OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aleksandr Famintsín

Aleksandr Serguéievitx Famintsín rus: Александр Сергеевич Фаминцын (Kaluga, Imperi Rus, 24 d'octubre de 1841 - Lígovo, actual Óblast de Leningrad, 6 de juliol de 1896) fou un compositor i crític musical rus.
Primer estudià ciències naturals en la universitat de la seva vila natal, però no tardà a dedicar-se per complet a la música, i tingué com a mestres a Vogt, a Sant Petersburg: i a Hauptmann i Ernst Friedrich Richter a Leipzig, i en Seifriz, a Löwenberg. El 1865 fou nomenat professor d'història de la música del Conservatori de Sant Petersburg, càrrec que conservà fins al 1872, i des de 1870 ocupà la secretària de la Societat Imperial de Música.

## Obres

* Sardanapal, òpera (1875), estrenada a Sant Petersburg.
* Uriel Acosta, òpera (1883), estrenada a Sant Petersburg.
* Rapsòdia russa, per a violí i orquestra.
* Dos Quartets, per a instruments d'arc.
* Peces per a piano.
* Una Col·lecció de cants infantils russos, a una i tres veus.
* Bajan, melodies de l'Europa Occidental, amb text rús.
Dirigí la revista L'Estació Musical de Moscou i, a més de nombrosos articles de crítica musical, publicà:
* Els déus dels antics eslaus, (1884).
* Els cantors ambulants a Rússia (1889).
* L'antiga gamma de l'Indo-Xina, (1889).
* La gusla, (1890).
* La domra i altres instruments anàlegs, (1891), monografia de singular importància, de la historiografia instrumental eslava.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 211 (ISBN 84-239-4523-5)
# Raoul Daufresne de la Chevalerie

El baró Raoul Constantin Joseph Ghislain Daufresne de la Chevalerie (Bruges, 17 de març de 1881 - Uccle, 25 de novembre de 1967) va ser un esportista belga, que es dedicà principalment a l'hoquei sobre herba i al futbol, que va competir a començaments del segle xx. També fou comandant en cap de les Forces belgues lliures al Regne Unit durant la Segona Guerra Mundial.

## Carrera esportiva

Daufresne de la Chevalerie va jugar com a davanter al Cercle Brugge entre 1903 i 1907. Alhora, entre 1905 i 1907 fou president del club, succeint a Leon De Meester. El 1907 va deixar el Cercle per fitxar per l'equip rival, el Club Brugge. En total va jugar 98 partits a la primera divisió i va fer 13 gols.
Practicà altres esports, com l'hípica, l'hoquei sobre herba i el tennis.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de bronze com a membre de l'equip belga en la competició d'hoquei sobre herba. També va ser entrenador de la selecció belga de futbol, que va penjar-se l'or.

## Carrera militar

Durant la Primera Guerra Mundial, Daufresne de la Chevalerie va servir com a oficial d'infanteria i va acabar la guerra com a capità. En acabar la guerra va deixar l'exèrcit per continuar les seves activitats esportives i dedicar-se al comerç. Amb l'esclat de la Segona Guerra Mundial va ser nomenat comandant de la 17a Divisió. Després que els alemanys ocupessin Bèlgica, va ser capturat, però fou ràpidament alliberat i va fugir al Regne Unit. Allà fou comandant en cap de les Forces belgues lliures entre 1941 i 1942. Després de la guerra, va ser breument agregat militar a Txecoslovàquia i posteriorment es va retirar de l'exèrcit.

## Bibliografia

* Decat, Frank. De Belgen in Engeland 40/45: de Belgische strijdkrachten in Groot-Brittannië tijdens WOII. Tielt: Lannoo, 2007. ISBN 978-90-209-6981-8.
* De Vos, Luc. «The Reconstruction of Belgian Military Forces in Britain, 1940-1945». A: Europe in exile : European exile communities in Britain 1940-45. 1a. Nova York: Berghahn, 2001. ISBN 1-57181-503-1.

## Referències

* ↑ Fiche du joueur sur le site cerclemuseum.be
* ↑ «Biographie succincte sur le site cerclebrugge.be». Arxivat de l'original el 2011-05-26. [Consulta: 17 setembre 2017].
* 1 2 3 «Raoul Daufresne de la Chevalerie Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 17 setembre 2017].
* ↑ Carrière militaire sur le site Generals.dk
# Crossocheilus kalliurus

Crossocheilus kalliurus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Mekong.

## Referències

* ↑ van Hasselt J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35). 130-133.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Harvard University Press

Harvard University Press (HUP) és una editorial que va establir el 13 de gener de 1913 com a divisió de la Universitat Harvard i es va centrar en la publicació acadèmica. És membre de l'Association of American University Presses. Després de la jubilació de William P. Sisler el 2017, la universitat va nomenar director George Andreou.
La premsa manté oficines a Cambridge, Massachusetts, a prop de Harvard Square i a Londres, Anglaterra. La premsa va cofundar la distribuïdora TriLiteral LLC amb la MIT Press i la Yale University Press. TriLiteral es va vendre a LSC Communications el 2018.
Entre els autors destacats publicats per HUP figuren Eudora Welty, Walter Benjamin, E. O. Wilson, John Rawls, Emily Dickinson, Stephen Jay Gould, Helen Vendler, Carol Gilligan, Amartya Sen, David Blight, Martha Nussbaum, i Thomas Piketty.
The Display Room a Harvard Square, dedicada a vendre publicacions de HUP, es va tancar el 17 de juny de 2009.

## Editorials relacionades, segell editorial i sèries

HUP és propietària del segell editorial Belknap Press, que va inaugurar al maig de 1954 amb la publicació de la Harvard Guide to American History. La sèrie de llibres de la Biblioteca John Harvard es publica sota el segell editorial Belknap.
Harvard University Press distribueix la Biblioteca Loeb Classical i és l'editor de la Biblioteca I Tatti Renaissance, la Biblioteca medieval Dumbarton Oaks i la Biblioteca clàssica Murty de l'Índia.
És diferent de la Harvard Business Press, que forma part de la Harvard Business Publishing i de la independent Harvard Common Press.

## Premis

La seva publicació de 2011 Listed: Dispatches from America's Endangered Species Act de Joe Roman va rebre el premi Rachel Book Carson Environment de 2012 de la Society of Environmental Journalists.

## Referències

* ↑ «As Many Books as Possible Short of Bankruptcy». [Consulta: 28 gener 2015].
* ↑ «New director for Harvard University Press». [Consulta: 14 juliol 2017].
* ↑ «TriLiteral». Arxivat de l'original el 2019-12-02. [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ «LSC Buys TriLiteral; Turner Purchases Gürze Books». PublishersWeekly.com. [Consulta: 8 juliol 2018].
* ↑ «Last Chapter». Harvard Magazine [Consulta: 2 desembre 2010].
* ↑ Bridenbaugh, Carl «For Explorers of Our Past: Harvard Guide to American History». , 09-05-1954.
* ↑ Roman, Joe. Listed: Dispatches from America's Endangered Species Act. Harvard University Press, 2011. ISBN 9780674061279.
* ↑ «Winners: SEJ 11th Annual Awards for Reporting on the Environment». Society of Environmental Journalists, 17-10-2012. Arxivat de l'original el 24 d’agost 2017. [Consulta: 15 juliol 2017].

## Bibliografia

* Hall, Max. Harvard University Press: A History. Cambridge, MA: Harvard University Press, 1986. ISBN 978-0-674-38080-6. Arxivat 2018-08-08 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Harvard University Press - Lloc web oficial
# Alburnus heckeli

Alburnus heckeli és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al curs superior del riu Tigris.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Battalgil, F. 1943. Tüukiye'de yeni tatli su baliklari. Nouveau poissons des eaux douces de la Turquie. Rev. Fac. Sci. Univ. Istanbul (Sér. B: Sci. Nat.) v. 9 (núm. 2): 126-133.
* Bogutskaya, N.G., 1997. Contribution to the knowledge of leuciscine fishes of Asia Minor. Part 2. An annotated check-list of leuciscine fishes (Leuciscinae, Cyprinidae) of Turkey with descriptions of a new species and two new subspecies. Mitt. Hamb. Zool. Mus. Inst. 94:161-186.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Francisco de Peraza I

Francisco de Peraza I (Salamanca, 1564 - Sevilla, 23 de juny, 1598). Germà més jove de Jerónimo de Peraza I i un intèrpret excepcionalment precoç.
Segons el pintor Francisco Pacheco en el seu llibre Libro de descripción de verdaderos retratos (Sevilla, 1599), natural de Salamanca, més segons altres, d'Ajofrín, poble de la jurisdicció del Capítol de Toledo. Els seus pares eren ambdós músics i el pare un gran intèrpret de xeremia. La família restà a València al servei dels Ducs de Calabria, des d'on passaren a Salamanca, i després, pel que sembla a Toledo. Tota la família Peraza vivia a Toledo, on rebien educació musical els seus fills, quan Francisco, segons relata Pacheco, va créixer fins a l'edat de divuit anys, i aquest anà a fer oposició d'organista de Sevilla amb els majors homes del seu temps, l'examen del qual, per ser molt entès en música, es trobà amb l'il·lustríssim cardenal Rodrigo de Castro.., hi havent vist que en l'oposició el mestre de capella Francisco Guerrero donava als opositors feines molt dificultoses de música, i que amb prou feines s'ajustaven, i que arribant a Francisco Peraza feia tantes diferencies vers el que Guerrero havia demanat, que procedia en infinit amb admiració dels circumstants, jutjant que era gracia natural.., sense més oposició feu instancia que se li donés el càrrec amb més de 200 ducats de fàbrica, i tots en Capítol unànime votaren. Això succeïa el 1582.
Als dos anys, el salari de Peraza s'havia incrementat substancialment; el 6 de juny es va adjudicar altres 1.000 reals anualment, la qual cosa li va donar un estipulació estretament en línia amb la de Guerrero. El mestre de capella va abraçar-lo generosament i va exclamar que tenia un àngel a cada dit. Philippe Rogier, el mestre de capella a Felip II, també el va mantenir molt alt. Com que era àmpliament demandat, Peraza sovint va perdre els papers i el capítol el va acomiadar el 27 de juny de 1590 per una absència llarga i no autoritzada, però el va restablir a finals d'aquest any.
Va ser l'únic organista espanyol de l'època que va conservar el retrat. Les nombroses composicions - teclats, villancicos, chanzonetes, motetes i sainetes (música de teatre), esmentades per Pacheco, el seu primer biògraf, ja no existeixen. La identitat de Pedraza o Peraza que va compondre una sola peça d'òrgan supervivent va substituir 'Medio registro alto, Tono I' (teclat dividit, 1ª manera), imprès en un manuscrit de l'Escorial del segle xvii a Antología de organistas clásicos ha estat disputada. Els nombrosos passatges seqüencials de la mà dreta donen a l'obra un sabor barroc, que situa Francisco de Peraza abans del seu temps si és veritablement seu.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 528. (ISBN 84-239-4543-X)
# Escut de Bellús

L'escut de Bellús és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Bellús (la Vall d'Albaida). Té el següent blasonament:
| « | Escut partit. Al primer, d'atzur, tres faixes d'or. Al segon, de gules, vuit besants d'or posats dos-dos-dos i dos. Timbrat amb corona de marquès | » |

## Història

L'escut va ser aprovat pel Decret 2.478/1963, de 7 de setembre, publicat al BOE núm. 240, de 7 d'octubre de 1963.
S'hi representen les armes compostes dels Bellvís de Montcada, marquesos de Bèlgida i senyors de Bellús.

## Referències

* 1 2 «Decreto 2478/1963, de 7 de septiembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Bellús, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 240, 07-10-1963, pàg. 14.319 [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «La nostra vila». Ajuntament de Bellvís. [Consulta: 30 desembre 2022].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
# Escola de Viticultura Mercè Rossell i Domènech

L'Escola de Viticultura i Enologia Mercè Rossell i Domènech és un centre fundat l'any 1987 a la propietat d'Espiells, en el terme de Sant Sadurní d'Anoia, mitjançant un acord entre la propietat, l'Ajuntament i la Diputació de Barcelona. Actualment l'escola està adscrita a l'Institut Català de la Vinya i el Vi del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya.

## Vegeu també

* Mercè Rossell i Domènech

## Referències

* ↑ Joan Maria Romaní i Olivé Diccionari del vi i del beure Barcelona: Edicions de La Magrana, 1998. Col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. ISBN 84-8264-131-X, plana 105.
* ↑ Plataforma Moodle Arxivat 2013-06-13 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* «Escola de Viticultura i Enologia Mercè Rossell i Domènech». Institut Català de la Vinya i el Vi. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 març 2013].
# Àrsia

L'àrsia o àrsina (del llatí arsio, "cremar") era un dels mals usos que els nobles aplicaven sobre la pagesia servil catalana durant l'edat mitjana. L'àrsia obligava a la família pagesa a qui se li hagués cremat el mas a entregar un terç dels béns mobles que li quedessin al seu senyor feudal, com a càstig per la seva negligència.
Ja existia un precedent semblant en la legislació dels temps visigòtics, però és a partir del segle xi que aquest mal ús es troba aplicat a Catalunya. El 1486 la Sentència Arbitral de Guadalupe va incloure l'àrsia a la llista de mals usos tradicionalment aplicats sobre els serfs que a partir d'aquell moment aquests podrien anul·lar si a canvi pagaven la compensació estipulada al seu senyor.
Malgrat tot, és probable que l'aplicació efectiva de l'àrsia no hagués estat mai gaire habitual.

## Referències

* 1 2 3 4 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 65; entrada: "Àrsia"
* ↑ «Àrsia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Crisos

Crisos (en grec antic Κρῖσος) va ser un heroi grec, fundador de la ciutat de Crisa a Mísia. Descendeix d'Èac per part del seu pare Focos. La seva mare era Astèria, filla de Deíon o Deioneu, i a través d'ella, Crisos ve del llinatge de Deucalió.
Tenia un germà bessó, Panopeu, amb el que no es va entendre mai. Es diu que ja es barallaven al ventre de la seva mare. Una altra tradició deia que Crisos i Panopeu no eren germans. Crisos era fill de Focos, i Panopeu de Tirà i Asteròida.
Crisos es va casar amb Antifatia, filla de Naubol, rei de Fòcida, amb la que va tenir un fill, Estrofi, que amb Anaxíbia, germana d'Agamèmnon, va engendrar Pílades, cosí i amic d'Orestes.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 57. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 120. ISBN 9788496061972.
# Escut de Benavites

L'escut de Benavites és un símbol representatiu oficial de Benavites, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Morvedre. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. En el primer quarter, en camp d'argent, una torre del seu color, maçonada i aclarida de sable. En el segon, de gules, bordura componada d'or, amb una campana d'or al centre. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 17 de maig de 2007, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada al DOCV núm. 5.525, d'1 de juny de 2007.
S'hi inclou la Torre de Benavites, l'edifici més emblemàtic del poble i de la vall de Segó, d'estil renaixentista, que l'Ajuntament representa de manera naturalista, contràriament als usos heràldics habituals. Al costat apareixen les armes dels Roís de Corella, senyors del poble al segle xv.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
* Escuts i banderes del Camp de Morvedre

## Referències

* 1 2 «Resolució de 17 de maig de 2007, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Benavites (València)» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5.525, 01-06-2007, pàg. 23.602 [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ Ajuntament de Benavites. «La Torre de Benavites». www.benavites.es. [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ «Informació pública de l'expedient d'aprovació del projecte d'escut municipal de l'Ajuntament de Benavites» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.202, 04-03-2002, pàg. 5.453 [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 68 [Consulta: 22 octubre 2020].
# Alburnus qalilus

Alburnus qalilus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Síria.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bogutskaya, N.G., F. Kucuk i E. Unlu, 2000. Alburnus baliki, a new species of cyprinid fish from the Manavgat River system, Turkey. Ichthyol. Explor. Freshwaters 11(1):55-64.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Krupp, F. 1992. Two new species of cyprinid fishes from the Mediterranean coastal drainage basin of Syria (Pisces: Osteichthyes: Cyprinidae). Senckenb. Biol. v. 72 (núms. 1/3) [1991]: 19-25.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Francisco de Sá Noronha

Francisco de Sá Noronha (Viana do Castelo, 1823 - Rio de Janeiro, 1881) fou un compositor i violinista portuguès.
Estudià sense cap mestre, i als quinze anys marxà al Brasil, on es presentà com a concertista, fent després una excursió per Sud-amèrica i Nord-amèrica. Després residí alternativament en el Brasil i Portugal com a director d'orquestra i empresari de teatres, i morí en la més pura misèria.
Va compondre les òperes següents:
* Beatrice di Portogallo que assolí un gran èxit (1863)
* Arco de Sant'Anna, estrenada amb tanta fortuna com l'anterior (1867)
* Tagir, que agradà menys (1876)
Les operetes:
* A graça de Deus
* Epitáphio e epithalámio
* Santa Íria
* Os bohémios
* A princesa dos Cajueiros, la millor de les seves obres en aquest gènere; també va compondre himnes, fantasies, etc.

## Bibliografia

* Volum núm. 38, pàg. 1114, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4538-3)
# František Gregora

Frantisek Gregora (Netolice prop de České Budějovice, 9 de gener de 1819 – [...?], 27 de gener de 1887) fou un compositor txec.
Estudià en l'Escola Normal de Mestres de Budweis i més tard a Viena. Després tornà a Bohèmia, on actuà coma mestre de cor a Vodñanyi i Písek, dedicant-se a la composició i teoria musical. Les composicions de Gregora es distingeixen per la seva forma clàssica, habilitat contrapuntística, el seu caràcter profundament religiós.
Entre elles destaquen: cinc Misses; Te Deum, Veni Sancte Spiritus, Pare Nostre, Ofertori per a cor mixt amb acompanyament d'orquestra; Rèquiem, Cants fúnebres, etc. Com a autor de cançons tingué gran encert en la imitació del caràcter nacional: El nuviatge, El cant del caçador, La flor, i El comiat; entre els seus cors: Nitra, La nau, Cant a la natura, etc. A més, va escriure una sèrie de mètodes i estudis, quartets, fuges i un Manual d'harmonia musical.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1250 (ISBN 84-239-4526-X)
# František Tůma

František Ignác Antonín Tůma (Kostelec nad Orlicí, Bohèmia, 2 d'octubre de 1704 - Viena, Arxiducat d'Àustria, 30 de gener de 1774) fou un compositor txec del Barroc. Deixeble de Czernohorsky a Praga i de Fux a Viena. El 1741 fou nomenat compositor de cambra de l'emperadriu vídua Elisabet, però el disgust que li produí la mort de la seva esposa el 1768 influí en la seva salut, i es retirà al convent dels premonstratencs de Gera, on va fer de professor, tenint entre els seus alumnes a Thomas Frieberth i, on va morir. Va escriure més de trenta misses, entre elles dues d'inspiració verdaderament grandiosa; un Miserere, diversos responsoris i música instrumental. En l'obra Musik und Weltanschauung de O. Schmid, s'hi poden trobar algunes obres de František Tůma.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 64. pàg. 1384 ISBN 84-239-4564-2
# Franz Anton Dimmler

Franz Anton Dimmler (Mannheim, 14 d'octubre de 1753 - Múnic, 7 de febrer de 1827) fou un compositor i instrumentista alemany.
Estudià la música amb Joseph Ziwini i la composició amb Georg Joseph Vogler. El 1773 es traslladà a Múnic, on es dedicà a l'estudi del contrabaix, destacant en aquest instrument, fins al punt de què molt pocs l'avantatjaren.
Entre les seves composicions cal citar tres òperes:
* Der Guckkasten (1794);
* Die Schatzgräber (1798);
* Die Zobeljäger;
Més de 100 ballables, entre els quals destaquen Der Erste Tod; Der Erste Schäfer; Medea; Die Grazien; Ritter; Amadis, etc., i nombroses peces, simfonies, concerts i música per a guitarra, instrument que tocava molt bé.
El seu fill Antonio, fou un notable clarinetista.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 1188 (ISBN 84-239-4518-9)
# Franz Doppler

Albert Franz Doppler (Lviv, Imperi Austríac, 16 d'octubre de 1821 - Baden bei Wien, Àustria, 27 de juliol de 1883) fou un flautista i compositor polonès. De 1828 a 1831 estudià la flauta, i quan contava vint-i-un anys emprengué un viatge amb el seu germà Carles, fent-se aplaudir de tots els públics. Va escriure les òperes: El comte Benjowski (1847); Ilka (1849), Vanda (1851), Els dos hússars (1853), Alexandre Stradella, Judith.
El seu germà Carles, (1825-1900), també fou un flautista distingit, i va compondre, a més de diverses obres per aquest instrument, les òperes: El camp dels granaders (1852); El fill del desert (1854), la qual tingué un gran èxit.
També el seu nebot Árpád Doppler (1857-1927) fou un músic excel·lent.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 18, 2a part, pàg. 1994, ISBN 84-239-4581-2
# Franz Ernst Otto

Franz Ernst Otto (Königstein, 3 de juny de 1809 - Mannheim, 30 d'abril de 1842) fou un compositor alemany. Era el germà petit del conegut i també compositor Ernst Julius Otto (1809-1842). Cultivà el mateix gènere que el seu germà, i es poden citar entre les seves composicions principals els cors per a homes titulats In dem Himmel ruht die Erde, Blauer Montag, etc.,.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 40, pàg. 1064 (ISBN 84-239-4540-5)