OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Feia dabra

Feia dabra és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 1,9 cm de longitud total i les femelles 1,77.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 0-24 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: Palau.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1959. Gobioid fishes of the families Gobiidae, Periophthalmidae, Trypauchenidae, Taenioididae and Kraemeriidae of the western Indian Ocean. Ichthyol. Bull. J. L. B. Smith Inst. Ichthyol. Núm. 13. 185-225.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Winterbottom, R., 2005. Feia dabra, a new species of gobiid fish (Acanthopterygii; Perciformes) from Palau. Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 10 (núm. 2): 45-50.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Juan Facundo Riaño y Montero

Juan Facundo Riaño y Montero (Granada, 24 de novembre de 1829 – Madrid, 27 de febrer de 1901) va ser un historiador i historiador de l'art espanyol, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Va néixer a Granada, en què la seva universitat es va llicenciar en Filosofia i Lletres i en Dret; posteriorment va obtenir el doctorat en Dret per la Universitat Central de Madrid. També va fer estudis d'àrab. En la seva joventut va participar activament en la vida cultural granadina i fou un conegut membre de la Cuerda Granadina on va rebre el sobrenom de London, pels seus viatges a Anglaterra.
A partir de 1851 va realitzar un viatge d'estudis per Europa visitant Itàlia, Alemanya i Anglaterra. En 1864 va contreure matrimoni amb Emilia Gayangos, filla de l'arabista Pascual de Gayangos y Arce. Fruit de tal matrimoni va néixer el diplomàtic Juan Riaño y Gayangos.
Catedràtic de Belles arts en l'Escola Superior de Diplomàtica des de 1863, Riaño va ser una reconeguda autoritat europea en el camp de les arts decoratives. Des de 1870 va ser conseller del Museu de South Kensington en Londres, germen del Victoria and Albert Museum, per a l'adquisició d'antiguitats espanyoles. En 1878 va ser nomenat director del recentment creat Museu de Reproduccions Artístiques de Madrid. Va arribar a ser triat Acadèmic de la Historia, de la Llengua i de la de Belles Arts de Sant Ferran.
En l'àmbit polític va ser elegit diputat per Archidona a les eleccions generals espanyoles de 1881. Fou escollit Director General d'Instrucció Pública entre 1881 i 1883. Posteriorment va arribar a ser escollit senador per la província de Granada, la Universitat de Granada i la Reial Acadèmia de Belles arts entre 1886 i 1900.

## Obra

Va publicar obres sobre l'art medieval, orígens de l'arquitectura aràbiga o La Alhambra, en nombroses revistes espanyoles i estrangeres.
* The industrial arts in Spain, Londres, 1879.
* "La Alhambra. Estudio de sus descripciones antiguas y modernas", en la Revista de España, 1884.
* Critical and bibliographical Notes on early Spanish music, Londres, 1887.
* "Viajes de extranjeros por España en el siglo XV". Boletín de la Sociedad Geográfica de Madrid, núm. 10, octubre 1877, tomo III, año II, pp. 289-301.

## Referències

* ↑ Vid. Marjorie TRUSTED (2006).
* ↑ Fitxa del Congrés dels DIputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Obras de Juan Facundo Riaño en la Biblioteca Virtual Cervantes

## Bibliografia

* CABALLERO CARRILLO, María Rosario. Inicios de la Historia del Arte en España: La Institución Libre de Enseñanza (1876-1936). Madrid: CSIC, 2002. 84-00-08120-X.
* RIARO, J.F. "Viajes de extranjeros por España en el siglo XV". Boletín de la Sociedad Geográfica de Madrid, núm. 10, octubre 1877, tomo III, año II, pp. 289-301.
* TRUSTED, Marjorie «In all cases of difference adopt Signor Riaño's view: Collecting Spanish decorative arts at South Kensington in the late nineteenth century». Journal of the History of Collections, 18, 2006. 1477-8564, 225/236.

## Enllaços externs

* Obres de Juan Facundo Riaño al Projecte Gutenberg.
* Obres de Juan Facundo Riaño en la Biblioteca Virtual Cervantes
# Juan Francés de Iribarren

Juan Francés de Iribarren (Sangüesa, 1699 - Màlaga, 2 de setembre de 1767) fou un compositor i organista espanyol del Barroc tardà.
Organista de la Catedral de Salamanca i mestre de capella de la de Màlaga, on deixà un gran nombre d'obres del gènere religiós.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1110 (ISBN 84-239-4524-3)
# Juan Ignacio Lope Sola

Juan Ignacio Lope Sola és el titular del Jutjat d'Instrucció número 11 de Palma. Anteriorment havia estat al jutjat d'instrucció número 2 on va prendre declaració a diversos implicats en casos de corrupció de les Illes Balears com la Operació Maquillatge, Cas Son Oms, i Operació Passarel·la (Cas Ibatur).
El 1987 estava al Jutjat de Primera Instància número 3 de Sant Sebastià, on se li concedí al juny una situació d'excedència voluntària. Posteriorment va passar per Jutge de Primera Instància i Instrucció número 2 d'Eivissa, lloc que va deixar per promoció a José Luís Núñez Vide el mateix 1987.
Al 1989 va reingressar de l'excedència, com a Jutge de vigilància penitenciària de Palma.
Al juny del 2011 va demanar un canvi de jutjat. El juliol de 2011 va passar a gestionar el Jutjat de Violència sobre la Dona número 2 de Palma. Al 2015, es va publicar al BOE núm. 214, de 7 de setembre de 2015 que passaria a l'actual Jutjat d'Instrucció numero 11.
El 4 de juliol de 2019 va prejubilar-se.

## Referències

* ↑ Sala de Gobierno del Tribunal Superior de Justicia de las Islas Baleares SESIÓN DEL DÍA: 22 / 03 /2017 PDF (castellà)
* ↑ Real Decreto 810/1987, de 17 de junio, por el que se declara en situación de excedència voluntaria en la Carrera Judicial a don Juan Ignacio Lope Sola PDF (castellà)
* ↑ Orden de 29 de octubre de 1987 por la que se resuelve el concurso de traslado entre Secretarios de Magistraturas de Trabajo (castellà)
* ↑ Real Decreto 1157/1989, de 21 de septiembre, por el que se resuelve concurso de traslado entre miembros de la Carrera Judicial, con categoría de Magistrado (castellà)
* ↑ El juez Lope Sola pide un cambio de destino (castellà)
* ↑ Real Decreto 1182/2011, de 29 de julio, por el que se destina a los Magistrados. «BOE» núm. 213, de 5 de septiembre de 2011 (castellà)
* ↑ Real Decreto 762/2015, de 31 de julio, por el que se destina a los Magistrados «BOE» núm. 214, de 7 de septiembre de 2015 (castellà)
* ↑ Acuerdo de 27 de febrero de 2019, de la Comisión Permanente del Consejo General del Poder Judicial, por el que se declara la jubilación voluntaria del Magistrado don Juan Ignacio Lope Sola (castellà)
* ↑ Se jubila Juan Ignacio Lope Sola, juez histórico de la lucha anticorrupción en las Baleares Arxivat 2019-08-09 a Wayback Machine. (castellà)
# Juan Moreno Polo

Juan Moreno i Polo (La Hoz de la Vieja, (Terol), 1711 - Tortosa, 1776) fou un dels més notables organistes i compositors del segle xviii, i probablement era germà del també músic José.
Fou infant de cor en la Seu de Saragossa. Amb vint anys fou nomenat organista de la catedral de Tortosa, en aquell moment ocupada pel mestre Josep Escorihuela. En morir aquest el 1743, un germà de Joan, Valero Moreno Polo fou nomenat mestre de capella de la catedral tortosina. A més de la seva tasca d'organista, Juan Moreno, es va encarregar de la reforma de l'orgue. Entre aquests anys, el 1761 es va traslladar a València per formar part d'un tribunal d'oposicions.
Diverses de les seves obres foren publicades per Pedrell en el Salterio Sacro Hispano, El organista litúrgico (Barcelona, 1905), Antología de organistas clásicos españoles (vol. 1, Madrid, 1909), i en l'Arxiu de Música de El Escorial s'hi conserva una Missa a 8 veus (1791). Pedrell és qui creu que Juan és germà de Josep Moreno i Polo.
Sembla que al final de la seva vida, Juan Moreno i Polo va tenir alguna malaltia que no el permetia realitzar totes les seves tasques d'organista, pel que aproximadament des del 1774, un alumne seu, Salvador Aicart de Tortosa, el va substituir en algunes de les seves funcions. Va morir, ja molt malalt el 24 d'abril de 1776, deixant tots els seus béns al seu germà Valero.

## Obra

Es conserven obres seves al fons musical TarC (Fons de la Catedral de Tarragona).
* Salmòdia per a misses
* Aria: Ven, gran Señor (Per a 4 veus i acompanyament)
* Aria: Mi fe, mi constancia (Per a tres veus i instruments)
* Responsori Beata es Virgo Maria (Per a 4 veus i acompanyament)
* Rèquiem a 8 veus i instruments
* Missa breu a 8 veus
* Paso
Sonatas, sonatinas, fugues, himnes, allegros, tocatas, Salms...

### Obres per a teclat

* Sonatas i sonatinas
* Salmodia
* Més de 20 Versos
* Ofertorio
* Fuga para Ofertorio
* 2 Allegros
* Tocatta
* Versos per a orgue per l'himne de l'Esperit Sant
* Obra llena

## Vegeu també

* Valero Moreno Polo
* José Moreno i Polo

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1023 (ISBN 84 239-4536-7)

## Referències

* 1 2 PERSONAT REMOLAR, ALFREDO. Juan Moreno y Polo, dos salmodias para misas, versos para lleno. Santo Domigo de la Calzada 2013. Santo Domigo de la Calzada: Fundación Gustavo Bueno, 2013.
* ↑ «Obres de Moreno Polo a l'IFMuC».
# Juan Parras del Moral

Juan Parras del Moral (Torredelcampo, Jaén, 25 de setembre de 1889 - Barcelona, 9 de setembre de 1973) fou un compositor i guitarrista espanyol.

## Biografia

Fou principalment autodidacta, però estudià en companyia d'Andrés Segovia per espai de set anys per perfeccionar la seva tècnica. A disset anys va fer el seu primer concert en el teatre Gran Capitán de Còrdova, i a partir de llavors la seva activitat anà sempre en augment, oferint nombrosos concerts a Espanya i Alemanya.
L'octubre de 1931 fou nomenat per oposició professor de guitarra de l'Escola Municipal de Música de Barcelona, actual Conservatori de la ciutat. En aquelles oposicions va obtenir millor puntuació que la guitarrista Rosa Rodés i Mir. El seu ingrés oficial a l'Escola va tenir lloc l'1 de novembre d'aquell any. L'any 1952 va passar a ser catedràtic a la mateixa Escola.
Va compondre: Bocetos andaluses (ampliada per a orquestra); Jota (variacions aragoneses) quasi totes enregistrades en disc.

## Referències

* 1 2 «Escuela de Música» (en castellà). Gaceta Municipal de Barcelona - Suplemento Escalafón Personal, 1943, pàg. 108.
* ↑ «Esquela de defunció». El Noticiero Universal, 10-09-1973, pàg. 19.
* ↑ «Nombramiento de un profesor» (en castellà). El Diluvio, 31-10-1931, pàg. 6.
* ↑ «Proposiciones» (en castellà). Gaceta Municipal de Barcelona, 10-03-1952, pàg. 506.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 162 (ISBN 84-239-4578-2)
# Giovanni Veneziano

Giovanni Veneziano (Nàpols, 11 de març de 1683 - Nàpols, 13 d'abril de 1742) va ser un compositor, organista i representant de l'anomenada escola napolitana italiana.

## Biografia

Giovanni Veneziano va estudiar composició, cant, orgue i clavecí al Conservatori Santa Maria di Loreto de Nàpols, entre d'altres amb el seu pare Gaetano Veneziano, que el va ensenyar les primeres passes musicals. El 1704 va assumir el càrrec d'organista de l'orquestra de la cort del seu pare, que va perdre el 1707 després de la presa de poder austríaca. En el període de 1714 a 1715 va treballar per al Teatro dei Fiorentini, on es va representar la seva òpera, L'engany dels noms dels dos papes i de les dues Lucie i Pascale sota el nom d'Abruoso el setembre de 1714. A partir de juliol de 1716, Veneziano va esdevenir vice-mestre de capella del Conservatori Santa Maria di Loreto, càrrec que va ocupar fins al final de la seva vida. Al Conservatori, entre els seus alumnes hi havia Davide Perez i Nicola Bonifacio Logroscino. Després de l'arribada al poder dels Habsburg, l'octubre de 1735 esdevingué el primer director adjunt de l'orquestra de la cort sota el rei Carles III, més tard nomenat emperador Carles VI. El març de 1737 va rebre el càrrec d'organista de la cort.
Només han sobreviscut algunes de les obres de Veneziano, tot i que en el seu paper de vice-mestre de capella del Conservatori va haver de presentar regularment composicions per als seus alumnes. De les seves òperes, només ha sobreviscut la música de l'òpera sacra Giuseppe Giusto de 1734. Les seves altres òperes pertanyen al gènere de l'òpera buffa en el dialecte napolità.

## Referències

* ↑ Die Musik in Geschichte und Gegenwart, 2. Auflage. Bd. 16, Sp. 1404

## Bibliografia

* Ralf Krause: Veneziano. A: Ludwig Finscher (ed.): Música en el passat i el present. Segona edició, secció personal, volum 16 (Strata - Villoteau). Bärenreiter/Metzler, Kassel i altres. 2006, ISBN 3-7618-1136-5 (edició en línia, cal subscripció per accedir-hi)
# Julius Otto Grimm

Julius Otto Grimm (Pärnu, 6 de març de 1827 - Münster, 7 de desembre de 1903) fou un compositor i director d'orquestra baltoalemany que va viure durant molt de temps a Westfàlia. És més recordat per ser un dels millors amics de Johannes Brahms, a qui va conèixer a Leipzig l'any 1853.Brahms li va dedicar les seves 4 balades, Op 10.

## Biografia

Estudià filologia i filosofia a la Universitat de Tartu (llavors Universitat de Dorpat), i va acabar els exàmens el 1848. Llavors va començar la seva carrera com a tutor a Sant Petersburg. En aquella època va començar a crear les seves primeres composicions. Realitzà altres estudis a Dresden de 1851/2.
El 1855, va entrar de professor de música i director de cor a Göttingen. Cinc anys més tard, el 1860 va acceptar el càrrec de director del Musikverein (Associació de Música) de Münster. Entre els seus alumnes tingué el saxò Isidor Seiss. Durant els seus 40 anys d'activitat a Münster va rebre molts honors i reconeixements.Va rebre un doctorat honorari el 1897.
A la seva mort entre els seus papers es van trobar "centenars de cartes de Madame Schumann, Brahms i Joachim", molts dels manuscrits de Brahms (presumiblement) que els havia donat com a regal, incloent la Sonata de piano núm. 1, Op. 1, una cançó de l'Op. 3, i la Missa Canonica de Brahms, una missa inacabada que van formar part dels Motets op. 74 (i que han estat enregistrats).
Les seves composicions inclouen una sonata per a violí en la major, tres suitesi una simfonia en re menor, el seu opus 19, publicat el 1875. Una de les suites de Grimm, el seu opus 10, en forma de cànon, té una bona valoració i s'ha descrit en detall en una entrevista (d'una interpretació de l'Orquestra Simfònica de Boston dirigida per Theodor Thomas, el març de 1869) en la revista de John Sullivan Dwight.

## Referències

* ↑ Avins, Styra. [Julius Otto Grimm, p. 36, a Google Books Johannes Brahms: Life and Letters] (en anglès). Oxford, Nova York: Oxford University Press, 1997, p. 36. ISBN 0-19-924773-0. OCLC 36316001.
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 54, pàg. 1580. (ISBN-84-239-4554-5)
* ↑ Werra, Monika. Franz-Josef Jakobi. Stadtgesellschaft im Wandel. Untersuchungen zur Sozialgeschichte Münsters im 19. und 20. Jahrhundert (en alemany), 1995, p. 357–394.
* 1 2 Baker, Theodore; Remy, Alfred. Baker's Biographical Dictionary of Music and Musicians (en anglès). 3a edició. Nova York: Schirmer, 1919, p. 339. OCLC 752566 [Consulta: 10 febrer 2008].
* ↑ «Occasional Notes» (en anglès). The Musical Times. Novello, vol. 47, núm. 757, 01-03-1906, pàg. 174–8, especialment la 175 [Consulta: 9 gener 2009].
* ↑ Frisch, Walter. [Julius Otto Grimm, p. 7, a Google Books Brahms: The Four Symphonies] (en anglès), p. 7–10.
* ↑ (anglès) Dwight, John Sullivan (Revista publicada el 1871). Dwight's Journal of Music: A Paper of Art and Literature, volumes 29-30, 1869-71 a Google Books. Houghton, Mifflin. 29(1): 6 (27 de març de 1869).
# Julius Pellegrini

Julius Pellegrini (Milà, 1 de gener de 1806 - Múnic, 12 de juny de 1858) va ser un cantant d'òpera italià (baix).
A l'edat d'onze anys ingressà en el Conservatori de la seva ciutat nadiua i als setze fou contractat per l'empresa del Teatre Carigniano de Torí, sent poc temps després cridat a Múnic com a primer baix. Dissolta la companyia d'òpera italiana, aprengué l'alemany i entrà en l'Òpera Reial de Múnic amb la mateixa feina, que va mantenir fins al final de la seva vida, fent també diverses gires per Itàlia i Anglaterra. A més, era el primer baix, de la Capella Reial i el 1824 amb Clementine Pellegrini (1797-1845), també cantant d'òpera pertanyent a la nissaga Moralt. El seu net era el violinista Alfred Pellegrini (1887-1962). El 1854 es va retirar.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 140. (ISBN 84-239-4543-X)
# Julius Stahlknecht

Julius Stahlknecht (Posen, 1817 - Berlín, 1892) fou un violinista i compositor polonès.
Fou deixeble de Drews i Friedrich Wranitzky a Berlín i va pertànyer a l'orquestra del teatre Reial i a la música del rei. Donà multitud de concerts amb el seu germà Adolph, i més tots dos formant un trio amb el pianista Wilhelm Steifensand (endavant amb Albert Loeschhorn) i, a banda de diverses fantasies sobre motius de les òperes més populars en la seva època, va compondre lieder i diverses obres per a violoncel i piano, entre elles una Serenata espanyola.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 953 (ISBN 84 239-4556-1)
# Glyptothorax fuscus

Glyptothorax fuscus és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,1 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les conques dels rius Chao Phraya i Mekong.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Rainboth, W.J. 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# August Manns

Sir August Friedrich Manns (Stolzenberg prop de Stettin, 12 de març de 1825 – Londres, 1 de març de 1907) fou un director musical alemany. Perfeccionà els seus estudis amb un professor d'Elbing. Després entrà en una banda militar de Danzig com a clarinet, però on assolí el renom fou en l'orquestra Kroll de Berlín, en la que ingressà com a solista de violí. Resta algun temps Königsberg (avui Kaliningrad) de director d'una banda militar, i el 1854 passà a Londres de segon director de l'orquestra del Crystal Palace, de la que fou primer director el 1855, després d'haver dirigit altres orquestres a Lemington, Edimburg i Amsterdam. Mercès a la seva encertada direcció adquirí aquella orquestra un renom universal. Des de 1883 fins al 1900, dirigí els grans festivals Händel, i el 1904 se'l recompensà amb el títol de sir.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 942 ISBN 84-239-4532-4

## Enllaços externs

* Obres de August Manns al Projecte Gutenberg.
# Feia ranta

Feia ranta és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 1,4 cm de longitud total i les femelles 1,58.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic que viu entre 2-7 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Vietnam.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1959. Gobioid fishes of the families Gobiidae, Periophthalmidae, Trypauchenidae, Taenioididae and Kraemeriidae of the western Indian Ocean. Ichthyol. Bull. J. L. B. Smith Inst. Ichthyol. Núm. 13. 185-225.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Winterbottom, R., 2003. Feia ranta, a new species of gobiid fish (Acanthopterygii; Perciformes) from Vietnam. Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 7 (núm. 3): 97-102.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Nguyen, N.T. i V.Q. Nguyen, 2006. Biodiversity and living resources of the coral reef fishes in Vietnam marine waters. Science and Technology Publishing House, Hanoi.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Christian Friedrich Endter

Christian Friedrich Endter (1728-1793) fou un organista i compositor alemany. Estudià la música i aprengué a tocar el piano a Hamburg sota la direcció de l'organista Pfeiffer i de Carl Kunzen. Tenint a penes divuit anys (1746), fou nomenat organista a Buxtehude (Hannover), i 10 anys més tard passà a desenvolupar la mateixa plaça en l'església luterana d'Altona. Va escriure una col·lecció de cançons amb el títol de Lieder zum Scherz und Zeitvertrich (Hamburg, 1757) i una cantata amb lletra llatina que s'executà a Altona amb motiu de la coronació del rei Cristià VII de Dinamarca (1767).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 47 ISBN 84-239-4519-7
# Christian Friedrich Nohr

Christian Friedrich Nohr (Langensalza (Turíngia), 7 d'octubre de 1800 - Meiningen, 5 d'octubre de 1875) fou un violinista i compositor alemany.
Fou un dels millors deixebles de Louis Spohr, i estudià composició amb Umbreit i Hauptmann. En la seva joventut va formar part duna orquestra de músics ambulants, però després degut a la protecció que li dispensà la princesa de Lobenstein, va poder estudiar amb bons mestres, com als anteriorment citats. L'any 1830, després de diverses gires artístiques, ingressà com a director de concerts en la capella del duc de Meiningen.
A més de molts lieder i música instrumental, va compondre les òperes Der Alpenhjrt, Liebeszauber, Die wunderbaren Lichter, Die vierjährige Posten, i els oratoris Martín Luther, Frauenlob, i Helvetia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 981 (ISBN 84-239-4538-3)
# Chrysobrycon

Chrysobrycon és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Chrysobrycon hesperus (Böhlke, 1958)
* Chrysobrycon myersi (Weitzman & Thomerson, 1970)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Böhlke, J. E. 1958. Studies on fishes on the family Characidae.--Núm. 14. A report on several extensive recent collections from Ecuador. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 110: 1-121, Pls. 1-7.
* ↑ Weitzman, S. H. & Thomerson, J. E. 1970. A new species of glandulocaudin characid fish, Hysteronotus myersi, from Peru. Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 4) v. 38 (núm. 8): 139-155.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0-471-25031-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)