari de filosofia d'aquella Universitat, en la que des de 1817 regentà simultàniament la càtedra de literatura i història alemanya. El 1822 va fer un viatge per Itàlia, i el 1824 retornà a Alemanya, establint-se definitivament a Berlín, on es dedicà exclusivament a l'art dramàtic.
En els seus primers assajos seguí a Schiller, sense que per això manquessin d'originalitat Die Erdennacht, Isidor und Olga i Die Fürsten Chamansky, tres de les seves primeres tragedies posades en escena. A aquestes seguí una sèrie enorme d'obres dramàtiques amb què inundà els teatres de Berlín i altres capitals d'Alemanya, donant proves d'una fecunditat extraordinària, arribant a 80 el nombre de les seves produccions teatrals. Aquestes foren: el gran cicle Die Hohenstauffen, sèrie de tragèdies des de Barbaroja fins a Conradino; els drames històrics Die Royalisten, Cromwells Eude, Mirabeau, i Timoleon; el drama Der Müller und sein Kind i gran nombre d'imitacions de Lessing, Schiller, i els autors espanyols.
També cultivà el sainet en totes les seves formes, per exemple, en Der Zeitgeist, Die Schleichhändler, Der versiegelts Bürgermeister, etc. A més se li deuen, unes Cartes que publicà arrel del seu viatge per Itàlia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 856 (ISBN 84 239-4549-9)
# Escola Proa

L'Escola Proa és una escola concertada del barri de La Bordeta, de Barcelona, de la que en són titulars els pares i mares, mitjançant, actualment, l'Associació de Pares Bordeta-Sant Medir. Cobreix des de l'Educació Infantil fins al Batxillerat, en les modalitats de Científic-tecnològic, Humanístic-social i Artístic.
Fou fundada el 1966, en ple franquisme, com a escola catalana i de pedagogia activa, alternativa a l'ensenyament oficial de l'època i amb voluntat d'enllaçar amb la pedagogia catalana anterior a la guerra. Va néixer per iniciativa d'un grup de pares del barri, encapçalats per Josep Espinàs, que es varen constituir com a delegació a La Bordeta del moviment denominat Escola Activa de Pares de Barcelona, que era una versió catalana de l'entitat francesa École des parents, i que en aquells moments inicials actuaven amb el suport de la parròquia de Sant Medir Es va instal·lar a l'edifici de la Fundació Garcia Fossas, al carrer d'Almeria, en virtut d'un conveni amb aquesta entitat benèfica. La direcció pedagògica de l'escola fou encarregada a la mestra Concepció Vandellós, amb qui els pares fundadors varen contactar a través d'Alexandre Galí. D'aquesta manera, l'escola enllaçava amb la línia educativa del que foren l'Escola Montessori i la Mútua Escolar Blanquerna. La direcció del batxillerat la va assumir Oriol Vergés, que l'exercí durant cinc anys.

## Referències

* 1 2 ««Proa». Una nueva frontera escolar» (en castellà). El Correo Catalán, 06-11-1966.
* 1 2 «Fundació García Fossas». Arxivat de l'original el 8 de juliol 2016. [Consulta: 10 febrer 2015].
* ↑ «Revista commemorativa del 40è aniversari». Fundació Ressons - APBSM, 01-03-2008. Arxivat de l'original el 17 de febrer 2015. [Consulta: 10 febrer 2015].
* 1 2 «Entrevista a Josep Espinàs, exregidor del Districte Sants-Montjuïc». El3 - Portal de notícies de Sants-Montjuïc, 09-03-2014. [Consulta: 10 febrer 2015].
* 1 2 3 Subirà i Rocamora, Manuel «L'Escola Proa i la parròquia de Sant Medir» (pdf). Proa en fa [Barcelona], any 11, núm. 34, 3-2008, p. 22-25. Arxivat de l'original el 2015-02-17 [Consulta: 9 març 2015]. «Es feu càrrec de les tasques administratives en Jordi Puig, de les gestions oficials i docents en Manuel Subirà, de les tasques de manteniment l'Anselm Cartañà, de les de representació en Josep Espinàs, i la seva esposa, la Montserrat Riera, acceptà la responsabilitat de la secretaria,[...] Altres pares col·laboraven amb el grup, aportant-hi els seus coneixements i possibilitats, com en Joan Ribas, en Lluís Ahicart, l'Emili Abella, en Santiago Iglesis, en Pere Matas, l'Àngel Font, en J Llisterri, en Joaquim Muixí, l'Anaclet Andrés, en J. Duplà, etc. (p.24)»
* 1 2 Ballester i Perelló, Neus «Concepció Vandellós i Cervelló». [Barcelona], Any 11, núm. 34, 3-2008, p. 6-8. Arxivat de l'original el 2015-02-17 [Consulta: 9 març 2015].
* ↑ «Itineraris de lectura. Oriol Vergés». Institució de les Lletres Catalanes [Barcelona], 1998, p. 9. Arxivat de l'original el 2015-04-02 [Consulta: 9 març 2015].
# Escola d'Arts i Oficis de Girona

L'Escola d'Arts i Oficis de Girona és una obra de Girona situada al carrer Anselm Clavé núm. 32 al costat del centre cultural Athenea, ambdós actualment desapareguts, i a l'avinguda Jaume I núm. 3 i 5.
L'edifici destinat a ser l'Escola d'Arts i Oficis va ser construït en terrenys del Dr.Furest i el projecte arquitectònic era de Rafael Masó i Valentí. Masó va plantejar l'edifici amb dues façanes ben diferents. La del carrer d'Anselm Clavé seguiria les pautes de la façana d'Athenea de manera que ambdues obres -creades segons el gust estètic de l'arquitecte- fossin harmòniques. En canvi, a l'avinguda de Jaume I existia un altre edifici que va haver de reformar per aconseguir el mateix efecte que en l'altra façana i només en va deixar el ràfec de la coberta i un fris ceràmic lligat al mateix.
En el període que va existir (1916-1975) mai arribà a ser l'escola d'Arts i Oficis ni es feren les escultrues previstes. L'any 1917 l'Ajuntament va llogar el terreny al propietari per tal de convertir l'edifici en l'Escola Normal de Mestres. L'any 1971 es va enderrocar la façana que donava a l'avinguda Jaume primer i quatre anys més tard la resta de l'edifici.

## Referències

* 1 2 Tarrús, Joan i COMADIRA, Narcís. Rafael Masó arquitecte noucentista. Barcelona: Lunwerg Editores, 1996.

## Enllaços externs

* Escola d'Arts i Oficis de Girona a la Fundació Rafael Masó.
# Escola d'Enginyers Agrònoms de Catalunya (Lleida)

L'Escola d'Enginyers Agrònoms de Catalunya és una obra de Lleida (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'Escola d'Enginyers Agrònoms de Catalunya ha esdevingut el principal Campus Agroalimentari i Forestal de Catalunya, així com un dels més significatius i prestigiosos d'Europa.
El projecte volia articular un nou complex universitari a partir de la restauració de diversos edificis que configuraven la Granja Agrícola Provincial (núm. inventari 14480). D'aquesta manera, es va optar per la construcció d'un cos longitudinal amb la façana vidrada que permetés l'accés als cossos primitius del recinte, articulés el diàleg entre allò nou i allò antic i a més creés nous espais per a les aules.
El nou edifici es divideix en dues ales: en una es troben les aules i la sala d'actes, i en l'altra els laboratoris, el cos tècnic i la sala de màquines.

## Història

L'any 1972 va inaugurar-se el campus, ubicat en un espai estratègic i amb unes dimensions suficients com per a permetre la construcció de 10 edificis de docència i investigació a més de diverses instal·lacions per a pràctiques.
Aquell mateix any es va cedir l'edifici de la Granja-Escola a la Universitat Politècnica de Barcelona. Posteriorment, les obres del conjunt varen ser assumides pel Ministeri d'Educació i Ciència, fins que les Universitats van ser traspassades a la Generalitat de Catalunya. Des del rectorat de la UPB va proposar-se l'encàrrec de la construcció de l'actual edifici als arquitectes Miquel Espinet i Toni Ubach. L'edifici acabat l'any 1985 acollia els departaments de Producció Vegetal i Ciència Forestal, Química i, en aquell moment també, el de Matemàtica aplicada. Incloïa també un saló d'actes.
Els arquitectes Espinet i Ubach es caracteritzaven per fonamentar la seva tasca en el compromís social i cultural a més de tenir en compte la innovació tecnològica, el respecte per l'entorn i la funcionalitat. Entre les seves intervencions, sobresurten els dissenys d'edificis públics i els equipaments culturals i educatius.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Escola d'Enginyers Agrònoms de Catalunya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 agost 2021].
# Escola d'estiu

Una escola d'estiu és el conjunt de cursos de perfeccionament del professorat que se celebren a l'estiu aprofitant el període de vacances.
Al Principat de Catalunya, les escoles d'estiu van ser introduïdes per Eladi Homs (que les havia vist funcionar als Estats Units) el 1914 i foren organitzades per la Diputació de Barcelona i la Mancomunitat de Catalunya.
Entre 1924 i 1929 no es van celebrar per motius polítics, a causa del règim dictatorial de Primo de Rivera.
Foren restablertes el 1930 per iniciativa de la Diputació de Barcelona i a partir del 1931 de la Generalitat de Catalunya. Aquesta segona època es va perllongar fins al 1935, any a partir del qual van quedar paralitzades a causa de la darrera Guerra Civil espanyola.
Durant el franquisme no se'n tornà a parlar fins al 1966, any en què l'Associació de Mestres Rosa Sensat recuperà la tradició que a partir del 1968 s'estengué als altres Països Catalans i més endavant arreu de l'Estat espanyol.
En totes les èpoques, les escoles d'estiu han estat un termòmetre de la renovació pedagògica i un intent de vincular l'escola amb la realitat sociocultural i sociolingüística del país.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 37.

## Enllaços externs

* Informació històrica sobre les diferents escoles d'estiu organitzades per l'MRPTE (Moviment de Mestres de les Terres de l'Ebre per a la Renovació Pedagògia)a les Terres de l'Ebre. (català)
Viccionari
# Escualosa elongata

Escualosa elongata és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 6,7 cm de llargària màxima.
* 13-21 radis tous a l'aleta dorsal i 14-18 a l'anal.

## Hàbitat

És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima tropical (15°N-8°N, 98°E-106°E) que viu entre 0-50 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a la costa oriental del golf de Tailàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1940. Illustrations of some Australian fishes. Aust. Zool. v. 9 (pt 4). 397-428.
* ↑ Wongratana, T., 1983. Diagnoses of 24 new species and proposal of a new name for a species of Indo-Pacific clupeoid fishes. Japanese Journal of Ichthyology v. 29 (núm. 4): 385-407.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* BioLib (anglès)
# Escut d'Albons

L'escut oficial d'Albons té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell obert d'argent, acostat de 2 estrelles de 8 puntes d'argent, una a cada costat, i sobremuntat d'una espasa d'argent guarnida d'or i d'una palma d'or passades en sautor, l'espasa en banda i per damunt de la palma en barra. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 30 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 13 de novembre del mateix any amb el número 1669.
L'element central és l'antic castell medieval del poble, les dues estrelles a banda i banda són un senyal tradicional i la palma i l'espasa són els atributs del martiri de sant Cugat, patró de la localitat.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 d'octubre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Albons.» (pdf). DOGC núm. 1669. Generalitat de Catalunya, 13-11-1992. [Consulta: 7 juny 2009].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà
* Bandera d'Albons
# Franz Lauska

Franz Seraphin Lauska (Brno, 13 de gener de 1764 – Berlín, 18 d'abril de 1825) fou un pianista i compositor moravià.
Durant un cert temps va romandre a la capella de l'elector de Baviera, i després viatjà arreu d'Europa donant concerts, residint des de 1803 a Berlín, on fou professor del compositor Giacomo Meyerbeer.
Deixà compostes diverses sonates, poloneses, arranjaments i un Mètode per a piano. Lauska fou considerat un dels més brillants executants de piano del seu temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1130 (ISBN 84 239-4529-4)
# Glyptothorax housei

Glyptothorax housei és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Kerala (Índia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.