OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Mesquita d'Alep

La Gran Mesquita d'Alep (àrab: الجامع الكبير, al-Jāmiʿ al-Kabīr), també anomenada mesquita dels Omeies d'Alep (àrab: الجامع الأموي, al-jāmiʿ al-Umawī), és la mesquita més important d'Alep (Síria), fundada en època dels omeies.
La mesquita és una de les construccions més notables de l'art seljúcida i és famosa per albergar les restes del profeta Zacaries.

## Història

Va ser erigida pel califa omeia al-Walid I entre els anys 710 i 715 sobre les restes d'un temple romà i d'una església romana d'Orient construïda per santa Elena, la mare de Constantí el Gran. El 1169 un incendi va destruir completament la mesquita. Va ser reconstruïda per Nur-ad-Din Mahmud, que li va incorporar un minaret de 45 m d'alçada.
Saquejada durant la invasió dels mongols el 1260, diversos incendis i terratrèmols posteriors van danyar fortament l'edifici. Des de la seva renovació i rehabilitació el 2005, la mesquita va lluir novament en tota la seva esplendor fins al 2013.
El 24 d'abril del 2013, afectat pels combats propers, el minaret es va ensorrar, i tant els rebels com les forces del govern es van culpar mútuament del desastre.

## Configuració

La mesquita està conformada, com la gran mesquita de Damasc, per una espaiosa sala d'oracions amb arcades, dues ales laterals i un gran pati interior de marbre blanc i negre amb dues fonts d'ablucions. A la sala d'oracions es troba el santuari del profeta Zacaries, venerat igualment per cristians i musulmans, on està constatat que descansen les seves restes, que sorprenentment no van ser destruïdes pels incendis.
A la vora del costat occidental de la mesquita es troba la madrassa al-Hal·lawiyya; l'escola alcorànica va ser aixecada per Nur-ad-Din Mahmud el 1150 sobre les restes de l'església romana d'Orient de Santa Elena. Enfront del costat oriental de la mesquita hi ha el Suq as-Sagha ('soc de l'Or') i el Khan as-Sabun ('caravanserrall del Sabó').

## Vegeu també

També va ser edificada pel califa al-Walid I, deu anys enrere, la mesquita dels Omeies a Damasc.

## Referències

* ↑ «Els combats acaben amb el minaret de la Gran Mesquita d'Alep». 324.cat, 25-04-2013. [Consulta: 25 abril 2013].
# Informàtica de butxaca

La informàtica de butxaca és la branca de la informàtica que tracta dels ordinadors de butxaca.

## Antecedents

El terme ordinador personal ja s'havia usat anteriorment en ordinadors com el Xerox Alto a la dècada dels 70, però es popularitzà a partir del 1981 als EUA i uns anys més tard al nostre país, quan aparegué el PC 5150 d'IBM, que es convertiria en el progenitor dels ordinadors personals compatibles. El PC 5150 tenia una memòria RAM de 256 kB, un processador de 8 MHz i la primera versió ni tan sols disposava de disquetera i incorporava el sistema operatiu MS DOS 1.0
Els sistemes informàtics de l'època es basaven en ordinadors molt més potents i grans com els AS/32 d'IBM, que usaven llenguatges molt més complicats com el RPG i treballaven amb fitxes perforades. Tot i que existien ordinadors domèstics més petits, estaven reservats gairebé exclusivament als videojocs.

## Informàtica de butxaca

El 1991 aparegué al mercat, el primer ordinador de butxaca que es podia emprar a la mà: el Psion Series 3. Llavors ja eren populars els ordinadors personals de sobretaula o PC, que usaven sistemes operatius com el Windows, l'UNIX o el Mac i usaven discs durs per a emmagatzemar les dades.
El gener de 1996 la companyia 3Com presentava el primer organitzador personal de la sèrie Palm Pilot, que un temps després passaria a dir-se simplement Palm. Incorporava una memòria RAM de 128 kB, un processador de 4 MHz i una pantalla de 8 files per 40 columnes. Funcionava amb dues piles, i funcionava amb el sistema operatiu Palm OS.
L'ordinador de butxaca arribaria al nostre país uns anys més tard. Una mostra d'això és que fins al 2003 no es normalitza el terme "ordinador de butxaca". El DOGC núm. 3970 - 18/09/2003, va normalitzar aquest concepte tan habitual en el sector.
A la dècada del 2000, s'observa una convergència del sector de la informàtica de butxaca amb el de la telefonia mòbil i la dels reproductors multimèdia, de manera que cada vegada existeixen aparells més potents amb més funcions;
* Comunicacions; Telèfon mòbil, connectivitat per infraroig (IRDA), Bluetooth, Wi-Fi, …
* Interficies; pantalles en color, pantalles tàctils, …
* Funcions ofimàtiques; enviar i rebre fax, correu electrònic o navegar a Internet, treballar amb arxius de text, de full de càlcul, d'autocad,
* Funcions multimèdia; càmara de fotos i de vídeo, gravadora de so, reproducció de fotos, audio, video i televisió,
* Sistemes de navegació GPS
* Emmagatzematge de dades en targetes de memòria…

## Referències

* ↑ IBM 5150
* ↑ Línia del temps de la informàtica
* ↑ Psion Series 3
* ↑ 3Com Palm III
* ↑ El DOGC normalitza el llenguatge dels ordinadors de butxaca
* ↑ El futur de la informàtica de butxaca a slideshare
* Aquest article treu material del corresponent article de PalmCAT.

## Vegeu també

* Ordinador de butxaca
* Organitzador personal
* mylo
* Palm OS
* Palm Pilot
* Targeta Secure Digital
* Ordinador

## Enllaços externs

* The evolution of the PDA 1975-1005 Història de la informàtica de butxaca (anglès)
# Josep Mas i Pascual

Josep Mas i Pascual (Palaudàries -Lliçà d'Amunt-, Vallès Oriental, 1841 - 1915) va ésser un hisendat i batlle de Lliçà d'Amunt (1877-1881) i, dins el catalanisme polític, signà el Missatge a la Reina Regent (1888), presentà esmenes al Projecte de bases per a la constitució regional catalana (1891) i fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1891). En els darrers anys de la seua vida va militar a la Lliga Regionalista.

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 152.

## Bibliografia

* Planas i Maresma, Jordi: Propietaris organitzats. Estudi de la Cambra Agrícola del Vallès (1901-1935). Estudis de Granollers i del Vallès Oriental, núm. 4 (Granollers, 1991).
# Institut Valencià d'Investigacions Agràries

L'Institut Va­lencià d'Investigacions Agràries (IVIA) és una entitat autònoma encarregat de la generació i transferència de tecnologia agropecuària. Va ser creada per la Generalitat Valenciana 19 de març de 1991 i és adscrita a la Conselleria d'Agricultura, Medi Ambient, Canvi Climàtic i Desenvolupament Rural. Fa part de les infraestructures cientificotecnològiques que es van crear després de l'aprovació de l'Estatut.
Té per objectiu d'impulsar la investigació científica i el de­senvolupament tecnològic en el sector agroalimentari valen­cià i d'integrar aquesta contribució en el progrés de la cièn­cia agrària en el sistema de relacions de col·laboració i de cooperació propi de l'activitat investigadora.

## Referències

* ↑ «Oportunidades en forma de becas para investigar y formarse en el sector agrario». mastermas.com. Arxivat de l'original el 21 de maig 2015. [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ García Agustín, Pilar; Gonzàlvez, Víctor; Jacas, Josep. L'agricultura ecològica a la Comunitat Valenciana. Castelló de la Plana: Universitat Jaume I, 2003, p. 574. ISBN 9788480214476.
* ↑ «Enlaces de interés». Digiesmart [Consulta: 7 agost 2019]. Arxivat 7 August 2019$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-08-07. [Consulta: 7 agost 2019].
* 1 2 «Llei 4/1991 de la Generalitat Valenciana, de 13 de març, de creació com a entitat autònoma de la Generalitat Valenciana, de l'Institut Valencià d'Investigacions Agràries (IVIA)» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 1506, 18-03-1991, p. 2251.
* ↑ «Ivia». marketin4food. [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ Soler, Vicent; Marco, Vicent Soler. Economia espanyola i del País Valencià. València: Universitat de València, 2004, p. 370. ISBN 9788437060255.

## Enllaços externs

* Institut Valencià d'Investigacions Agràries - Lloc web oficial
# Institut de la Família Doctor Pedro Herrero

L'Institut de la Família Doctor Pedro Herrero (també conegut com a Institut Alacantí de la Família, abreujat IAF) és un organisme autònom local, adscrit a la Diputació d'Alacant, dedicat a l'estudi i tractament de les famílies, dels nuclis familiars, independentment de la seua composició (parental, monoparental, extensa, etc.), sense tindre en compte la condició sexual dels seus membres, ni la composició formal del nucli familiar, i de qualsevol altre sistema compost per elements humans, així com el desenvolupament de programes destinats a donar suport a col·lectius professionals en tasques relacionades amb els fins de l'Institut, ja siguen programes d'abast local, comunitari, nacional, europeu o internacional.

## Referències

* ↑ «La Diputación creará un Instituto de la Familia para resolver los conflictos entre padres e hijos» (en castellà). Las Provincias, 04-07-2008. [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «El 43% de las atenciones del Instituto de la Familia Pedro Herrero están originadas por la crisis económica» (en castellà). El Periòdic, 16-01-2013. [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «Estatuts de l'Organisme autònom Institut de la Família Doctor Pedro Herrero» (PDF). Butlletí Oficial de la Província d'Alacant, núm. 220, 14-11-2008, p. 65. Arxivat de l'original el 5 d’agost 2013 [Consulta: 16 d’abril 2014].
# Josep Mauri Esteve

Josep Mauri (València, 1856 - L'Havana, 1937) fou un compositor valencià.
Estudià en la seva vila natal els principis de la música, actuà com a violinista a Europa i Amèrica. completant-los més tard a l'Havana amb el professor Ubeda. Més tard a l'Havana fou deixeble dels professors Ubeda, R. Revagliatti i Anselmo López. El 1874 estrenà la sarsuela El sombrero de Felipe II. Instal·lat a Cuba durant la major part de la seva vida, allà fundà el conservatori que porta el seu nom (1914).
A més de diverses peces per a piano, té una notable Missa, diverses sarsueles, Monomania teatral i Efectos del cancán, entre d'altres; un Salutaris, l'òpera La esclava, etc.
El 1887 retornà a Espanya (Madrid) (on tocà a l'orquestra del Teatro Real), i on hi va romandre uns anys, però amb el temps retornà a Cuba on hi morí el 1937.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1211. (ISBN 84-239-4533-2)
# Josep Mir i Llussà

Josep Mir i Llussà (Solsona, 1701/1704 - Madrid, 1764) fou un compositor català de l'època del Barroc.
Fou mestre de capella del Real convento de Señoras de la Encarnación (agustines recol·lectes) de Madrid: com a tal figura en la censura aprovada que precedeix i donà a la Llave de modulación del d'Antoni Soler, datada a Madrid el 15 de desembre de 1761. Mir i Llussà assolí gran celebritat com a compositor i fama d'home docte en la facultat durant la segona meitat del segle xviii, i les seves obres es cantaren des del 1756 fins a les primeries del segle xix.
El catàleg de les seves obres és molt abundant i només a l'Arxiu de Música del Real Monasterio de San Lorenzo de El Escorial s'hi conserven: Missa (a vuit); Dixit dominus (dos), Beatus vir, Credidi Laudate Dominum omnes gentes, Lauda Jerusalem, Loetatus sum, Magnificat, Completas (1759), Mirabilia de la Nona de La Ascensión, Miserere, dues Lletanies, Villancet a Sant Jeroni (1756), tres Villancicos al SSmo, Scto. (1757), una col·lecció de set Villancicos al SSmo. Scto. (1761), dues Cantadas al Nacimiento de N. S. Jesucristo a solo de contralt, i altres diverses, totes a vuit veus amb l'orquestra acostumada en aquell temps de violins, oboès, trompes i baixos (baix i violí) més l'acompanyament d'orgue obligat o no.
En Mir i Llussà, com en tots els seus contemporanis, s'hi manifesta la decadència musical d'Espanya amb la pèrdua d'aquella robustesa viril i sòlida de l'art antic, que cedeix el lloc a nènies melòdiques, candoroses i toves entre les que s'ensorra tot el fort i seriós cos tècnic que fou patrimoni dels mestres espanyols de catedral del segle xvi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 766 (ISBN 84 239-4535-9)
# Josep Miró i Folguera

Josep Miró i Folguera (Reus, 1862 - Barcelona, 1938) fou un escriptor i periodista. Col·laborà ja als 16 anys a l'Eco del Centro de Lectura de la seva ciutat, i n'arribà a ser cap de redacció. També publicà en diverses revistes i diaris catalans (La Vanguardia, El Poble Català, La Publicidad) i madrilenys (La Ilustración Ibérica, El Mundo Ilustrado). Fou redactor en cap d'El Progreso i El Diluvio.
La seva producció literària es limita a un llibre de contes (El Ratoncito, 1895), a la traducció d'algunes obres d'Erckmann-Chatrian i de William M. Thackeray i a l'adaptació d'una obra d'Honoré de Balzac, representada al teatre Romea de Barcelona. Un germà seu, Ramon Miró Folguera, va ser escultor, dibuixant humorístic, dissenyador i cartellista.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 459.
* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 133

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
* Una divertida nota biogràfica a Josep Pla. "“El senyor Miró i Folguera i el periodisme a Barcelona el 1919” A: Homenots: sisena sèrie. Barcelona: Selecta, 1956. P. 131-176
# Josep Montserrat i Cuadrada

Josep Montserrat i Cuadrada (Valls, 23 de gener de 1873 - Barcelona, 16 de febrer de 1925) fou un polític vallenc, president de la Diputació de Tarragona.
Pertanyia a una família de comerciants de cuir. Continuà els negocis de la família i el 1901 fou president de la Conferència Agrícola i de la Lliga de Contribuents, i el 1908 fou vocal de la junta directiva del Banc de Valls, del qual en fou un dels directors des de 1912. Alhora, milità en la Lliga Regionalista, partit amb el qual fou elegit regidor de l'Ajuntament de Valls de 1909 a 1917. En 1917 fou elegit diputat de la Mancomunitat de Catalunya pel districte de Valls amb una candidatura autonomista partidària de dotar amb més poders aquest organisme; va mantenir l'escó fins a l'arribada de la dictadura de Primo de Rivera el 1924. Va formar part de les comissions provincial i d'hisenda, intentà impulsar la xarxa de transports i la línia Tarragona-Ponts, i el 1918 fou vocal del Comitè Directiu de l'Assemblea de la Premsa Nacionalista de les Comarques Tarragonines. En 1917 fou nomenat vicepresident de la Mancomunitat, i l'agost de 1919 fou president de la Diputació de Tarragona, càrrec que va mantenir fins a agost de 1921.
En març de 1921 formà part de la Comissió d'Indústria i Comerç de la Mancomunitat, alhora que el Banc de Valls obria el crèdit al sector agrari per tal de construir cellers cooperatius i fàbriques d'oli, fomentant el sindicalisme agrari. El juny de 1924 fou un dels signants al Teatre Bartrina de Reus de les bases de la Junta de Defensa del Riu Francolí i Pantà de Vilaverd. Va morir el 16 de febrer de 1925 en un hospital de Barcelona a causa de complicacions en una operació.
El seu amic, el poeta Josep Maria Rendé i Ventosa li va dedicar un article d'homenatge.

## Referències

* ↑ Diputació de Tarragona. Història de la Diputació
* ↑ Güell, Manuel. «Montserrat i Cuadrada, Josep». [Móra la Nova]: Institut Ramon Muntaner, [2022]. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ Rendé, Josep M. «Montserrat, enamorat dels sindicats I patriota». Aires de la Conca, any 1, núm. 3, 23-02-2925, pàg. 2-3 [Consulta: 28 maig 2023]. «Recollit posteriorment a: Gavaldà, Antoni. Josep M. Rendé i Ventosa: el batec periodístic d'un dirigent cooperativista català. Valls: Cossetània, 2007, p. 46-47. https://books.google.cat/books?id=d1bXUurLGkAC&pg=PA47&lpg=PA47&dq=Josep+Montserrat+i+Cuadrada+1925&source=bl&ots=4fgEIftw2S&sig=_w9oDtbveNJ1EGzGdiQLxIIrLbQ&hl=ca&sa=X&ved=0ahUKEwiOlJj9vKTcAhXmCpoKHSJLBK8Q6AEIbzAO#v=onepage&q=Josep%20Montserrat%20i%20Cuadrada%201925&f=false»
# Irolita

Irolita és un gènere de peixos de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Taxonomia

* Irolita waitii (McCulloch, 1911)
* Irolita westraliensis (Last & Gledhill, 2008)

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. Studies in ichthyology. Núm. 4. Rec. Aust. Mus. v. 18 (núm. 3). 96-133.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ McCulloch, A. R., 1911. Report on the fishes obtained by the F. I. S. "Endeavour," on the coasts of New South Wales, Victoria, South Australia and Tasmania. Part I. Biological Results Endeavour [v. 1] (pt 1): 1-87, Pls. 1-16.
* ↑ Last, P.R. & Gledhill, D.C., 2008. A new species of round skate, Irolita westraliensis sp. nov. (Rajoidei: Arhynchobatidae), from northern Western Australia. Pp. 173-181. A: Last, P.R., White, W.T., Pogonoski, J.J. & Gledhill, D.C. (eds.): Descriptions of new Australian skates (Batoidea: Rajoidei). CSIRO marine and atmospheric research paper núm. 021.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
# Josep Mundet i Carbó

Josep Mundet i Carbó (Calonge i Sant Antoni, 22 de febrer de 1875 - Nova York, 7 d'agost de 1940) fou un industrial i filantrop català. El seu pare era un industrial surer i el seu germà petit Artur (1878-1965) era també empresari i filantrop. Des de molt joves ambdós van col⋅laborar a l'empresa familiar a Sant Antoni i després a la filial de L. Mundet and Sons a Seixal al districte de Setúbal a Portugal (més tard anomenada Mundet & Cª, Lda), que el 1906 va esdevenir la seu de la multinacional familiar.
En sentir apropar la crisi de la indústria surera l'any 1890 va emigrar cap Nova York als Estats Units d'Amèrica. La seva motivació no era gaire clara, però sembla que no hi va haver una relació amb l'empresa familiar. Probablement va seguir la moda d'aquesta era i cercava emancipar-se de son pare. Allà va adonar-se de les múltiples aplicacions noves, fetes d'aglomerat de suro i el 1895 va obrir un petit taller a Brooklyn. Aquesta diversificació va fructificar, gràcies també al suro brut que Llorenç Mundet li va enviar. Van decidir obrir una nova fàbrica a Palamós, per preparar el suro que seria transformat en productes acabats a Sant Antoni i a Brooklyn. El 1902 el seu germà Artur vindrà a Nova York, però en veure les oportunitats, aviat se'n va anar a Mèxic per crear una altra filial del grup familiar. Aquest mateix any, Josep va obrir una nova fàbrica a Canadà. Des dels anys 1940 el seu fill, Josep Mundet junior va prendre la direcció del grup que aleshores comptava amb tretze fàbriques a tres continents i quasi quatre mil treballadors.
Va esdevenir uns dels millors financers del país. Va destacar com filantrop tant a Amèrica com al seu país natal. Durant la Primera Guerra Mundial va ajudar molts obrers a l'atur de Sant Antoni, Llagostera i Palamós. Va urbanitzar varis carrers del barri i construir un pont a càrrec seu. En reconeixement de la seva beneficència, els obrers li van dedicar una làpida i un tram del passeig de Mar de Sant Antoni porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 Parejo, Francisco; Branco, Amélia; Lopes, João Carlos; Preciado, José Rangel. Regional Integration and Firm Location Choices: A Long Run Approach to A Comparative Analysis of Productivity the Cork Industry in the Iberian Peninsula (pdf) (en anglès). Technical University of Lisbon, 2013, p. 13.
* 1 2 Caner, Pere. La vall de Calonge. 2a edició. Calonge: Ajuntament de Calonge, 1967, p. 160. ISBN 8450084466..
* ↑ Nadal, Jordi; Sala, Pere. La Contribució catalana al desenvolupament de la indústria surera portuguesa. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de la Vicepresidència, 2010, p. 295. ISBN 9788439382812.
* 1 2 Preciado, José Francisco Rangel «La internacionalización de tres empresas familiares en el negocio corchero mundial: Reynolds, Mundet y Corticeira Amorim» (en castellà). XXXV Encontro da APHES. Universitat d'Évora, 11-2015, pàg. 22.

## Bibliografia

* Tribó i Traveria, Gemma. El Campus Mundet. Un entorn per descobrir. Barcelona: Publicacions de la Universitat de Barcelona, 2008, p. 186. ISBN 978-84-475-3254-4.
# Josep Navarro Terol

Josep Navarro Terol (Novelda 6 de febrer de 1770 - Barcelona 3 de juny de 1809), conegut com a Sotstinent Navarro, fou un heroi de la guerra del Francès.
Fill de Josep Navarro López i Miquela Terol Miralles, formà part de l'exèrcit espanyol en el Regiment de Sòria durant la guerra del Francès. El 1808 aconseguí el grau de sergent en la batalla de Molins de Rei, on fou ferit. El 8 de gener de 1809, estant empresonat a Barcelona, fou ascendit a sotstinent.
Participà en l'anomenada Conspiració de l'Ascensió del 12 de maig de 1809, dia de l'Ascensió, contra el governants francesos de Barcelona, juntament amb ciutadans catalans i altres membres de l'exèrcit. Descoberts, foren jutjats i condemnats a mort Joaquim Pou, Joan Gallifa, Josep Navarro, Salvador Aulet i Joan Massana. Foren executats a la Ciutadella el 3 de juny de 1809. Quan els francesos abandonaren la ciutat el 28 de maig de 1814, els seus cossos van ser recuperats i es van enterrar en la Capella dels Màrtirs del claustre de la Catedral de Barcelona, monumentalitzada el 1909 amb escultures d'Enric Clarasó.
L'any 1927 a la ciutat de Barcelona se li dedicà el carrer que recorre les muralles romanes, que passà a anomenar-se carrer del Sotstinent Navarro.
També el 1941 s'inaugurà el Monument als Herois del 1809 de Josep Llimona a la plaça Garriga i Bachs, a tocar de la Catedral, on Josep Navarro és una de les 5 persones representades.

## Referències

* ↑ Sala Cola, Amadeo «El Sargento Navarro. En torno al bicentenario de su muerte» (en castellà). Betania, núm. 55, 2008, pàg. 104-111.
* ↑ «Art Funerari» (en castellà). [Consulta: 16 abril 2022].
* ↑ «B Nomenclàtor». [Consulta: 16 abril 2022].
# Irène Pijoan

Irène Pijoan (Lausana, 11 novembre de 1953 - Berkeley, 18 agost de 2004), pintora, escultora i professora d'art, filla de Geneviève Bugnion i de l'arquitecte, historiador i crític d'art, assagista, poeta i agitador cultural català Josep Pijoan (1879-1963), que en aquell moment tenia setanta-cinc anys i morí quan ella en tenia deu.
Durant la seva infància, la va impactar profundament l'obra del seu pare i les mostres d'art antic que conservaven a casa seva (des d'art grec-romà d'Egipte fins a una obra d'El Greco).
A partir de 1977, inicia la seva activitat als Estats Units. La seva obra és exhibida i col·leccionada arreu del món, incloent-hi el Museu Guggenheim de Nova York, la Corcoran Gallery of Art de Washington i el Forum d'Art Contemporain a Sierre, a Suïssa, com també al Contemporary Arts Forum de Santa Barbara, l'Oakland Museum, el Berkeley Art Museum i el San Jose Institute of Contemporary Art, on també hi exercí el seu mestratge durant més de 20 anys. Se'n mantenen també diverses instal·lacions a diverses ubicacions dels Estats Units.

## Referències

* ↑ Whittaker, Richard «Lucidity: A Conversation with Irene Pijoan». Works & Conversations, núm. 14, 30-11-2004 [Consulta: 17 agost 2917].
* ↑ «Public Sculptures and Public Art by Irene Pijoan». [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ Camps, Mark. «Irène Pijoan -- influential painter, professor at S.F. Art Institute». SFGate, 12-09-2004. [Consulta: 17 agost 2017].
* ↑ «The estate of Irène Pijoan». Bivins Gallery. [Consulta: 17 agost 2017].
* ↑ «Exhibition catalogue for Irène Pijoan». Bivins Gallery. [Consulta: 17 agost 2017].

## Enllaços externs

* «Catàleg complert d'exposicions i bibliografia sobre l'artista» (en anglès). Bivings Gallery. [Consulta: 15 gener 2019].
# Isaac Nathan

Isaac Nathan (Canterbury, 1790 - Sydney, 15 de gener de 1864) fou un cantant de poc èxit i compositor hebreu-anglès.
Començà la seva carrera dedicant-se al cant, però hagué d'abandonar l'escena perquè la seva veu no prometia grans èxits. Després fou professor de cant de la princesa Carlota de Gal·les. Més tard (1841) emigrà a Sydney, on morí el 1864.
És autor de gran nombre d'obres: cal citar, entre d'altres, una Història i Teoria de la Música. Les Memòries de Madame Malibran de Beriot, dues òperes, un drama, etc.
Posà música a diversos poemes de Lord Byron, com les Melodies Hebrees, que no destaquen per la seva inspiració.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 1179 (ISBN 84-239-4537-5)