OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Erik Schmedes

Erik Schmedes (Gentofte, Dinamarca, 27 d'agost de 1868 - Viena, Àustria, 21 de març de 1931) fou un tenor danès.
Schmedes començà la seva carrera com a baríton. Nascut en una família danesa de músics, estudià a Berlín (alumne de Rothmühl) i París (alumne de Padilla). Va fer el seu debut a Wiesbaden el 1891 i va romandre allí fins al 1894. Com a tenor líric o lleuger actuà alguns anys en els teatres alemanys; però en incorporar-se el 1898 a l'Òpera Imperial de Viena, va anar evolucionant vers el gènere dramàtic, i va arribar a ser un dels més celebrats intèrprets de Wagner. Contractat el 1899 per al teatre de Bayreuth va romandre en el seu quadre artístic diverses temporades consecutives.
Quan es retirà es dedicà a l'ensenyament del cant i tingué entre els seus alumnes la soprano txeca-austríaca Maria Müller. Era germà del compositor Hakon Schmedes (1877-1938).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1151 ISBN 84-239-4579-0
# Eris (filla de Nix)

Eris (en grec antic Ἔρις) és el nom de la deessa grega de la discòrdia i la baralla segons la mitologia grega. Provoca gelosia i enveja per causar lluites i fúria entre els homes. Se la considera filla de Nix, però normalment se la fa germana d'Ares i companya seva. Hesíode, a la Teogonia, la situa entre les forces primeres, de la mateixa generació que Nix. Creu que molts dels mals de la humanitat són fills d'Eris, entre ells Disnòmia, que representa el desordre civil i la il·legalitat, Ponos, la pena, Lete que personifica l'oblit i Horcos que personifica el jurament. Generalment es representa Eris com un geni femení alat, semblant a les Erínnies o a Iris.
A les noces de Peleu i Tetis, pares de l'heroi Aquil·les, hi van ésser convidats tots els déus, excepte Eris, la Discòrdia. Ofesa, va fer-se invisible i va deixar sobre la taula una poma daurada en què hi havia inscrit «τῇ καλλίστῃ» (o sigui, «a la més bella»). La poma va ésser reclamada per Hera, Atena, i Afrodita. Van discutir agrament sobre a qui pertocava, i cap dels déus no va gosar aventurar cap opinió a favor d'una contendent per por d'ofendre les altres dues. Finalment, Zeus va ordenar que la disputa es tancaria amb el Judici de Paris, príncep de Troia, que havia estat educat com a pastor perquè una profecia havia predit que causaria la caiguda de la ciutat. La tria de Paris va acabar conduint a la guerra de Troia. La història de l'ofensa i la revenja d'Eris reapareix al conte de la bella dorment i la maledicció que llança la bruixa sobre la princesa.
Els noms d'Eris i Disnòmia s'han donat al planeta nan (136199) Eris i al seu satèl·lit.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 171. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Jordi Parramon i Blasco: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 81-82. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Vegeu també

* Concordia discors
# Ermita de Sant Antoni Abat d'Alcoi

L'Ermita de Sant Antoni Abat d'Alcoi és una ermita situada al cim del mont de Sant Antoni, al terme municipal d'Alcoi.

## Edifici

Consta de dos edificis contigus. El més antic és l'ermita original gòtica, amb arcs diafragma i dividida en tres trams. Existeix una mena de porxo a través del qual s'accedeix al seu interior. L'altre edifici més gran és l'ermita nova, construïda al segle xviii, que compta amb una coberta de quatre aigües. El seu interior es divideix en tres trams, el central dels quals és quadrat i està cobert amb una volta bufada. Tot el conjunt es troba envoltat per un ampli espai tancat amb un mur de paredat, on se celebren les festes en honor del sant.

## Protecció

L'11 de juny de 1979 es va resoldre la incoació d'expedient de declaració com a monument historicoartístic d'interés local, però aquest procediment no va ésser conclòs.
Finalment, va ser declarada, de manera genèrica, bé de rellevància local, el 14 de febrer de 2007, data en què entrà en vigor la Llei 5/2007 de modificació de la Llei 4/1998 del Patrimoni Cultural Valencià, la qual reconeixia, en la seua disposició addicional quinta, com a béns de rellevància local, en atenció a la seua naturalesa patrimonial, l'arquitectura religiosa anterior a l'any 1940, entre d'altres.

## Incidències

El 5 de gener de 2013, es denuncia el robatori de la campana de l'ermita, feta de bronze, d'uns 70 kg i que datava de l'any 1909. També s'ha constatat el robatori d'altres ornaments metàl·lics exteriors, com el gnòmon del rellotge solar a la façana i les canalitzacions de coure.

## Referències

* ↑ «Resolució, d'11 de juny, de la Direcció General del Patrimoni Artístic, Arxius i Museus, per la qual s'acorda tenir per incoat expedient de declaració de monument histórico-artístic d'interés local, a favor de l'ermita de Sant Antoni Abat d'Alcoi (Alacant)» (PDF). Butlletí Oficial de l'Estat, núm. 181, 30-07-1979, p. 17894.
* ↑ «Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 5449, 13-02-2007, p. 6987.
* ↑ «Roban la campana y otros ornamentos de la ermita de Sant Antoni». Información, 05-01-2013.
* ↑ «Roban la campana de bronce de una ermita de Alcoy». ABC, 19-01-2013.

## Enllaços externs

* Fitxa de la Direcció General de Patrimoni Cultural
# Ermita de Sant Vicent Ferrer de les Coves de Vinromà

L'Ermita de Sant Vicent Ferrer (Les Coves de Vinromà), està situada al Pla de Sant Vicent, en el camí del Mas dels Arcs, abans d'arribar al cementeri, a uns 300 m de la població. Ha estat qualificada com a Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local.

## Història

Fou construïda a principis del segle xvii, ja que al capdamunt de la portada apareix inscrit l'any 1614. I es pot haver edificat en commemoració del segon aniversari del pas del sant per aquestes terres. També és possible que s'iniciés la construcció a finals del segle xv com la nervadura gòtica de l'absis sembla indicar.
Adossada a l'edifici estava la casa de l'ermità, però després de molts anys d'abandó, es va procedir a una rehabilitació, i es va suprimir la casa de l'ermità, deixant al descobert els contraforts, i a més a més, s'ha incidit en els voltants, creant un espai lúdic.

## Arquitectura

Edifici d'una nau, amb contraforts que el divideixen en tres trams, a més de la capella major, i cor alt als peus. Arcs de mig punt suporten una coberta de volta de creueria simple, mentre el presbiteri té una coberta de volta de creueria amb tercelets. La façana, senzilla, està presidida per una porta de mig punt, amb un arrabà circular que encercla les dovelles, i per damunt, una finestra rectangular, i la cornisa, a dos vessants, coronada per una espadanya. Finestres sageteres il·luminen l'interior.
El temple està construït en maçoneria, excepte l'arc de la porta i la part final dels contraforts, que són de carreus per a millorar la solidesa estructural. El cobert és de teula a dues aigües.

## Festivitat

A principis del segle xx encara se celebrava una romeria anual a l'ermita, i actualment se celebra un dia de berenar i de festa.

## Referències

* ↑ Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià.Publicada en el DOGV núm. 5.449, de 13 de febrer de 2007.
* ↑ Monferrer i Monfort 2015: p. 47.
* ↑ Pascual Moliner 1997: p. 33.
* ↑ Sarthou Carreres 1988: p. 526.

## Bibliografia

* Díaz Manteca, Eugeni. Les Coves de Vinromà: Una vila del Maestrat Històric. Castelló: Diputació, 2002. ISBN 84-89944-82-2.
* Gil Saura, Yolanda. Arquitectura barroca en Castellón (en castellà). Castelló: Diputació, 2004. ISBN 84-89944-93-8.
* Monferrer i Monfort, Àlvar «La religiositat popular l les coves de Vinrromà: temples i advocacions». Butlletí del Centre d'Estudis del Maestrat, núm. 94, juliol-desembre 2015, pp. 26-52. ISSN: 0212-3975.
* Pascual Moliner, Vicente. Tresors amagats. Les ermites de Castelló. Castelló: Diputació, 1997. ISBN 84-86895-95-2.
* Sarthou Carreres, Carlos. Geografía General del Reino de Valencia. Provincia de Castellón. (Reproducció facsímil de l'edició publicada en 1913). Madrid: Confederación Española de Cajas de Ahorro, 1988. ISBN 84-7580-612-0.

## Enllaços externs

* «Ermita de San Vicente» (en castellà). Fitxa BRL's / Ficha BRL's. Conselleria de Cultura, Educació i Esport. [Consulta: 23 març 2016].
# Ernest Boulanger

Ernest Boulanger (París, 16 de setembre de 1815 — idm. 14 d'abril de 1900) fou un compositor francès. Fou el pare de les compositores Nadia Boulanger i Lili Boulanger.
Estudia en el Conservatori de la seva ciutat, sota la direcció de Halévy, Lesueur i d'Alkan, aconseguint el gran Prix de Rome (1835) per la seva gran cantata Achille. De retorn a París va escriure nombroses obres per al teatre, peces per a concert i cors orfeònics; la seva música és agradable, clara i molt elegant. El 1871 succeí a Eugene Vauthrot com a professor de cant del Conservatori.
Entre les seves composicions destaquen les òperes i òperes còmiques:
* Le diable à l'école (1842) en un acte, estrenada amb gran èxit en l'Òpera Còmica;
* Les deux bergères (1843);
* Une voix (1845), estrenada en l'Opéra;
* La Cachette (1847);
* Les sabots de la marquise (1854);
* L'eventail (1860);
* Le Docteur Magnus (1864), estrenada en l'Opéra;
* Don Quichotte (1869), teatre líric;
* Don Mucarade (1875).
En l'Òpera estrenà la gran cantata Le Quinze d'Août aux champs (1862), i va deixar inèdites les operetes Marion i La meunière Sans Souci.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 379. (ISBN 84-239-4509-X)
# Ernest Depas

Ernest Depas (Lieja, 2 de desembre de 1809 - Levallois-Perret, 23 de febrer de 1889), fou un violinista i compositor belga.
A més de nombrosos arranjaments, fantasies, transcripcions, trios, quartets, nocturns, capricis, com per exemple:
* 20 études caractéristiques pour violon, Op.109
* Le carnaval de Venise
* Nuit d'été, Op.119
* 40 Études dans différents styles, Op.118
* Le progrès, Op.124
* Piano Trio No.10, Op.135
A més, és autor de les obres didàctiques: Méthode complète de violon, École Elémentaire du style moderne, Études de mecanisme, Le Dècameron des jeunes violonistes, i École italienne du style moderne.

## Referències

* ↑ Quitin, José. . Editions Mardaga, 1 de gener de 1997. ISBN 978-2-87009-622-2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 151-52 (ISBN 84-239-4518-9)
# Ernest Douglas

Ernest Douglas (Mansfield, Ohio, 10 d'abril de 1864 - 1957) fou un músic i musicògraf estatunidenc. A Boston fou deixeble de Whitney, Bargiel i Raif a Berlín i de Joseph Bridge en l'Abadia de Westminster (Londres). Fou organista i director de música en la Facultat de Teologia de St. John de Cambridge (Massachusetts), organista i mestre d'escola de la Pro-catedral de Sant Pau de Los Angeles (Califòrnia) i autor de:
* Method of Organ Playing;
* Plain Song Service Book;
* Exercises for Training the Boy's Voice;
* Prelude and Allegro, quasi Fantasia for Organ;
* Organ and Arrangement.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 519 ISBN 84-239-4574-X
# Ernst Julius Otto

Ernst Julius Otto (Königstein, 1 de setembre de 1804 - Dresden, 5 de març de 1877) fou un compositor alemany.
Primerament estudià a Dresden amb Christian Theodor Weinlig i després a Leipzig amb Johann Gottfried Schicht, donant ja llavors a conèixer algunes de les seves excel·lents composicions religioses, que cridaren l'atenció de Carl Maria von Weber.
El 1825 fou nomenat professor de l'escola de música Blochmann, de Dresden, i el 1830 cantor i director de música de l'església de la Creu, de la mateixa ciutat, càrrecs que conservà fins a la seva mort. El nom d'Ernst Otto és molt popular a Alemanya, especialment pels seus cors per a veus d'home.
Dresden i la seva ciutat natal li dedicaren sengles monuments (1886-1887). Entre les seves composicions hi figuren:
* Der Sängersaal, cor d'homes
* Burschenfahrten, cor d'homes
* Gesellenfahrten, cor d'homes
* Soldatenleben, cor d'homes
* un Te-Deum,
* Des Heilandsleizte Worte, (oratori)
* Die Feier der Erlösten am Grabe Jesu, (oratori)
* Hiob,
Dues misses, un gran nombre de motets, cantates, etc., Finalment, va compondre per al teatre les òperes Das Scholosser am Rhein, (Dresden, 1838) i Das Schloss am Rhein i l'opereta Die Mordgrundbruch bei Dresden.
El germà petit d'Ernst, Franz Ernst Otto, (1809-1842) també fou un reconegut compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 40, pàg. 1063 (ISBN 84-239-4540-5)
# Ernst Otto Lindner

Ernst Otto Lindner (Breslau, 28 de novembre de 1820 - Berlín, 7 d'agost de 1867) fou un filòsof, crític musical alemany.
Es dedicà als estudis de filologia, filosofia i música, fou redactor en cap de la Gaceta de Voss, de Berlín, i director interí del Bach-Verein. Seguí les idees de Schopenhauer, i junt amb Frauenstädt, un altre adepte de la filosofia de la voluntat, publicà l'obra Memorabilien, Briefe und Nachlasstucke, (Berlín, 1863). La primera part, Ein Wort und Vertheidigung, fou redactada per Lindner.
A més, va escriure, nombroses conferencies sobre música i literatura i les obres següents Meyerbeers <Prophet> als Kunstwerk beurteilt (1850), Die erste stehende Deutsche Oper (1855), Zur Tonkunst. Abhanlungen (1864), i Geschichte des deutschen Liedes im XVIII Jahrhundert (1871).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 857. (ISBN 84-239-4530-8)
# Ernst Radecke

Ernst Radecke (Berlín, 1866 - Winterthur, 1920) fou un musicògraf alemany.
Era fill del compositor Albert Maria Robert Radecke i nebot del també compositor Rudolf Radecke. Estudià música en el Conservatori Stern i filologia en les Universitats de Berlín, Jena i Múnic. El 1892 dirigí el Teatre Municipal de Leipzig i el 1893 fou nomenat director de l'Escola de Música de Winterthur. A més, fou professor de cant de l'Escola Superior i donà alguns cursos d'història de la música en el Conservatori de la Universitat de Zúric.
Se li deuen: Das Deutsche weltliche Lied in der Lautenmusik des XVI. Jahrh. (1891) i Robkahn (1904).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 125 (ISBN 84-239-4549-9)
# Ernst Reiter (violinista)

Ernst Reiter (Wertheim, 30 de març de 1814 - Basilea, 14 de juliol de 1875) va ser fill de Baden, després marxà a Suïssa com a violinista, director d'orquestra i compositor.
Reiter va néixer a Wertheim, fill de Franz Reiter (1772-1839), i la seva esposa Babette Milon. Va aprendre una educació musical a l'escola de violí de Kassel Ludwig Spohr i va aprendre la teoria musical amb Moritz Hauptmann. La seva primera feina va ser la de professor de violí al "Royal Music Institute de Würzburg", després va anar a Estrasburg i el 1836 a Basilea.
Reiter es va convertir en Mestre de Concerts de la Societat de concerts de Basilea el 1839, succeint a Ferdinand Samuel Laur director de direcció de "Basler Gesangverein" el 1845, i director del cor masculí "Basler Liedertafel", que va fundar el 1852. El lideratge conjunt de les tres formacions musicals en unió personal va resultar tan fructífer que fins al 1965 es va mantenir a Basilea.
Amb els conjunts que va dirigir, Reiter va interpretar, entre d'altres, obres de Bach, Beethoven, Berlioz i Brahms. També va dirigir la Simfonia núm. 9 (Beethoven) el 1853, El 1861 la Passió segons Sant Joan i la Passió de Sant Mateu (1865) com a estrenes suïsses, així com el Un Rèquiem alemany de Brahms el 1869.
Nombroses cançons, música de cambra, un ambient de missa i salms, així com l'oratori "El nou paradís" de 1845 i l'òpera La fada d'Elvershöh, escrita el 1865, anà a càrrec d'Ernst Reiter. En ocasions festives també va escriure música per a festes patriòtiques.
Reiter era casat des del 1843 amb la cantant Josephine Bildstein (1819-1854), i des del 1857 amb Johanna Karolina Friederike, nascuda Ehrmann, el 1858 va néixer la seva filla Louise Sophie Constanze Johanna, i el 1860 el seu fill Ernst Ludwig Peter Anton.

## Referències

* 1 2 3 Jean-Jacques Dünki, Christoph Ballmer: Ernst Reiter, Violinist, Componist, Music=Director. (Eine Ausstellung zum 200. Geburtstag von Ernst Reiter (1814–1875) in der Universitätsbibliothek Basel, 12. Dezember 2014 − 28. Februar 2015.)
* ↑ Schweizer Geschlechterbuch. Bd. 3. Kommissionsverlag von C. F. Lendorff, Basel 1910.
* ↑ Ernst Peter Anton Ludwig Reiter bei familysearch.org, abgerufen am 4. Dezember 2014.

## Literatura

* Friedrich Oser: Zur Erinnerung an Musikdirektor Ernst Reiter, gest. 14. Juli 1875. Wassermann, Basel 1875.
* Die Musik in Geschichte und Gegenwart. Jg. 11.1963, S. 212 f.
* Dieter Zeh: Der Musiker und Komponist Ernst Reiter. In: Wertheimer Jahrbuch, Jg. 2008/09, S. 183–204.
* Paul Meyer-Lieb: Basels Concertwesen 1804-1857. In: Basler Jahrbuch 1890, S. 76-111.
* Ernst Refardt: Die Programme der von Ernst Reiter geleiteten Sinfonie-Konzerte. In: Basler Jahrbuch 1926, S. 171-232.

## Enllaços externs

* Christoph Ballmer: Reiter, Ernst. In: Historisches Lexikon der Schweiz.
* Nachlass Ernst Reiter in der Universitätsbibliothek Basel
# Escat

L'escat (Squatina oculata) és una espècie de tauró de la família Squatinidae que viu al fons mig colgat a la sorra o al fang.

## Descripció

* Cos deprimit i ample.
* Cap gran i pla.
* Les aletes pectorals s'expandeixen al costat del cap sense arribar a entresoldar-se pel davant.
* Dues aletes dorsals petites i endarrerides.
* Sense aleta anal ni membrana nictitant.
* Amb cinc parells de fenedures branquials.
* Té un color canyella clar, amb taques brunes escapades de manera aproximadament simètrica per tot el cos.
* Aconsegueix 160 cm de longitud total.
* Se sap que el mascle madura sexualment al voltant dels 140 cm.

## Hàbitat

Es troba en fons sorrencs i fangosos des del litoral fins als 500 metres de fondària, encara que és més freqüent entre 50 i 100 m. Quan s'espanta neda amb vigorosos cops laterals de cua.

## Alimentació

Menja petits peixos bentònics, crustacis i mol·luscs.

## Reproducció

Es reprodueix a la primavera. És ovovivípar aplacentari. Els individus nounats fan entre 24 i 27 cm de longitud total.

## Aprofitament

Espècie sense interès comercial.

## Referències

* Barrull, Joan i Mate, Isabel: Els taurons dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col. Conèixer la natura, núm. 14. Barcelona, març del 1996. ISBN 84-7306-920-X. Plana 95.
* Compagno, Leonard: Sharks of the World. Princeton University Press, Nova Jersey, 2005. ISBN 0-691-12072-2.

## Enllaços externs

* Chiaramonte, G.E. (2000). Escat. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 5 de febrer del 2008 (en anglès). (anglès)
# Hort de Miró

L'Hort de Miró era un edifici de Tortosa (Baix Ebre) que estava inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Tenia planta rectangular, quasi quadrada. Se situava fora del nucli urbà del raval de la Llet, prop del camí que enllaça el barranc de la Llet o de Sant Llàtzer amb la carretera comarcal de Tortosa a l'Aldea, una vegada travessada la línia del ferrocarril en direcció cap a l'esmentada carretera, concretament a la part esquerra del dit camí. L'edifici presentava com a nucli central un cos quasi longitudinal amb una secció central més alta, amb planta baixa i tres pisos, coberta plana amb terrassa i petit prisma elevat damunt de la mateixa-, i dos seccions a costat i costat d'aquesta, i uns altres de més baixes, composta per planta baixa i dos pisos a la part del darrere, i planta baixa i un pis amb petita terrassa tancada per una balustrada a la part del davant. La façana principal de l'edificació es trobava al costat esquerre del conjunt, a l'extrem exterior del cos o secció esquerra, amb la porta principal d'accés oberta al primer pis i a la que s'arribava mitjançant una escala amb barana de balustres, que s'iniciava a la part esquerra i no pas en el centre, deixant un espai que es projectava com un atri. També, cal remarcar els coronaments superiors de les finestres, així com les pinyes dels angulars.

## Història

Sembla que fou el Sr. Miró el qui va promoure i dissenyar els plànols originals de l'obra.

## Referències

* 1 2 «Hort de Miró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Chuchumbé

El chuchumbé era un ball i cançó de procedència espanyola i de caràcter alegre que arribà a Cuba al final del segle xviii i era ballat per blancs i mestissos.
Les cobles eren plenes de malícia i de picardia i el ball consistia en moviments poc honestos de quatre homes i quatre dones que s'abraçaven i es donaven cops de panxa contra panxa durant la seua execució.

## Referències

* ↑ Cort i Vives, Aleix: Diccionari del Ball. Edicions 62, Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278. Barcelona, juliol del 1999. ISBN 84-297-4572-6, plana 37.

## Enllaços externs

* Article sobre el chuchumbé a Mèxic. (castellà)
* Lletra d'una cançó de chuchumbé. (castellà)
# Vila-roja

Vila-roja és una entitat de població i sector de la ciutat de Girona. Se situa en una carena sobre el riu Onyar, dins la part gironina de les Gavarres, a l'est de la ciutat i al costat de l'àrea de Mas Ramada, Font de la Pólvora i Sant Daniel. El 1986 el sector tenia 3.919 habitants i l'entitat de població el 2005, 1.176.
Vila-roja és un ens local històric, que al primer terç del Segle XIX, amb la fi de l'Antic Règim Senyorial, va tenir ajuntament propi. No tenia parròquia pròpia, sinó que depenia de la Parròquia de Sant Feliu de Girona. Més endavant, el 1846 va veure el seu terme unit al municipi colindant de Sant Daniel. Aquest nou municipi, al seu torn, va ser incorporat al de Girona a finals de 1962. Vila-roja vorejava els 1200 habitants a principis de la dècada dels 60 del segle xx.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Acrochordonichthys pleurostigma

Acrochordonichthys pleurostigma és una espècie de peix de la família dels akísids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Sud-est asiàtic: Tailàndia, Malàisia i Indonèsia.

## Referències

* 1 2 BioLib (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker, P. 1857. Index descriptionum specierum piscium bleekerianarum in voluminibus I ad XIV diarii societatis scientiarum indo-Batavae. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 14: 447-486.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313. ISBN 0-86622-131-X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i P. K. L. Ng 2001: A revision of the akysid catfish genus Acrochordonichthys Bleeker. Journal of Fish Biology v. 58 (núm. 2): 386-418.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.