OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eufem (fill de Posidó)

D'acord amb la mitologia grega, Eufem (en grec antic Εύφημος), va ser un heroi, fill de Posidó i de la nimfa Europa, filla de Tici. El seu pare li concedí el poder de caminar sobre les aigües.
Participà en l'expedició dels argonautes, i quan anaven a passar per les illes Simplègades, Eufem, des de la nau Argo, va deixar anar el colom que havia de donar a conèixer als navegants la sort que els esperava. A la llacuna Tritònida, a Líbia, Eufem rep del rei Eurípil, (o del déu Tritó), una gleva de terra màgica que presagiava l'anada dels seus descendents a la Cirenaica. De fet, Batos passa per ser descendent seu. Finalment, Eufem va llençar la gleva de terra sagrada al mar i això va fer sorgir l'illa de Tera.
Es va casar amb Laònome, germana d'Hèracles. Amb Màlaca de Lemnos, va engendrar Leucòfanes, avi de Batos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 183. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 87. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Eufemia Cabrera de Roa

Eufemia Cabrera de Roa o, abans, de Borda (Bogotà, 3 de setembre de 1842 - 14 de gener de 1915) va ser una escriptora, periodista i mestra colombiana.
Nascuda a Bogotà el 3 de setembre de 1842. Va casar-se en primeres núpcies amb l'historiador José Joaquín Borda, i en segones amb Jorge Roa, conegut per haver estat editor de la Biblioteca Popular.
Cabrera és inclosa dintre del grup d'escriptores anomenades de «fi de segle», amb altres com Priscila Herrera de Núñez, Herminia Gómez Jaime, Concepción Jiménez de Araújo, Ester Flórez Álvarez o Julia Jimeno de Pertuz. Estimulada pel seu primer marit va escriure alguns articles i poesies utilitzant el pseudònim «Rebeca», que es van publicar als diaris dirigits per Borda. Aquests escrits consistien, en l'àmbit periodístic, en semblances i necrologies, i en el literari en poesies i articles en prosa, que hom afirma que gaudien de la mateixa qualitat que altres autores contemporànies. Un dels seus relats és Un caballero español, que sembla voler basar-se en l'època de la conquesta espanyola d'Amèrica, que explica les desavinences entre un adelantado i un dels capitans que té a les seves ordres. Més tard ajudà el seu segon marit en la col·lecció de materials que va utilitzar per a la Biblioteca Popular.
També va ser directora del col·legi femení La Merced, càrrec que va ocupar fins a 1881.
Va morir a la seva ciutat natal el 14 de gener de 1915.

## Referències

* 1 2 3 4 Otero Muñoz, Gustavo. Resumen de historia de la literatura colombiana (en castellà). Bogotà: Librería Voluntad, 1945, p. 295.
* 1 2 Varias cuentistas colombianas (en castellà). Bogotà: Editorial Minerva, 1936, p. 6, 11-12.
* ↑ Agudelo Ochoa, Ana María; Calle Orozco, Juan Pablo «Mujeres escritoras en la prensa literaria del siglo XIX». Agenda Cultural Alma Máter. Universidad de Antioquía, núm. 201, 2013.
* ↑ Acosta de Samper, Soledad. La mujer en la sociedad moderna (en castellà). París: Garnier Hermanos, 1895, p. 417.
* ↑ Acosta de Samper, Soledad et al. Escritoras colombianas del siglo XIX (en castellà). Bogotà: Fundación Editorial Epígrafe, 2003, p. 10-11.
* ↑ Leyes expedidas por la Asemblea Legislativa del Estado Soberano de Cundimarca en 1881 (en castellà). Bogotà: Imprenta de Medardo Rivas, 1882, p. 30-31.
# Can Bonhivern

Can Bonhivern o Can Mogas és una masia gòtica de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil, es tracta d'una masia amb planta baixa, pis i tres cossos perpendiculars a la façana, igual que el carener de la teulada amb dos vessants.
L'estructura original de l'edifici ha estat modificada pel vessant esquerra. Aquesta remodelació ha malmès el conjunt com a tal, encara que la masia conserva molt bé el portal de mig punt adovellat i les dues finestres d'estil gòtic -ambdues amb la llinda treballada en forma d'arc conopial amb lobulacions-. La finestra situada al damunt del portal presenta les impostes esculpides amb quatre rostres; l'ampit ha estat suprimit per convertir la finestra en un petit balcó.
Altres obertures han estat realitzades posteriorment degut a la subdivisió de l'edifici en diversos habitatges.

## Referències

* ↑ «Antiga masia de Can Bonhivern de Vilassar de Dalt». estimadaterra.wordpress.com. [Consulta: 2 abril 2020].
* 1 2 3 «Can Mogas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Eugenio Gómez

Eugenio Gómez (Alcañices, Zamora, 1892 - ?) fou un organista i compositor castellà.
Fou organista per oposició de la Catedral de Sevilla i professor honorari del Conservatori de Madrid. Publicà un Ofertori per a dos orgues, sonates, fantasies per a piano, melodies, etc. És autor de l'obra, considerada com a clàssica, que porta per títol Repertorio de organistas. Entre altres alumnes a Sevilla tingué José Miró i Anoria.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 849 (ISBN 84-239-4535-9)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 26, pàg. 544 (ISBN 84-239-4526-X)
# Can Salvet

Can Salvet és una masia de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil, es tracta d'una masia formada per la una planta baixa, pis i coberta amb una teulada amb dos vessants, presentant un carener perpendicular a la façana. Al conjunt destaca, especialment, el portal amb arc de mig punt adovellat, i les finestres que presenten la llinda, l'ampit i els brancals de pedra -en alguns casos pintats per sobre-.
Algunes ampliacions més tardanes a la construcció inicial han modificat lleugerament el seu aspecte primer -especialment l'edifici adossat a la façana posterior-. Actualment, la masia ha quedat envoltada pels nous blocs de pisos que s'han construït a la Riera.

## Història

A la façana hi ha un rellotge de sol sobre el que hi ha escrita la data "1829".

## Referències

* 1 2 3 «Can Salvet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Crossocheilus namlenensis

Crossocheilus namlenensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ van Hasselt J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35). 130-133.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 2001. Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. The World Bank. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), Juny: i-iii + 1-123 + 1-18.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Luciano Xavier Santos

Luciano Xavier Santos (Lisboa, 1734 — Lisboa, 2 de febrer de 1808) fou un organista i compositor portuguès.
Fou organista de Bemposta, músic de cambra de l'infant En Pere (després Pere III) i professor del rei Josep I. es distingí en la música dramàtica i en la religiosa.
A més dels oratoris Isaacco (1763) i La passione de Gesu Christo (1783), va compondre les òperes següents, quasi totes cantades en els teatres d'Ajuda i Queluz.
* Le grazie vendicate, Gli osti esperide (1764);
* La danza (1766);
* Il Paladio conservato (1779);
* Alcide Albinio (1778);
* Palmira di Tebe (1781);
* Erione (1783);
* Ercole sul Tago (1785);
* Il re pastore (1793).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1161 (ISBN 84 239-4554-5)
# Josephine de Reszke

Josephine de Reszke (Varsòvia, 4 de juny de 1855 - 22 de febrer de 1891) fou una soprano dramàtica polonesa.
Després d'una sèrie ininterrompuda de triomfs en les principals escenes del món, es retirà del teatre al contraure matrimoni amb el comte de Kronenburg, de Varsòvia, ciutat en què morí en donar a llum el seu segon fill.
El compositor Massenet li confià l'estrena de les seves òperes Le Roi de Lahore, el difícil rol de Sita, i l'Hérodiade.
Era germana dels també cantants d'òpera Eduard i Jean.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 159 (ISBN 84-239-4579-0)
# Escut de Vallgorguina

L'escut oficial de Vallgorguina té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot un escussó de sable amb un mont floronat d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de març de 1991 i publicat al DOGC el 15 d'abril del mateix mes amb el número 1430.
El sautor o creu de Sant Andreu és l'atribut del patró de la localitat. Al centre s'hi veuen les armes parlants dels barons de Montclús, senyors del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Vallgorguina.» (pdf). DOGC núm. 1430. Generalitat de Catalunya, 15-04-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Mercedes Gamero

Mercedes Gamero (Viladecans, 1976) és una productora espanyola, coneguda especialment per la seva participació en Planet 51 (2009), Coneixeràs a l'home dels teus somnis (2010), Intruders (2011), i Mindscape (2013).
Mercedes Gamero és, a més, un dels fundadors de la companyia productora de cinema espanyol Atresmedia Cine.Això li ha portat a produir la majoria de pel·lícules d'aquesta companyia, ja si les pel·lícules fossin propietat de Atresmedia o que aquesta participés en col·laboració amb altres companyies. És filla del mort actor espanyol Antonio Gamero.

## Filmografia
### Productora

* Al final del camino (2009)
* Fugida de cervells (2009)
* Pagafantas (2009)
* Pájaros de papel (2010)
* Que se mueran los feos (2010)
* Lope (2010)
* No controles (2010)
* Tres metres sobre el cel (2010)
* Torrente 4: Lethal crisis (2011)
* No lo llames amor... llámalo X (2011)
* Lo contrario al amor (2011)
* Intruders (2011)
* Fuga de cerebros 2 (2011)
* XP3D (2011)
* Tengo ganas de ti (2012)
* Fin (2012)
* El cos (2012)
* Els últims dies (2013)
* Combustión (2013)
* Futbolín (2013)
* Tres 60 (2013)
* 3 bodas de más (2013)
* Zipi y Zape y el club de la canica (2013)
* La gran familia española (2013)
* Kamikaze (2014)

### Productora associada

* Sin noticias de Dios (2001)
* La caja 507 (2002)
* Al sur de Granada (2002)
* Coneixeràs a l'home dels teus somnis (2010)
* Extraterrestre (2011)

### Productora executiva

* Planet 51 (2009)
* No controles (2010)
* Grand Piano (2013)

### Sèries de televisió

* Pàgina de successos (1985) …. actriu (interpreta a Olivia)
* Adolfo Suárez (2010) …. productora
* La última guardia (2010) .... productora
* La piel azul (2010) …. productora
* El Gordo: una historia verdadera (2010) …. productora executiva
* No soy como tú (2010) …. productora
* Raphael: una historia de superación personal (2010) …. productora
* La princesa de Éboli (2010) …. productora
* Sofía (2011) …. productora
* Rescatando a Sara (2012) …. productora
* Tormenta (2013) …. productora
* El corazón del océano (2011-2014) …. productora

## Referències

* ↑ «Mercedes Gamero, Directora General de Atresmedia Cine, única representante española entre las 50 mujeres más influyentes internacionalmente según la revista Variety» (en castellà), 08-03-2018. [Consulta: 26 agost 2021].
* ↑ AV451, Redacción. «Atresmedia Studios integra a Atresmedia Cine, con Mercedes Gamero como máxima responsable del área cinematográfica» (en castellà), 28-02-2019. [Consulta: 26 agost 2021].
# Museu de Mallorca

El Museu de Mallorca és un museu amb una exposició permanent sobre història i art de Mallorca i amb una part dedicada a exposicions temporals.
Està situat a l'antiga casa pairal dels Togores i, més tard, dels Villalonga, al barri antic de Palma, popularment conegut com a Ca la Gran Cristiana, en referència a Catalina Zaforteza i de Togores, una de les més eminents col·laboradores amb el carlisme mallorquí, la qual va habitar el casal al segle xix.
És un edifici construït al segle xvi mitjançant la unió de diversos habitatges. L'edifici va ser adquirit per l'ajuntament de Palma el 1968 i cedit a l'estat per convertir-lo en museu, fet que es va produir el 1976, quan va obrir les portes al públic. En un dels seus patis, el central, es van trobar les restes de la considerada com la primera casa musulmana identificada a l'illa. Té una alçada de tres pisos, un portal principal amb arc de mig punt, una planta noble amb balcons d'estil barroc i unes golfes amb finestres d'estil gòtic.
El 2010, es va reprendre una excavació subterrània que s'havia dut a terme al centre de Palma a la fi dels anys 1960, i que va continuar els 1980. S'hi revelaren les estructures d'un taller musulmà de ceràmica pertanyent a l'època almoràvit.
El 23 de juliol de 2015 el museu va reobrir en part després de sis anys d'obres de remodelació de la seva seu.
L'any 2019 va acollir per al seu tractament les àmfores que es van poder rescatar de les restes d'un vaixell romà trobat a la badia de Palma, davant de Can Pastilla, i que s'hi havia enfonsat feia 1.700 anys a causa d'un accident. La nau duia vi, oli o salses de peix des del sud de la península Ibèrica en direcció a Roma, i les cent àmfores que se'n van poder rescatar estaven segellades i molt ben conservades. Aquesta troballa formava part de la primera excavació arqueològica submarina a l'illa, coordinada per un equip d'arqueòlegs.

## Referències

* ↑ Font, Margarida «Palma, ciutat de patis». Sàpiens [Barcelona], núm. 72, 10-2008, p. 67-69. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «Museu de Mallorca». MallorcaRutes, 2008. [Consulta: 12 febrer].
* 1 2 Govern de les Illes Balears. «Museu de Mallorca». Conselleria de turisme de les Illes Balears. [Consulta: 12 febrer 2011].
* ↑ Miralles Climent, Josep. «Catalina Zaforteza i de Togores». Diccionari Biogràfic de Dones, 2009. Arxivat de l'original el 2019-04-08. [Consulta: 12 febrer].
* ↑ Museu de Mallorca. «D 'interès general». Arxivat de l'original el 2011-01-06. [Consulta: 12 feb].
* ↑ Díaz, M. «Los restos islámicos del Museu de Mallorca volverán a ser excavados (trad.:Les restes islàmics del Museu de Mallorca tornaran a ser excavats)» (en castellà). Última Hora Noticias, 24-02-2010.
* ↑ Efe «La meitat del Museu de Mallorca reobre després d'una reforma de 7,5 milions d'euros». Ara Balears, 23-07-2015 [Consulta: 24 juliol 2015].
* ↑ Vallés, M. Elena «Rescatan cien ánforas de un barco romano hundido hace 1.700 años frente a Can Pastilla» (en castellà). Diario de Mallorca, 26-09-2019 [Consulta: 7 octubre 2019].
# Museu de Tortosa

El Museu de Tortosa és un equipament cultural inaugurat l'any 2012, i hereu de l'antic museu creat l'any 1900 a partir de les troballes de Joan Abril i Guanyabens.
Segons resolució del 14 de maig de 2014 del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya el Museu de Tortosa s'inscriu al Registre de Museus de Catalunya amb la categoria de museu comarcal. El centre forma part de Xarxa Territorial de Museus de les Comarques de Tarragona i les Terres de l'Ebre.
Està ubicat a l'antic escorxador de Tortosa, obra modernista de l'arquitecte Pau Monguió i Segura, construïda entre els anys 1906 i 1908 i que va funcionar com a escorxador fins al 1997. L'edifici destaca per la forma i el colorisme, inspirats en l'arquitectura mudèjar. Està construït amb basaments de pedra, maçoneria arrebossada, obra vista de maó, ceràmica i teula vidriada. Està situat a la vora del riu i, és que de fet, es va construir guanyant terrenys a l'Ebre a la darreria del segle xix vora el barri de Remolins.
La sala d'exposicions permanent ocupa una superfície aproximada de 600 m2, distribuïda en un espai a dos nivells. Hi ha un total de sis àmbits on s'expliquen la història de Tortosa i la del seu territori d'influència, des de la prehistòria fins a l'actualitat. Així en el primer nivell s'hi troba: I-Els orígens, II-Els ibers, III-La Dertosa romana i IV-Turtuxa; i en el segon nivell: V-Al centre de la Corona d'Aragó i VI-La Modernitat.
El desembre de 2024 el Museu fa realitat una primera ampliació de les instal·lacions amb l'estrena d'una sala dedicada a l’escultor Agustí Querol i als pintors Antoni Casanova i Francesc Gimeno.
Dintre del recinte també hi ha la Sala d'exposicions Antoni Garcia, dedicada a mostres temporals i inaugurada l'any 2007.

## Referències

* ↑ Moreso, Lurdes. «Tortosa torna a tenir museu». El Punt Avui, 07-08-2012. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ Resolució CLT/1462/2014, de 14 de maig, per la qual s'inscriu un museu al Registre de Museus de Catalunya (DOGC, núm. 6.651, de 26/06/2014).
* ↑ «Escorxador de Tortosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Vegeu també

* Arxiu Comarcal del Baix Ebre
* Jesús Massip i Fonollosa

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del Museu de Tortosa
* Museu de Tortosa Arxivat 2016-05-05 a Wayback Machine.
# Mutual Mèdica de Catalunya i Balears

Mutual Mèdica és una entitat asseguradora sense ànim de lucre, amb la raó social Mutual Médica de Catalunya i de Balears, Mutualitat de Previsió Social a Prima Fixa, que es va constituir el 18 de novembre de 1920 com a mutualitat de previsió social del Sindicat de Metges de Catalunya. Inicialment tenia dos rams de previsió, una "Secció d'Invalidesa" i una "Secció de Vida", per a donar protecció als metges en el cas de patir alguna incapacitat laboral, així com per a evitar que la família quedés desemparada en cas de defunció. L'any 1930 es varen ampliar les prestacions amb una secció per malalties i invalideses temporals anomenada "Trenta Primers Dies", i porteriorment una "Secció d'Orfanesa"
L'entitat va operar inicialment en l'àmbit de Catalunya i les Illes Balears, estenent a partir de 2002 la seva actuació a tot Espanya.
Actualment també s'ofereix com a alternativa al Règim Especial dels Treballadors Autònoms (RETA) de la Seguretat Social per a metges autònoms. Tot i que aquesta prestació estava limitada als metges de Catalunya i les Illes Balears, a partir de l'any 2007 es va ampliar a tot el territori espanyol. El Consell d'Administració està format per metges escollits en Assemblea General.
La seva seu és al Casal del Metge, situat a la Via Laietana, 31 de Barcelona. Aquest edifici fou encarregat pel Sindicat de Metges de Catalunya el 1930, i projectat pels arquitectes Adolf Florensa i Ferrer i Enric Catà i Catà. Es va inaugurar el 10 de desembre de 1932, i la Mutual n'és la propietària des de 1958. La fundació de la Mutual Mèdica, va tenir lloc a la Rambla de les Flors, número 16, segon pis, primera porta, domicili del Sindicat de Metges de Catalunya als anys 20.
El 1995 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva tasca de normalització lingüística del català en el col·lectiu mèdic.

## Referències

* 1 2 Boletín Oficial del Registro Mercantil BORME núm. 94, 18 de maig de 2007, 16586 Mutual Médica de Catalunya i de Balears, Mutualidad de Previsión Social a Prima Fija - Convocatoria de Asamblea general ordinaria (castellà)
* 1 2 3 Gregorich i Servat, Alfons Notícia de la Mutual Médica de Catalunya i de Balears
* ↑ Butlletí Oficial de l'Estat BOE núm. 56, 6 de març de 2002, 92636 ORDEN ECO/485/2002, de 1 de febrero, de autorización a la entidad «Mutual Médica de Catalunya i Balears, Mutualidad de Previsión Social», de la ampliación de la actividad aseguradora a todo el territorio nacional (castellà)
* ↑ El País 19 de juny de 2006 Los médicos autónomos podrán cotizar a una mutua catalana en vez de a la Seguridad Social (castellà)
* ↑ «Mutual Mèdica de Catalunya i Balears». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Mutual Mèdica Arxivat 2020-10-23 a Wayback Machine.
# Myleus knerii

Myleus knerii és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Maroni a la Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ Müller, J. & F. H. Troschel 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1): 81-99 + Zu pag. 99 (foldout).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F. 1881. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerika's. II. Denkschriften der Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften in Wien v. 43: 103-146, Pls. 1-7.
* ↑ «Myleus knerii». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Jégu, M. i G. M. dos Santos 2002: Révision du statut de Myleus setiger Müller & Troschel, 1844 et de Myleus knerii (Steindachner, 1881) (Teleostei: Characidae: Serrasalmidae) avec une description complémentaire des deux espèces. Cybium v. 26 (núm. 1): 33-57.
* Jégu, M. 2003. Serrasalminae (Pacus and piranhas). p. 182-196. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Keith, P., P.-Y. Le Bail i P. Planquette 2000. Atlas des poissons d'eau douce de Guyane (tom 2, fascicle I). Publications scientifiques du Muséum national d'Histoire naturelle, París: 286 p.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.