OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Henri Duparc

Eugène Marie Henri Fouques Duparc (París, 21 de gener de 1848 — Mont-de-Marsan, (Landes), 12 de febrer de 1933), fou un compositor francès, deixeble de César Franck.
Estudià piano i composició amb C. Franck, i l'estil d'aquest compositor si nota en les primeres obres d'en Duparc de manera inconfusible. Malgrat que cultivà tots els generes musicals, el més personal i afortunat de la seva producció i li va aportar merescuda popularitat en els públics de concert, és la seva col·lecció de 15 melodies per a cant i piano, algunes de les quals daten del 1868. Seguint les tendències del seu amic Alexis de Castillon, en el que es refereix a l'estil líric, aquest compositor creà unes quantes obres mestres del gènere lied, que poden ser comparades a les de Schubert i Schumann.
Com diu, a propòsit d'aquesta famosa col·lecció de lieder, el crític Thiersot, en Un demi-siecle de musique française (París, 1918), «Duparc ha comunicat a la melodia francesa un impuls, una amplitud, una força mai superada”. A això si pot afegir que el seu innat sentiment dramàtic, potser excessivament elegíac en algunes de les seves melodies, posa en aquestes, una força d'emoció vertaderament extraordinària. Les cançons de Duparc formen part obligada del repertori modern de tots els cantants de concert.»
Com a indicació bibliogràfica d'aquest il·lustre compositor citarem: Musiciens français d'aujourd'hui, d'Octavi Seré (1921), i La musique française, d'Andreu Coeuroy (1922-24).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18 (ISBN 84-239-4518-9)
# Henri Duvernoy

Henri Louis Charles Duvernoy (París, 16 de novembre de 1820 – París, gener de 1906) va ser un organista i professor de cant.
Estudià en el conservatori de la seva ciutat nadiua, en la que hi entrà com a professor efectiu el 1848, tenint al seu càrrec l'ensenyament del solfeig. Va ser organista de diversos temples protestants, i s'ocupà en reformar els salms i cants litúrgics, que s'entonaven en aquells temples, treball en el qual l'ajudà el seu oncle George Khun.
Com a resultat d'aquesta reforma aparegué el llibre Nouveau choix de psaumes et de cantiques harmonises à quatre voix, et composé en partie par M.M. Khun et Duvernpy (París, 1848): una continuació d'aquest fou publicada el 1859 amb col·laboració amb en Duprato.
Amb el seu oncle donà a llum Solfége des chanteurs (París, 1855). També són d'en Duvernoy un Solfege à changement de clefs (1857), obra adoptada per l'Estat, i un altre llibre de solfeig, titulat Solfége artistique (París, 1860).
A més publicà, algunes composicions lleugeres per a piano, instrument el qual dominava a la perfecció, i amb posterioritat, altres obres per l'ensenyament del solfeig.

## Referències

* Tom núm. 18 de l'enciclopèdia Espasa.
# Carrer Major de l'Hospitalet de Llobregat

El carrer Major de l'Hospitalet de Llobregat és l'antic camí Ral el voltant del qual es va constituir el primer nucli de la ciutat.

## Història

Al segle xi s'esmentà l'heretat Torre Blanca, al costat de la qual es va construir un hospital que més endavant es diria l'Hospital de Provençana, tot a tocar del camí ral. El petit nucli va anar creixent ràpidament al voltant de l'hospital i al segle xiv ja tenia cementiri propi. Tot aquest procés culminà quan es va construir la primera església, el 1475, al mateix lloc que ocupa l'actual església de Santa Eulàlia de Mèrida, i aquell camí ral passà a convertir-se en carrer major, assentament de botiguers i d'artesans, prop del Xipreret, on hi havia el patriciat urbà de la ciutat, que en aquell temps encara se'n deia Provençana o "la bandada de l'hospital" i més endavant la Pobla de l'Hospital.

## Arquitectura

Antigament constituïa el camí ral, i per això, malgrat que l'eix de creixement de l'Hospitalet era el barri del Xipreret, s'hi varen construir cases ja en època medieval. Les més antigues actualment són a la part nord, els números 78, 80 i 50. A la part sud en queda la núm. 59-61, totes del segle xviii, encara que sobre una base anterior. Els números 33 i 57 hi ha dos exemples de modernisme i noucentisme, i una casa arabitzant al número 54, estil que es posà de moda arran de l'Exposició Internacional. Conserva part d'un Via Crucis en ceràmica policromada. Actualment el conjunt s'ha modificat per la construcció d'edificis més moderns.

## Vegeu també

* Habitatge al carrer Major, 5, del segle xix.
* Habitatge al carrer Major, 31, del segle xix.
* Habitatge al carrer Major, 33, modernista.
* Can Casas, al número 54, modernista.
* Habitatge al carrer Major, 57, modernista.
* La Remunta, al número 94, del segle xvii.

## Referències

* «Conjunt carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 maig 2012].
# Apistogrammoides pucallpaensis

Apistogrammoides pucallpaensis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,7 cm de longitud total i les femelles 2,28.

## Reproducció

Els ous són dipositats en els sostres de cavitats o coves i protegits per la femella.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 23 °C - 30 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 Meinken, H. 1965. Über eine neue Gattung und Art der Familie Cichlidae aus Peru (Pisces, Percoidea, Cichlidae). Senckenb. Biol. v. 46 (núm. 1): 47-53.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kullander, S.O. 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1985.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Fenestraja maceachrani

Fenestraja maceachrani és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes (12°S-13°S) que viu entre 600–605 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic occidental: Madagascar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ McEachran J. D. & Compagno L. J. V., 1982. Interrelationships of and within Breviraja based on anatomical structures (Pisces: Rajoidei). Bull. Mar. Sci. v. 32 (núm. 2). 399-425.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Séret, B., 1989. Deep water skates of Madagascar. Part 2. Rajidae. Gurgesiella (Fenestraja) maceachrani sp. n. Cybium v. 13 (núm. 1): 55-64.
* ↑ «Fenestraja maceachrani». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Josep Biosca i Biosca

Josep Biosca i Biosca (Albatàrrec, 1896 - 2 de juliol de 1994) va ser un escultor català. Aprengué dibuix a Lleida de la mà de Lluís Izquierdo, i feu amistat amb Paco Mercè i Miquel Viladrich, entre d'altres.
El 1918 es traslladà a París on va treballar al taller de l'escultor rossellonès Gustau Violet fins que aquest es traslladà a Ceret. Biosca l'acompanyà fins a la capital del Vallespir, on va entrar en contacte amb artistes com Juan Gris i Manolo Hugué. Temps després retornà a París i va treballar al taller d'Aristides Maillol abans d'establir-se pel seu propi compte a la capital francesa, on hi residí fins a l'ocupació alemanya. En aquella època, la crítica destacà l'equilibri de masses i formes com a elements fonamentals de les seves escultures en marbre, bronze i terra cuita.
| « | Gràcia, finor, carnoses sinuositats maillolianes. Un punt de sensualisme i un altre de ponderació del volum. Les seves dones tenen les cuixes potents i tendres. | » |
| — R. B. i A., Revista Lleida, any vi, núm. 109, desembre 1929, p. 41-43 |||
Conegut i apreciat pels seus treballs en escultura religiosa, Biosca fou membre de l'equip que treballà en la restauració de les escultures del Monestir de Poblet, i també fou l'encarregat d'elaborar la mare de Déu de l'església de la casa general de l'orde del Cister, a Roma. L'any 1990 va fer donació de dues obres al Museu Morera de Lleida. Va morir el 2 de juliol de 1994.

## Exposicions destacades

* 1925: Sala Herbrad, París (individual)
* Dècada del 1930: Saló dels Independents, París (col·lectiva)
* 1942: Exposició Nacional Espanyola (col·lectiva)
* 1961: Sala Rovira, Barcelona (individual)
* 196: Círculo Artístico, Barcelona (col·lectiva)
* 1983-1984: Museu Morera, Lleida (individual)

## Referències

* 1 2 Nadal Gaya, Joan Manuel. Diccionari de pintors, escultors, gravadors i dibuixants. L'art a la Lleida del segle xx. Lleida: Pagès, 2003. ISBN 84-7935-998-6.
* ↑ Navarro, Jesús. «Josep Biosca Biosca». Índex d'Artistes del Museu d'Art Jaume Morera. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 28 març 2013].
* ↑ Digital, La Vanguardia. «Edición del domingo, 03 julio 1994, página 42 - Hemeroteca - Lavanguardia.es» (en castellà). [Consulta: 29 gener 2018].
# Carrer Maria Cristina (Celrà)

El Carrer Maria Cristina és una via pública d'origen medieval de Celrà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer medieval amb obertures que mostren el seu procés evolutiu posterior, de planta baixa, pis i golfes, com cases menestrals.
Hi ha cases entre mitgeres i planta rectangular de portal a baix com a les masies: guardaeines. Els carreus de les obertures són ben treballats, però la resta de la façana és de diferents materials, des de pedres sense morter, sense escairar ni polir, a arrebossats. S'han obert nous forats que trenquen l'estètica, s'han tapiat d'antics, s'han transformat portals. Les actuals necessitats han fet malbé les façanes originals.
Cal estacar les cases 2, 4, 6, 7, 10. La núm. 2, del segle XVI-XVII; la núm. 4 del segle XVI; la núm. 6, de 1861; la núm. 7, amb finestra gòtica-renaixentista i porta del 1762 i la núm. 10, del 1881 i casa d'en Miquel Ferrer. Els ràfecs solen ser de doble filera, amb rajols planers i teula girada.

### Finestres

Les finestres són elements característics més interessants del conjunt del carrer Mª Cristina. Dus finestres renaixentistes amb llinda plana, guardapols i arrencaments cisellats amb cares d'expressió goticitzant. A la llinda de la casa núm. 2 hi ha també motius florals ornamentals gòtics a la part central amb data de 1643. La llinda de la casa núm. 4 presenta a més una orla barroca cisellada en la part central i motllures diverses que emmarquen els laterals de l'obertura. Les finestres inicials han estat modificades i actualment estan mig tapiades.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Carrer Maria Cristina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Josep Duch i Basils

Josep Duch i Basils (Vic, 1817 – Barcelona, 1877) fou un metge català.

## Publicacions

* De la versión podálica y de los casos de distocia que reclaman dicha operación. Barcelona: Librería Plus Ultra, 1861.
* «Paraplegia ascendente progresiva, con paralisis de la vegiga y recto, curación por la estricnina». Compilador Médico, Núm. 70 (1868), p. 16-520.
* «Paraplegia ascendente progresiva, con parálisis de la vejiga y recto; curación por la estrignina». El Genio Médico Quirúrgico, Núm. 618 (1868), p. 327-329.
* «Estudios tocólogo-ginecológicos. De la eclampsia puerperal». Revista de Ciencias Médicas de Barcelona (1875), p. 102-109, 205-214, 255-258, i (1876), p. 104-107, 153-156, 201-210.
* «Ventajas y perjuicios de la intervencion ó no intervencion del arte, en el alumbramiento». La Independencia Médica. Vol. XIII, núm. 3 (1877), p. 30-32.

## Bibliografia

* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28

## Enllaços externs

* http://www.galeriametges.cat/galeria-fitxa.php?icod=KGJ
# Josep Galofre i Coma

Josep Galofre i Coma (Barcelona, 1819 - Barcelona, 10 de gener de 1877) fou un pintor català.

## Biografia

Format a l'Escola de la Llotja de Barcelona, amplià estudis a Roma, on visqué molt de temps. Exponent destacat del Romanticisme, es mantingué però sempre orgullosament al marge dels grups centrals del món artístic del seu temps, per això la representació de la seva obra als museus oficials és escassa.
S'especialitzà en la pintura d'història i en el retrat. El més conegut va ser el que va fer a Roma del Papa Pius IX el 1847. Va fer per al rei de Sardenya una important composició sobre l'Entrada d'Alfons el Magnànim a Nàpols destinada al Palau Reial de Torí. Participà en les Exposicions nacionals de Madrid i París. El 1855 envià a l'Exposició Universal francesa un dels seus quadres més coneguts, Episodi de la presa de Granada. També participà en les exposicions nacionals de Madrid de 1858, amb Zoraida perfumandose en el baño de la ribera del Genil i un retrat, i el 1860, amb Desposorios del príncipe Adalberto de Baviera.
Radicat a l'òrbita de Madrid, on publicà el llibret El artista en Italia, fou també crític d'art i polemitzà amb Federico de Madrazo, defensant una postura acusadament antiacadèmica que irrità a molts. Habità el gran castell de Castilnuevo, prop de Sepúlveda, que adquirí i restaurà a fons.

## Bibliografia

* Arias Anglés, Enrique «Ensayo biográfico de José Galofre y Coma, pintor y escritor». El arte del siglo XIX: II Congreso Español de Historia del Arte. Valladolid, 11-14 de diciembre de 1978, Vol. 1, 2007, pàg. 155-166.
* Fontbona, Francesc. Història de l'art català, vol. VIII. Edicions 62, 1983.

## Referències

* ↑ «Defuncions 1877 núm. 211». AMCB, 10-01-1877.
# Josep Juli i Fabregat

Josep Juli i Fabregat (m. 1748) va ser un mestre d'obres català.
Fill gran i hereu principal del també mestre d'obres Benet Juli, una de les figures més rellevants de l'arquitectura barcelonina de primera meitat del segle xviii. Va ser investit mestre d'obres per la Confraria de mestres de cases i molers de la ciutat de Barcelona l'any 1705. Uns anys més tard, el 1708, va ser nomenat en el càrrec de mestre d'obres municipal de Barcelona succeint al seu pare. Va exercir dit càrrec fins a la seva mort el 1748. Exerceix de fet aquest càrrec durant la Guerra de Successió Espanyola, durant la qual va ser influït pel cenacle artístic de la cort barcelonina de l'arxiduc Carles d'Àustria, on hi va haver altres artistes com Antoni Viladomat. Entre altres obres, va participar en el projecte de la capella de Santa Marta (1736-1747), de la qual se li atribueix la factura del seu interior, i amb tota probabilitat a les obres de l'església de Betlem i la de Santa Maria de Mataró, ambdues dirigides per la família Juli en el seu conjunt. Pel que fa a la de Betlem, amb la presència del seu avi Josep i el seu pare; serà a partir de la mort de Benet, quan el fill es converteix en l'encarregat de continuar les obres del temple fins a l'any 1735 aproximadament.

## Referències

* 1 2 Borràs i Plana, 2008, p. 30.
* ↑ Montaner i Martorell, 1990, p. 77.
* ↑ Rosell Colomina, 1996, p. 204.
* ↑ Bassegoda i Hugas, Bonaventura. L'època del Barroc i els Bonifàs. Barcelona: Edicions de la Universitat de Barcelona, 2007, p. 28.
* ↑ Borràs i Plana, 2008, p. 31.

## Bibliografia

* Borràs i Plana, Agàpit «Estudis. Els referents del projecte d'ampliació i construcció de la Basílica de Santa Maria, obra d'Erculle Turelli». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, núm. 91, 2008.
* Montaner i Martorell, Josep Maria. La modernització de l'utillatge mental de l'arquitectura a Catalunya (1714-1859). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 84-7283-158-2.
* Perelló Ferrer, Antònia Maria. L'arquitectura civil del segle xvii a Barcelona. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1996.
* Rosell Colomina, Jaume. La construcció en l'arquitectura de Barcelona a final del segle XVIII. Universitat Politècnica de Catalunya, 1996. Arxivat 2017-08-28 a Wayback Machine.
Els Juli, nissaga de mestres d'obres :
Josep Juli, major Maria Victòria   
 Josep Juli, menor   Benet Juli 
 Josep Juli i Vinyals Josep Juli i Fabregat Agustí Juli i Fabregat
 Oleguer Juli i Bordes :
# Josep Juncosa i Bellmunt

Josep Juncosa i Bellmunt (Les Borges Blanques, 29 de gener de 1922 - Reus, 31 d'octubre de 2003) fou un destacat futbolista català dels anys 40 i 50. Va ser internacional amb la selecció catalana i amb la selecció espanyola.

## Biografia

Josep Juncosa va néixer a Borges Blanques (Les Garrigues) el 29 de gener de 1922. S'inicià futbolísticament a l'equip del seu poble de naixement, abans de fitxar per Reus Deportiu. L'any 1942 signà pel RCD Espanyol on fou un destacat davanter, essent màxim golejador del club en les temporades que defensà els colors blanc-i-blaus. Més endavant va fitxar per l'Atlètic de Madrid quan encara se'n deia Atlético Aviación, on romangué entre 1944 i 1955, guanyant dues lligues i una Copa Eva Duarte de Perón i format la que s'anomenà "davantera de seda". Acabada la seva trajectòria com a jugador fou entrenador, dirigint el CF Reus Deportiu a Segona B als anys 80. Fou internacional en dues úniques ocasions, entre elles al partit de la fase final del Mundial de Brasil 1950 contra Suècia. Cap a l'any 1970, juntament amb un soci, el senyor Cabello Rico, va iniciar la construcció d'uns blocs de pisos a Reus, en unes terres que eren del Mas de Torroja, vora el Barri Fortuny, que van ser coneguts com a parcel·les Juncosa. Actualment formen part del barri Juroca. El 31 d'octubre de 2003 va morir a Reus a l'edat de 81 anys.

## Trajectòria esportiva

* Borges Blanques
* CF Reus Deportiu: 1941-42.
* RCD Espanyol: 1942-44.
* Atlètic de Madrid: 1944-55.

## Palmarès

* 2 lligues espanyoles: 1949-50, 1950-51
* 1 Copa Eva Duarte de Perón: 1951

## Referències

* ↑ Antoni Closa, Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Any 1999. Editorial Jaume Rius. ISBN 8492294434
* ↑ «Juncosa, el balance del Reus positivo». Mundo Deportivo, 27-05-1982. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Juncosa o la filosofia del Reus». Mundo Deportivo, 28-10-1986. [Consulta: 1r febrer 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol (jugador)
* Perfil a BDFutbol (entrenador)
* R. Urribarri. "Los Juncosa, Reus y el Atleti". CTXT, núm. 40 (25-11-2015) [Consulta 28-11-2015]
# Apogon deetsie

Apogon deetsie és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Hawaii i a les Tuamotu.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Apogon deetsie» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J. E. 1998. Review of the cardinalfishes (Apogonidae) of the Hawaiian Islands, with descriptions of two new species. Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 3 (núm. 1): 25-38.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Ferdinand Pfohl

Ferdinand Pfohl (Elbogen (Bohèmia), 12 d'octubre de 1862 - Bergedorf avui barri d'Hamburg, 16 de desembre de 1949), fou un crític musical, escriptor i compositor bohemi.
Estudià lleis a Praga, i després filosofia i música en la Universitat de Leipzig (1885), i, privadament, amb Oscar Paul. Es dedicà a la crítica musical, i escriví aquesta secció en el Daheim (1891), entrà en la redacció del Hamburger Nachrichten el 1892, i muntà el departament musical; codirector del Conservatori Vogt (1908), allà explicà teoria, estètica, locució i estil; va donar conferències públiques en pro del desenvolupament de l'educació musical, i fou nomenat professor reial el 1913.
Autor de les obres següents:
* Hollenbreughel als Erzicher, Bayreuther Fanfaren, Die Nibelungen in Bayreuth (1896);
* Die Moderne Oper (1894);
* A Nikisch (1900);
* arguments del Fidelio, de Beethoven, i de les òperes de Wagner; Der fliegende Holländer, Lohengrin, Tannhäuser, Tristany i Isolda, Els mestres cantaires de Nuremberg i Parsifal;
* Richard Wagner, sein Leben und Schaffen (Berlín, 1911);
* Karl Grammann, ein Künstlerleben (Berlín, 1910);
* Quer durch Afrika (1891);
* West-Ostliche Fahrteh (1902).
Composicions:
* Mondrondels, op. 4;
* Sirenenlieder, op. 9;
* Turmballaden, op. 14, i d'altres cançons;
* Pierre lunaire i Die versunkene Glocke, poemes simfònics;
* Das Meer, fantasia simfònica en cinc moviments;
* Frau Holle, ballet, op. 14;
* Twardowsky, per a cor d'homes, mezzosoprano i orquestra, op. 10. Les peces per a piano Strandbilder, Elegische Suite, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 364 (ISBN 84-239-4544-8)
# Escut de Vall-llobrega

L'escut oficial de Vall-llobrega té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una vall de sinople; el peu ondat d'atzur sostenint una faixa d'argent i carregat d'un roc d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 12 de maig de 1982 i publicat al DOGC el 23 de juny del mateix any amb el número 234.
La vall és un senyal parlant referent al nom del poble. La faixa ondada del peu representa la riera de Vall-llobrega, que passa per la localitat, i el roc d'or sobre camper d'atzur prové de les armes dels Requesens, comtes de Palamós; Vall-llobrega va pertànyer a aquest comtat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «DECRET 123/1982, de 12 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vall-llobrega per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 234. Generalitat de Catalunya, 23-06-1982. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Vallanca

L'escut de Vallanca és un símbol representatiu oficial de Vallanca, municipi del País Valencià, a la comarca del Racó d'Ademús. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camper d'or, quatre pals de gules. En abisme, un cairó d'argent amb una creu plana de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 4 de desembre de 2007, del vicepresident primer i conseller de Presidència, publicada al DOCV núm. 5.669, de 28 de desembre de 2007.
Els quatre pals al·ludeixen a la condició de Vallanca com a vila reial, títol concedit per Carles II el 1695, ja que fins llavors la localitat havia pertangut a Ademús, l'escut tradicional de la qual eren també els quatre pals. La creu de Sant Jordi fa referència a l'orde de Montesa, antics senyors del terme.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Racó d'Ademús
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 4 de desembre de 2007, del vicepresident primer y conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Vallanca (València)» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5669, 28-12-2007, pàg. 47854 [Consulta: 14 setembre 2015].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 193 [Consulta: 10 octubre 2020].