OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Epapterus blohmi

Epapterus blohmi és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,5 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 49-51.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco i riu Tuy a la costa del Carib de Veneçuela.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cope E. D., 1878. Synopsis of the fishes of the Peruvian Amazon, obtained by Professor Orton during his expeditions of 1873 and 1877. Proc. Am. Philos. Soc. v. 17 (núm. 101). 673-701.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P. i C. J., Jr. Ferraris, 1998: The neotropical catfish genus Epapterus Cope (Siluriformes: Auchenipteridae): a reappraisal. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 111 (núm. 4): 992-1007.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eliurus myoxinus

Eliurus myoxinus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels nesòmids. És endèmic de Madagascar, on viu a altituds d'entre 0 i 1.250 msnm. Sovint grimpa als arbres, on nia als forats dels troncs. Els seus hàbitats naturals són els boscos, particularment els caducifolis. Està amenaçat per la destrucció del seu medi a causa del pasturatge, la producció de carbó vegetal i els incendis forestals. El seu nom específic, myoxinus, significa 'ratolí ràpid' en llatí.

## Referències

* ↑ Goodman, S. Eliurus myoxinus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 13 març 2016.
* ↑ Entrada «Eliurus» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents de nesòmids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Cricetomyinae :
Delanymyinae :
Dendromurinae :
Mystromyinae :
Nesomyinae :
Petromyscinae :
Categoria :
# Nibea

Nibea és un gènere de peixos de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Nibea albiflora (Richardson, 1846)
* Nibea chui (Trewavas, 1971)
* Nibea coibor (Hamilton, 1822)
* Nibea leptolepis (Ogilby, 1918)
* Nibea maculata (Bloch & Schneider, 1801)
* Nibea microgenys (Sasaki, 1992)
* Nibea mitsukurii (Jordan & Snyder, 1900)
* Nibea semifasciata (Chu, Lo & Wu, 1963)
* Nibea soldado (Lacépède, 1802)
* Nibea squamosa (Sasaki, 1992)

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Thompson W. F., 1911. A review of the sciaenoid fishes of Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 39 (núm. 1787). 241-261.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Trewavas, E., 1971: The syntypes of the sciaenid Corvina albida (Cuvier) and the status of Dendrophysa hooghliensis Sinha and Rao and Nibea coibor (nec. Hamilton) of Chu, Lo & Wu. Journal of Fish Biology v. 5: 453-461.
* ↑ Sasaki, K., 1997: Juvenile morphology of an Australian sciaenid species, Nibea microgenys (Teleostei, Perciformes). Memoirs of the Faculty of Science, Kochi University (Ser. D) (Biology) v. 18: 57-61.
* ↑ Kinoshita, I. i S. Fujita, 1988: Larvae and juveniles of blue drum, Nibea mitsukurii, occurring in the surf zone of Tosa Bay, Japan. Japanese Journal of Ichthyology v. 35 (núm. 1): 25-30.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Sasaki, K., 1992: Two new species of Nibea (Sciaenidae) from northern Australia and Papua New Guinea. Japanese Journal of Ichthyology v. 39 (núm. 1): 1-7.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Biodiversity Institute of Ontario (anglès)
# Giuseppe Nicolini

Giuseppe Nicolini o Niccolini (Piacenza, 29 de gener de 1762 – 18 de desembre de 1842) fou un compositor italià.
Fill d'un mestre de capella, va fer els seus estudis al Conservatori de Nàpols, on hi va romandre set anys, i el 1793 va fer representar la seva primera òpera La família stravagante, que fou ben rebuda pel públic. Cridat al seu pobla natal el 1819 com a mestre de capella de la catedral, i quan les seves òperes ja li havien donat gran celebritat, deixà d'escriure per al teatre per espai de molts anys, precisament en l'època en què els èxits de Rossini enfosquien als altres compositors.
Encara que mancat d'enginy creador, posseïa un gran sentiment melòdic i la seva instrumentació no mancava d'interès, però avui les seves obres dormen el son dels justos.

## Llista d'obres

* Il Principe Spazzacamino (1794);
* I Molinari (1794);
* Le Nozze campestri (1794);
* Artaserse (1795);
* La donna innamorata (1796);
* Alzira (1797) una de les seves millors obres;
* La demenza di Tito (1797);
* I due frateli ridicoli (1797);
* Il Bruto (1799);
* Gli Scitti (1799);
* Il trionfo del bel sesso (1799);
* L'Indativo (1799);
* I Baccanali di Roma (1801) amb la qual va començar la seva carrera artística la cèlebre Catalani;
* I Manli (1802);
* La selvaggia (1803);
* Fedra (1804);
* Il gelosos sincerato (1805);
* Geribea e Felamonte (1805);
* Gl'Inconstanti (1805);
* Abenhamet e Zoraide (1806);
* Trajano in Dacia (1807);
* Le due gemelle (1808);
* Coriolano (1809);
* Dario Istaspe (1810);
* Angelica e Medoro (1811);
* Abradame e Mircea (1811);
* Quinto Fabio (1811);
* Le nozze dei Morlacchi (1811);
* La feudatari (1812);
* La casa del astrologo, Mitridate, L'ira d'Achille, Balduino, Carlo Magno, Il conte di Lennos, Annibale in Bitinia, Cesare nelle Gallie, Adolfo, La presa di Granata, L'eroe di Lancastro, Asparia et Agide, Il Teuzzone, Ilda d'Avenel (1828);
* La conquista di Malacca, Witikind, i Il trionfo di Cesare.
A més, va compondre: 5 oratoris, 30 misses, 2 Rèquiem, 100 salms, 3 Misereres, 2 De profundis, 6 lletanies, cantates, sonates per a piano, melodies, quartets, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 545 (ISBN 84-239-4538-3)
# Juan de Segura

Juan de Segura fou un arquitecte espanyol, del segle xvi, nascut a Aragó, potser a Osca.
El 1520, realitzà les voltes de les naus laterals de les capelles de la catedral de Jaca, obeint al gòtic decadent. El 15 de maig de 1525 contractà amb el senyor de Sallent de Gállego (Osca), Joan V de Lanuza, lloctinent del regne, la reforma de l'església d'aquell vila. És d'una nau, amb volta també d'estil ogival decadent; té 28 claus i en aquestes les armes dels Lanuza i la creu de Calatrava. En la capitulació es pacta que aquestes claus han de portar roses com en la Seu de Jaca i que la pedra s'extraurà de les pedreres dels llocs d'Atarés i Santa Creu de la Serós,
| « | <porque en toda la tierra no hay mejor piedra>. | » |
es porti a Jaca i d'aquí a Sallent. Segura va rebre en pagament 662 ducats i 16 sous.
Pels anys de 1529 era arquitecte-director de la preciosa catedral de Barbastre, acabada el 1533, del qual temple en diu Quadrado:
| « | <Tal vegada una catedral de més grans records se li exigiria un caràcter més monumental, més severitat en les formes, llum més opaca i misteriosa; però a la de Barbastre li està bé la seva elegància i rialler adorn i les seves buides naus, preses amb claus d'or com un pavelló de triomf.> | » |
Des del mes de maig de 1525 fins al setembre de 1532 aixecà l'església d'Alquézar (Osca), la qual menciona el cosmògraf portuguès João Baptista Lavanha com una de les obres més excel·lents d'Aragó, en el seu Itinerario d'aquest regne. En pagament va rebre la suma de 42,00 sous. També va fer l'església alta del Castell de Montaragó. Totes aquestes obres de Segura obeeixen al mateix estil apuntat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1511 (ISBN 84-239-4554-5)
# Lycodes heinemanni

Lycodes heinemanni és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal que viu entre 60-165 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Reinhardt J. C. H., 1831. (Bidrag til vor Kundskab om Grönlands Fiske). Pp. 18-24. A: H. C. Örsted. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1830-31. 1-40.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Soldatov, V. K., 1916. A new species of Lycodes from Okhotsk Sea. Ezhegodnik. Zoologicheskogo Muzeya Akademii Nauk SSSR. v. 21: 214-216.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Smitt, F. A., 1900: On the genus Lycodes. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 5 (núm. 25): 56-58.
* Smitt, F. A., 1901: On the genus Lycodes. Bihang till Kongl. Svenska vetenskaps-akademiens handlingar. Estocolm, Suècia. v. 27 (núm. 4): 1-45, 1 pl.
* Taranetz, A. Ya. i A. Andriashev, 1935: Vier neue Fishcarten der Gattung Lycodes Reinh. aus dem Ochotskischen Meer. Zoologischer Anzeiger v. 112 (núms. 9-10): 242-253.
* Vladykov, V. D. i J.-L. Tremblay, 1936: Nouvelles espèces de Lycodes (Pisces, Zoarcidae) du Saint-Laurent et revision de toutes les espèces du même genre de l'Atlantique Occidental. Fauna et flora laurentianae, Station Biologique du Satin-Laurent. Quebec, Canadà. Núm. 1: 1-45, Pls. 1-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Voalavo

Voalavo és un gènere de rosegadors de la família dels nesòmids. Les dues espècies d'aquest grup, V. antsahabensis i V. gymnocaudus, són endèmiques de Madagascar. S'assemblen al gènere Eliurus, un grup amb el qual estan relacionats. V. gymnocaudus viu a l'altiplà del nord de l'illa, a altituds d'entre 1.300 i 1.900 msnm, mentre que V. antsahabensis es troba a l'est de Madagascar. El nom genèric Voalavo significa 'rosegador' en malgaix.

## Referències

* ↑ Entrada «Voalavo» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents de nesòmids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Cricetomyinae :
Delanymyinae :
Dendromurinae :
Mystromyinae :
Nesomyinae :
Petromyscinae :
Categoria :
# Nice (filla d'Estix)

Nice o Niké, (en grec antic Νίκη), segons la mitologia grega, va ser una divinitat, filla del tità Pal·lant i de l'oceànide Estix. Era representada com una donzella alada que volava amb una gran rapidesa i portava una palma i una corona de llorer.
Personificava la victòria en el combat i la competició, i també el triomf en la vida civil. Com a tal, sembla que al principi va ser només un sobrenom d'Atena, però més endavant es convertí en companya de la deessa. La seua intervenció fou decisiva perquè els Olímpics poguessin vèncer els titans, i Zeus, en agraïment, la va adoptar.
Els romans la coneixien amb el nom de Victòria, i va ser educada per Pàlans, l'heroi epònim del Palatí, que li va construir un temple al cim d'aquella muntanya.
Es coneix una escultura hel·lenística, la Victòria de Samotràcia, ara al Museu del Louvre, a París, que constitueix una de les principals peces artístiques de Grècia.

## Referències

* ↑ Rosina Lajo i Jose Surroca, traducció de Pere Freixes, Lèxic d'Art, Editorial Akal S. A. 1993-2002, ISBN 84-460-0227-2, p. 140
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.117. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 387. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 157. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
Viccionari
# Giuseppe Pilotti

Giuseppe Pilotti (Bolonya, 1784 – 1838) fou un compositor italià del Romanticisme.
Fill d'un organista i constructor d'orgues, de jove es dedicà a aquest últim ofici, per a subvenir a les necessitats de la família en morir el seu pare. Després cursà harmonia i contrapunt, i ja havia donat al teatre dues òperes quan fou cridat el 1826 a dirigir la capella de música d'una església de Pistoia, i el 1826 succeí al seu professor de composició, el mestre-sacerdot Stanislao Mattei, en el càrrec de mestre de capella de Sant Petronio de Bolonya. El 1829 se li confià l'ensenyança de contrapunt en el Liceu Filharmònic, i restà al front d'aquesta classe fins a la seva mort el 1838. Des de 1805 va pertànyer a l'Acadèmia Filharmònica.
És autor de les òperes L'ajo nell'imbarazzo i Non essere gelosos; a més, va compondre, moltes obres de caràcter religiós, com salms (entre ells el Dies irae amb acompanyament d'orquestra). Publicà el tractat d'instrumentació, Breve insegnamento teorico sulla natura, estensione, proporzione armonica...per tutti stromenti, imprès a Milà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 923 (ISBN 84-239-4544-8)
# Fritz Fridolin Windisch

Fritz Fridolin Windisch (Berlín, 20 de desembre de 1895 - 7 d'abril de 1961) fou un compositor alemany.
Estudià el violí amb Hugo Venus i composició amb Riemann i Friedländer. Ocupa un lloc distingit entre els compositors moderns del seu país, caracteritzant-se les seves obres per la seva gran bellesa melòdica i delicada harmonització. va escriure i publicar força música de cambra i cors. Des del 1921 va editar a Berlín la revista musical Melos, i dirigí artísticament l'agrupació Melos-Gemeinschaft zur Pflege zeitgenössischer Musik.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 10, pàg. 1261 (ISBN 84-239-4580-4)
# Giuseppe Prota

Giuseppe Prota (Nàpols, 1690 - [...?]) fou un compositor italià.
Va ser deixeble de Scarlatti, al que succeí com a professor de l'Ospedale della Pietà de Venècia, sent a la vegada mestre de Fomelli.
Va compondre moltes òperes, de les quals ni tan sols es conserven els títols.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 1117 (ISBN 84-239-4547-2)
# Mercè Rigalt i Lladós

Mercè Rigalt i Lladós o Mercedes de Rigalt (Barcelona, Barcelonès, 18 de setembre de 1879 - 1963) fou una pianista catalana.
Filla del publicista i antic president de la Cambra de Comerç espanyola de París, Pere de Rigalt i Tagell, i de Antònia Lladós i Rius (ca 1846-1932). Neboda del diputat Magí Lladós i Rius. Estudià solfeig i les primeres lliçons de piano amb el professor Antoni Vaqué, i traslladada a Madrid amb la seva família, ingressà en el Conservatori Reial. Més tard passà a París, on feu oposicions per aspirar a una de les places vacants en les classes de piano d'aquell Conservatori, aconseguint-la amb el número u entre 197 opositors.
Deixeble d'Henri Fissot i Raúl Pugno, aconseguí el gran primer premi d'honor (1896) i ja llavors es rebel·là al públic parisenc, prenent part en els més notables concerts que s'organitzaven a la capital francesa. Isabel II d'Espanya, en aquell temps exiliada a París, la crida diverses vegades al seu palau de l'avinguda Kleber, on, per escoltar-la, si congregaven nombroses notabilitats, crítics afamats, com Bruneau i Pessard, saludaren a la jove pianista com una gran esperança de l'art musical.
Les previsions dels crítics parisencs es realitzaren i encara més, per la Rigalt en la sèrie de concerts que donà el 1897 a Madrid i Barcelona. Pocs artistes han assolit tan espontanis i sorollosos triomfs davant d'un públic tan exigent com els que anaren a escoltar-la. Una autoritat musical de Madrid escrivia: «Ara delicat i suau, ara enèrgic i brillant, conforme o requereix la música, el seu joc al piano és perfecte». De tornada a París emprengué una campanya artística molt variada i activa, sent sol·licitada per tocar en diverses capitals europees. La seva reputació s'afermà cada dia més, podent amb raó nomenar-la el crític del New-York Herald una de les més grans pianistes d'Europa.
A Londres causà verdadera sensació, prenent part en concerts notabilíssims al costat d'Adelina Patti, Nellie Melba, Enrico Caruso, Victor Maurel, Pablo Sarasate, Hollman, Arbós i molts altres artistes famosos. A partir de llavors, encara que no deixà mai de cultivar el seu art, Rigalt es va presentar rares vegades en públic, havent-se-li escoltat solament en alguns salons de París, on residí quasi constantment fins al 1920.
L'any 1939 emigra a Brasil.

## La filla

La seva filla, Mercedes Roses de Rigalt, (Barcelona, 1902) va heretar de la seva mare el temperament musical. Es donà a conèixer a París, sent encara una nena, amb un recital de piano en la sala Pleyel (1914). Més tard el 1919, en un concert organitzat per l'Orquestra Simfònica de Barcelona, executà en el Palau de la Música Catalana diverses composicions de Chopin, Liszt i Blumenfeld, cridant poderosament l'atenció de la critica per la seva distinció, per la seva delicadesa en el fraseig i pel seu net joc, i rebel·lant-se, malgrat la seva joventut, com a concertista de grans mereixements.

## Referències

* 1 2 fitxa del registre d'entrada d'immigració de Brasil
* ↑ «esquela de Antonia Lladós y Rius». La Vanguardia, 20-03-1932, pàg. 2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 557 ISBN 84-239-4551-0
# Given Up

Given Up és la segona cançó, i el quart senzill del disc Minutes to Midnight del grup Linkin Park, llençat en 17 de febrer de 2008. Given Up, igual que What I've Done i No More Sorrow, van debutar el 28 d'abril de 2007 en directe a Berlín. Aquesta és una de les cançons més Heavys, tant pel que fa al grup, com al disc. El cantant principal, Chester Bennington, fa un crit que dura entorn dels 17 segons.
La cançó és una de les 40 que apareixen a Rock Revolution, un joc multiinstrumentals que volia competir amb les franquícies Guitar Hero i Rock Band i forma part de la banda sonora original de la pel·lícula Red 2.
El vídeo consisteix en fragments de les actuacions, editades amb molts efectes especials, que alteren principalment la coloració. Al llarg del vídeo, apareixen diverses escenes flash, com ara un cowboy, un hipopòtam i cites del llibre Magical Thinking d'Augustin Burroughs.
| Llista | Posició |
| UK Rock Chart | 4 |
| Billboard Mainstream Rock Tracks | 34 |

## Referències

* ↑ 7Digital Sale Page for Given Up Arxivat 2008-02-16 a Wayback Machine.
* ↑ Traiman, Steve «Game On». Billboard, Vol. 120, núm. 31, 02-08-2008, pàg. 8 [Consulta: 19 febrer 2021].
* ↑ «Given Up» (en castellà). Los 40 principales, 25-10-2010. [Consulta: 4 març 2021].

## Enllaços externs

* Videoclip oficial de Given Up
# Merluccius patagonicus

Merluccius patagonicus és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels merlúccids. Va ser descrit el 2003 per Domingo Lloris i Jesús Matallanas.

## Descripció

* La femella pot arribar a fer 71cm de llargària màxima i el mascle 56,2 cm.
* Cos allargat i prim.
* 38-51 radis tous a l'aleta dorsal i 37-39 a l'anal.
* El perfil superior del cap té una depressió per damunt dels ulls.
* El diàmetre ocular és relativament gran.
* Línia lateral amb 123-126 línies obliqües d'escates.
És un peix marí, pelàgic-nerític i de clima tropical que viu fins als 95 m de fondària. Es troba a la Patagònia a l'Argentina a Sud-amèrica. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lloris, D.; Matallanas, J. «Description of a new species of hake: Merluccius patagonicus sp. nov. (Gadiformes: Merlucciidae) from the waters of Argentina» (en anglès). Scientia Marina, v. 67, núm. 3, 2003, pàg. 323-326.
* 1 2 3 4 Capuli, Estelita Emily; Ortañez, Auda Kareen. «Merluccius patagonicus Lloris & Matallanas, 2003 Patagonian hake» (en anglès). Fishbase, s.d. [Consulta: 7 desembre 2021].
* 1 2 Lloris i Matallanas, 2003.
* ↑ Lloris, D.; Matallanas, J.; Oliver, P. «Hakes of the world (Family Merlucciidae). An annotated and illustrated catalogue of hake species known to date.». [Consulta: 7 desembre 2021].
# Mesobius

Mesobius és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Taxonomia

* Mesobius antipodum (Hubbs & Iwamoto, 1977)
* Mesobius berryi (Hubbs & Iwamoto, 1977)

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Hubbs C. L. & Iwamoto T. 1977. A new genus (Mesobius), and three new bathypelagic species of Macrouridae (Pisces, Gadiformes) from the Pacific Ocean. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 41 (núm. 7). 233-251.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Encyclopedia of Life (anglès)