OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fernando Monasterio Bustos

Fernando Monasterio Bustos (n. 1890) va ser un militar espanyol, membre de la Guàrdia Civil.

## Biografia

Va néixer a Madrid el 4 d'agost de 1890. Va ingressar en la Acadèmia d'Infanteria de Toledo el 1908, de la qual sortiria tres anys després amb la graduació de segon tinent. Va ser destinat al Regiment «Wad Ras» núm. 50, unitat amb la qual intervindria en les campanyes del Marroc. Va intervenir en la presa de Monte Arruit, gesta per la qual va ser condecorat amb la Creu del Mèrit Militar. Va tornar a la península el 1914 i a la fi d'any va ingressar en la Guàrdia Civil.
A l'institut armat va ser professor al Col·legi de Guàrdies Joves, posteriorment va exercir el comandament dels terços 14è i 24è, així com la Comandància de La Corunya. El 1920 va ascendir a capità i el 1934 a comandant. Durant la Segona República va estar destinat al Parc Mòbil de la Guàrdia Civil.
Després de l'esclat de la Guerra civil va romandre fidel a la República, en ser un estret col·laborador del general Sebastián Pozas. Durant la contesa va manar diverses unitats de la Guàrdia Nacional Republicana i el Cos de Seguretat, i va ser destinat als fronts de Brunete, Chapinería i Cuelgamures. Va aconseguir el rang de tinent coronel. L'abril del 1938 va ser nomenat comandant de la 29a Divisió, al front d'Extremadura. El novembre de 1938 es va afiliar al PSOE.
Després del final de la contesa va haver d'exiliar-se a França,i se'n va anar cap a Mèxic el 1940. Sis anys després va tornar a França, després de passar breument pels Estats Units, i es va instal·lar a Bordeus. No va tornar a Espanya fins a 1948.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Fernando Monasterio Bustos». [Consulta: 9 gener 2019].
* ↑ Carlos Engel (1999). Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena. p. 61.
* ↑ José Manuel Martínez Bande (1981). La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: San Martín. p. 296.
# Festes de la verema

Les festes de la verema són celebracions que es fan a localitats on s'ha acabat de fer la verema, generalment al mes d'octubre.
Al Penedès, per exemple, a més de la Festa de la Verema del Penedès (celebrada a Vilafranca del Penedès), celebren el Ball del Most a La Ràpita i Sant Martí Sarroca, la Festa del Most a la Granada, Sant Cugat Sesgarrigues i a Vilobí del Penedès. Alguns exemples en són:
* Alella: el segon cap de setmana de setembre. Aquesta any 2024 celebrem la 50a edició, del 4 al 15 de setembre del 2024.
* Sitges: del 18 al 20 de setembre (des del 1972). Es caracteritza pel fet que s'obsequia a la pubilla amb el seu pes en vi. S'hi instal·la una font de vi.
* L'Espluga de Francolí: del 19 al 20 de setembre. S'hi fa el tast de vins Memorial Jaume Ciurana.
* Campmany (Empordà): la segona quinzena de setembre.
* Barcelona: el darrer diumenge de setembre, dins del marc de la Mostra de Vins.
* Pla del Penedès: quan la verema és acabada s'hi celebra el Ball del Most.
* La Granada: el segon cap de setmana d'octubre, aproximadament quan acaba la verema.
Al Carxe també hi tenen prestigi i tradició, com és el cas de la festa del vi de Jumella, que se celebra a mitjan agost.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, planes 114-115.
* ↑ «Fiestas de la Vendimia» (en castellà). Institut de Turisme de la Regió de Múrcia, 2024. [Consulta: 14 agost 2024].
# Filimanus

Filimanus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels polinèmids.

## Taxonomia

* Filimanus heptadactyla (Cuvier, 1829)
* Filimanus hexanema (Cuvier, 1829)
* Filimanus perplexa (Feltes, 1991)
* Filimanus sealei (Jordan & Richardson, 1910)
* Filimanus similis (Feltes, 1991)
* Filimanus xanthonema (Valenciennes, 1831)

## Referències

* ↑ Myers G. S., 1936. Ichthyology.--A new polynemid fish collected in the Sadong River, Sarawak, by D. William T. Hornaday, with notes on the genera of Polynemidae. J. Wash. Acad. Sci. v. 26 (núm. 9). 376-382.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1829. Histoire naturelle des poissons. Tome troisième. Suite du Livre troisième. Des percoïdes à dorsale unique à sept rayons branchiaux et à dents en velours ou en cardes. Histoire naturelle des poissons. v. 3: i-xxviii + 2 pp. + 1-500, Pls. 41-71.
* 1 2 Feltes, R. M., 1991. Revision of the polynemid fish genus Filimanus, with the description of two new species. Copeia 1991 (núm. 2): 302-322.
* ↑ Jordan, D. S. & Richardson, R. E., 1910. Check-list of the species of fishes known from the Philippine Archipelago. Philippine Islands, Bureau of Science Publ. núm. 1: 1-78.
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1831. Histoire naturelle des poissons. Tome septième. Livre septième. Des Squamipennes. Livre huitième. Des poissons à pharyngiens labyrinthiformes. Histoire naturelle des poissons. v. 7: i-xxix + 1-531, Pls. 170-208.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Filippo Brunetto

Filippo Brunetto (Naro, 17 de febrer de 1869 - Milà, 16 de març de 1936) fou un compositor sicilià.
Feu els estudis al Conservatori de Palerm i després fou director de les Societats filharmòniques de Castelfranco Veneto (1888) i de Cerignola, succeint a Mascagni el 1891. Més tard viatjà per Polònia, França i Espanya com a director d'orquestra, i des de 1914 fou director de l'Escola Municipal de Música de Milà.
En ocasió del cinquanta anys d'aquesta entitat, donà en La Scala un memorable concert amb 600 coristes i 125 professors d'orquestra, executat per primera vegada a Itàlia, El sopar dels apòstols, de Wagner; el Resurrexit, de Berlioz, i La nit de Saint-Saëns.
Té una obra publicada: Sul miglioramento delle bande musicali citadine (Venècia, 1870), i entre les seves composicions musicals cal citar especialment:
* un Avemaria, per a 5 veus, cor i orquestra, que li'n valgué un premi a Palerm el 1888;
* Il popolo polacco (baríton, cor i orquestra;
* Marxa solemne, que fou executada a Castelfranco per 12 bandes el 1890;
* l'òpera en un acte La sagra de Valaperta (1895);
* Il canto degli alleati.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 623 (ISBN 84-239-4572-3)
# Filippo Marchetti

Filippo Marchetti (Bolognola, 26 de febrer de 1831 - Roma, 18 de gener de 1902) va ser un compositor d'òpera italià.
Després d'estudiar a Nàpols, la seva primera òpera Gentile da Varano va ser "estrenada amb èxit" a Torí el 1856. Amb un èxit limitat, a aquesta li seguí La demente (1857), la qual només es representà quatre vegades.
S'establí a Roma, on es va convertir en professor de cant i composició i des d'allà passà a Milá, on després va passar un grapat de penalitats abans de compondre Romeo e Giulietta per a una estrena a Trieste el 1865 i més tard el 1867 al mateix Milá, assolint i èxit grandiós que situà Marchetti entre els primers compositors italians. Eclipsat com altres compositors d'òpera italians de la seva època pel geni de Verdi, Marchetti va aconseguir un gran èxit amb la seva òpera de 1869 Ruy Blas que es basava en l'obra de Víctor Hugo, Ruy Blas. S'ha observat que "va ser una de les primeres òperes italianes que va mostrar la influència de la gran òpera francesa, en part, sens dubte en resposta a la seva font francesa". L'òpera es va representar al segle xx.
Marchetti va poder col·locar-se immediatament després dels quatre grans compositors d'aquella època: Rossini, Bellini, Verdi i Donizetti, i potser és inferior a Mercadante, que tenia un extraordinari domini de l'escena i un intens instint dramàtic. Les obres de Marchetti estan molt ben escrites, les veus i l'orquestra es mouen amb desfogament i independència, l'harmonia és pura i variada i la melodia ofereix interès, però el conjunt pica de monòton i no té color i brillantor.
Del 1881 al 1886 va ser president de l'Acadèmia de Santa Cecília de Roma, i després director del Conservatori de la mateixa capital. A més de les òperes que ja hem esmentat, va escriure les següents:
* L'amore alla prova (1873);
* Gustavo Wasa (1875),
* Il Paria (1880);
* Don Giovanni d'Austria (1880).
I un bon nombre de composicions vocals.

## Referències

* 1 2 3 Holden, Amanda (Ed.), pp. 528/29

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1415/16. (ISBN 84-239-4532-4)
# Filomela

Filomela (en grec antic Φιλομήλα), d'acord amb la mitologia grega, va ser una princesa atenenca, filla de Pandíon, rei d'Atenes, i de la nimfa Zeuxipe.
Va esclatar una guerra entre Pandíon i el seu veí Làbdac, el rei de Tebes, per una disputa de fronteres. Pandíon va demanar ajuda a Tereu, rei de Tràcia i fill d'Ares, i amb el seu suport va obtenir la victòria. Llavors va donar al seu aliat la mà de la seva filla Procne, germana de Filomela, i ben aviat van tenir un fill, Itis. Procne, desitjant veure sa germana, envià el seu marit a cercar-la. Però Tereu, encès de passió per Filomela, durant el viatge de tornada al seu regne la portà a una casa apartada i la violà. Després, perquè no pogués parlar, li tallà la llengua i la deixà allà tancada. Filomela brodà en un mocador la seua història i aconseguí fer-lo arribar a Procne, que va decidir venjar la seva germana. Per això va matar el seu propi fill, Itis, el va fer bullir i li va donar per menjar a Tereu, sense que ell ho sabés. Després va fugir amb Filomela. Quan Tereu va descobrir el fet, va agafar una destral i les va perseguir. Les va trobar a Daulis, a la Fòcida, i les germanes, espantades, van demanar als déus que les salvessin. Compadits, les van transformar en ocells, Procne en rossinyol i Filomela en oreneta. Tereu va ser transformat en una puput.
Hi ha variants que diuen que la dona de Tereu era Filomela i invertia el paper amb la seva germana. Els poetes romans, generalment diuen que Filomela es convertí en rossinyol i Procne en oreneta. Aquesta variant es relaciona amb l'etimologia de Filomela, que evoca la idea de la música.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 203. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 96. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Fineu (fill de Belos)

Segons la mitologia grega, Fineu (en grec antic Фινεύς, Fineús) fou un príncep etíop, fill de Belos i d'Anquínoe.
Volia casar-se amb la seua neboda Andròmeda, filla de Cefeu i de Cassiopea, però aquests van concedir la seva mà a Perseu com a recompensa per haver-la salvada. El dia de les noces, Fineu s'aixecà en armes amb una colla de partidaris a la sala gran del seu palau per reclamar els seus drets, però Perseu, mostrant-li el cap de Medusa, el convertí en pedra juntament amb els seus amics.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 204. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 96. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Fira Literària Joan Cid i Mulet

La Fira Literària Joan Cid i Mulet és un esdeveniment literari organitzat a l'EMD de Jesús des de l'any 2007 en homenatge a l'escriptor nadiu Joan Cid i Mulet. El certamen reuneix escriptors, llibreters i representants de l'àmbit sociocultural. També s'hi programen activitats per a tots els públics. S'acostuma a realitzar el tercer cap de setmana del mes d'abril.
La Fira se celebra durant tres dies i es programen un ampli centall d'activitats per tot el municipi relacionades amb el món del llibre i la literatura. A més de conferències, presentacions, recitals, taules rodones o lectures de contes també s'hi apleguen estands de llibreries, biblioteques i institucions de totes les Terres de l'Ebre. La Fira aplega nombrosos escriptors, editors, llibreters i representants de tot l'àmbit sociocultural del territori.

## Referències

* ↑ «VII Fira Literària Joan Cid i Mulet: 17 al 20 d'abril de 2013». Informatiu Jesusenc, núm. 269, març-abril 2013, 2013.
* ↑ «Catalunya.com». [Consulta: 25 març 2020].

## Enllaços externs

* Fira Literària Joan Cid i Mulet de Jesús
# Flora Capensis; being a systematic description of the plants of the Cape Colony, Caffraria, & port Natal

Flora Capensis, (abreujat Fl. Cap. (Harvey)), és un llibre il·lustrat amb descripcions botàniques que va ser escrit pel metge i botànic irlandès William Turner Thiselton Dyer. Va ser publicat a Londres en 7 volums des de l'any 1860 al 1933, amb el nom de Flora Capensis; being a systematic description of the plants of the Cape Colony, Caffraria, & port Natal.

## Publicació

* Volums núm. 1-3 per W. H. Harvey i O. W. Sonder;
* Volums núm. 4-7 per diversos botànics, editats per W. T. Thiselton-Dyer;

## Enllaços externs

* a Tropicos
# Foetorepus calauropomus

Foetorepus calauropomus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal que viu fins als 100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia: des d'Austràlia Occidental fins a Nova Gal·les del Sud i Tasmània.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20): 977 p.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A., 1977. Das grosse Buch der Fische. Eugen Ulmer GmbH & Co. Stuttgart. 356 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Foetorepus paxtoni

Foetorepus paxtoni és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 200-202 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia Occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fricke, R., 2000. Callionymidae of New Caledonia, with remarks on related species and descriptions of 10 new species from New Caledonia, Australia, New Guinea, and Hawaii (Teleostei). Stuttg. Beitr. Naturk. Ser. A (Biol.) Núm. 617: 1-81.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Foment Cultural i Artístic

El Foment Cultural i Artístic és un edifici del municipi de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici en la carretera comarcal BV-2001 i seu del Foment i Sindicat Agrícola, ara Foment Cultural i Artístic. Ocupa la part principal del carrer Major i part del carrer d'en Baltasar d'Espanya, i fou més tard Ateneu Instructiu. És compost de planta baixa i dos pisos. La façana es remata amb un frontis que suporta elements decoratius. La part baixa és destinada a cafè i centre social, mentre que el primer pis era destinat a cinema i avui a donar cabuda a actuacions en directe.
En els seus orígens fou un cafè anomenat "Cal Gil" o "Foment", lloc de reunió dels terratinents. Al núm. 68 del mateix carrer s'hi trobava "El centre" o "Cal Just", avui bar Sugranyes, que era lloc de reunió dels treballadors del camp. Entre els dos locals sortiren totes les polèmiques ideològiques de la població. L'any 1925 es va sol·licitar permís per instal·lar-hi un cinema (el segon a Sant Joan Despí), que funcionà des de 1928 fins a l'any 1976, quan s'incendià la sala destinada a exhibicions. Una vegada reparada, funciona com a sala d'espectacles des del 1982.

## Referències

* 1 2 «Foment Cultural i Artístic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Fons Europeu d'Orientació i Garantia Agrícola

El Fons Europeu Agrícola de Garantia Agrària (FEAGA), consumeix una gran part del pressupost general de la Unió Europea. Finança pagaments directes als agricultors en el marc de la Política Agrícola Comuna (PAC) i pren mesures de regulació dels mercats agrícoles, com la intervenció i les restitucions per exportació. Està configurat per assegurar el guany dels productors de béns agrícoles i orientar-los per produir el que més requereixi el mercat.
El 14 de gener de 1962, després de l'acord dels sis estats membres originales de la Comunitat Econòmica Europea, el Consell creà un fons en relació a l'article 40 del Tractat de Roma. Aquest fons es diria Fons Europeu d'Orientació i Garantia. El primer Relgament que el regula fou aprovat l'abril de 1962.
El Reglament 17, de 5 de febrer de 1964, dividí el fons en la secció Orientació i la secció Garantia. La secció primera tenia la finalitat com a fons estructural dins de la Política Agrària Comunitària i l'altra secció s'ocuparia de les intervencions directes als mercats agrícoles, mesures de regulació de funcionament dels mercats i altres.
El FEAGA i el Fons Europeu Agrícola de Desenvolupament Rural (FEADER) Arxivat 2019-12-20 a Wayback Machine., que finança els programes de desenvolupament rural dels Estats membres, es van establir l'1 de gener de 2007, després del Reglament (CE) n º 1290/2005 de 21 de juny de 2005 sobre el finançament de la PAC. Tots dos substitueixen el Fons d'Orientació i Garantia Agrícola (FEOGA), que havia estat establert pel Reglament nº 25 de 1962 sobre el finançament de la PAC en la seva versió modificada pel Reglament (CEE) núm. 728/70.

## Referències

* ↑ Sánchez Revenga, 1989, p. 186-187.
* 1 2 Sánchez Revenga, 1989, p. 187.

## Bibliografia

* Sánchez Revenga, Jaime. Presupuestos Generales del Estado y aspectos básicos del presupuesto general de las CEE. Barcelona: Ariel, 1989. ISBN 84-344-2034-1.
* Fons Europeu Agrícola de Garantia Agrària (FEAGA) Arxivat 2018-09-03 a Wayback Machine. (català)
* Direcció General d'Agricultura
* Política regional - Inforegio

## Vegeu també

* Fons estructurals de la Unió Europea
# Font d'Alta

La Font d'Alta és una font del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situada a 649 metres d'altitud, a l'esquerra del Torrent del Bosc i a l'esquerra del torrent que prové de la Baga de Serratacó. Podria ser que el nom antic fos Font de l'Àlber, ja que aquest arbre abunda en el lloc.

## Referències

* ↑ Garcia-Pey, 2005.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* La Font d'Alta en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Font de Vall Jussana

La Font de Vall Jussana és una font del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situada a 675 metres d'altitud, just al sud del lloc on s'uneixen els dos braços del torrent de la Vall Jussana, on forma una bassa. És a ponent del Camí del Vilardell, a la dreta del torrent esmentat. Es troba al sud-est de la masia de la Vall Jussana i al sud-oest del Racó de l'Home Mort. Té a llevant, a l'altre costat de la vall, la Pinassa de la Vall Jussana.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Font de Vall Jussana en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font de la Tuna

La Font de la Tuna és una font del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada a 712 metres d'altitud, a la vall del Torrent de Sauva Negra, al sud-est de les ruïnes de la masia de la Tuna. És a l'esquerra del torrent esmentat, a llevant del Pas de la Tuna, a ponent de la Casanova del Castell.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Font de la Tuna en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya