OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johannes Prioris

Johannes Prioris (Ducat de Brabant, vers 1460 - França, 1514) fou un compositor de l'escola francoflamenca del Renaixement.
Va ser deixeble d'Ockeghem, això és l'única dada de la seva vida que hom coneix; però, a jutjar per les obres que s'han conservat de Prioris, degué ser un dels músics més il·lustres de la seva època.
El que es coneix de Prioris:
* una Missa a 4 veus en l'Antologia d'Attaignat;
* un Ave Maria a 8 veus,
* un De pacem a 6 veus a Bicinia d'en Georg Rhaw (1545).
A més en la Biblioteca Estatal de Berlín s'hi conserva el manuscrit d'un Magnificat a 4 veus, tres Misses a 3 i 4 veus, cinc Motets a 4 veus i dos Magnificat a 4 veus al Vaticà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 489 (ISBN 84-239-4547-2)
# John Comfort Fillmore

John Comfort Fillmore (Franklin, 4 de febrer de 1843 - Norwich, 14 d'agost de 1898) fou un músic i teòric estatunidenc.
S'educà musicalment a Oberlin (Ohio) i en el Conservatori de Leipzig. Exercí durant molts anys el professorat en diverses ciutats del seu país, senyalant-se com a notable pedagog. Entre altres obres didàctiques publicà una History of Pianoforte Music; Lessons Musical History, i New Lessons of Harmony, basada aquesta última en els sistemes Oettingen i Riemann. Traduí a l'anglès les obres de Riemann Klavierschule i Natur der Harmonk i col·laborà activament amb Alice Cunningham Fletcher en les investigacions d'aquesta última relatives a la música dels indis americans.

## Referències

* ↑ Ohles, John F. . Greenwood Publishing Group, 1978, p. 455–456. ISBN 978-0-313-04012-2 [Consulta: 28 març 2018].
* ↑ Bomberger, E. Douglas. Brainard's Biographies of American Musicians. Greenwood Publishing Group, 1999, p. 107–108. ISBN 978-0-313-30782-9 [Consulta: 28 març 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 253 (ISBN 84-239-4575-8)
# John Freckleton Burrowes

John Freckleton Burrowes (Londres, 23 d'abril de 1787 – idm. 31 de març de 1852) fou un compositor i organista anglès.
Els seus mètodes per a piano The pianoforte prímer i The thourough-bass primer, aconseguiren gran èxit; el 1905 es publicà una nova edició d'ambdues obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1515. (ISBN 84-239-4509-X)
# John Glas

John Glas o Glass (Auchtermuchty, 5 d'octubre de 1695 – Dundee, 30 de novembre de 1773) fou un teòleg protestant escocès fundador de la secta dels glasites. Els seus sermons el feren molt popular: un d'aquests, que publicà el 1727 amb el títol Testimony of the King of martyrs concerning his Kingdow, atacà el principi d'intervenció de l'autoritat civil en els afers religiosos. L'any següent Glas fou destituït del sacerdoci que regentava per l'Assemblea general de les Esglésies d'Escòcia, i poc temps després fou creada a Dundee la primera comunitat glasita. La nova secta no tardà a estendre's per Anglaterra i l'Amèrica del Nord, mercès principalment a l'activitat i zel de Sandeman, gendre i deixeble de Glas; per aquest motiu també són coneguts aquests sectaris amb el nom de sandemanians. La base d'aquesta secta protestant és la de la concepció religiosa en un sentit estrictament evangèlic, sense submissió a cap autoritat terrenal. Glas deixà diverses obres que foren publicades a Edimburg (1761-62), formant quatre volums.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26. pàg. 261 ISBN 84-239-4526-X
# Mary Calcaño

Mary Calcaño (Ciudad Bolívar, 15 d'agost de 1906 - Caracas, 17 de novembre de 1992) coneguda també amb el seu nom de casada Mary Keeler, va ser la primera dona veneçolana que va obtenir el permís de pilot d'avions. Va rebre la llicència núm. 73.550 de l'Autoritat d'Aeronàutica Civil dels Estats Units d'Amèrica el 13 de novembre de 1939 després de formar-se a Roosevelt Field, Long Island.
Poc després, el 6 de desembre, va rebre la seva llicència de pilot veneçolà.

## Biografia

Nascuda a Ciudad Bolívar el 15 d'agost de 1906, María Asunción Calcaño era filla de José Antonio Calcaño Sánchez i María Ruiz. Ansiosa de volar des de ben jove, la seva companyia la va enviar als Estats Units a formar-se com a pilot, i va rebre la seva llicència el novembre de 1939.
El 22 de febrer de 1940, Calcaño va arribar al camp aeri de Ciudad Bolívar, pilotant el seu propi avió en un viatge des de Barcelona, acompanyat del seu mecànic i copilot Antonio Reyes.
Durant la Segona Guerra Mundial, va treballar per a la Força Aèria dels Estats Units d'Amèrica, transportant peces d'avions de la fàbrica de Seattle cap a la Gran Bretanya. El 1941, va ser la primera dona pilot a aterrar a la base de la Força Aèria a Dayton, Ohio. Després de la guerra, va comprar el seu propi avió, va tornar a Caracas i el 1946 va fundar Ala Venezolana, el primer club per a pilots civils a Veneçuela. Juntament amb cinc homes pilots, el 1959 va fundar la primera escola d'aviació civil privada del país.
Posteriorment es va casar amb l'americana Frank Keeler, i posteriorment es va conèixer amb el seu nom de casada, Mary Keeler. Va morir el 17 de novembre de 1992 a Caracas.

## Referències

* 1 2 3 «Guayanesa primera aviadora venezolana» (en castellà). Angostura Digital Venezuela.
* 1 2 «Siglo XX - Mary Calcaño Keeler: Breve Biografía de Mary Calcaño Keeler» (en castellà). Mujeres que hacen la historia - Breves biografías.
* ↑ «Mujeres y medios de transporte» (en castellà). Museu del transporte.
* ↑ «Mary Calcaño» (en castellà). Anzoategui Vive, 15-08-2011. Arxivat de l'original el 2017-08-12. [Consulta: 13 juliol 2020].
* ↑ «María Asunción Calcaño Ruiz, Mary» (en castellà). Geni.

## Vegeu també

* Luisa Elena Contreras Mattera

## Enllaços externs

* «Outline memoir of Mary Calcaño» (en anglès). Mari Keeler. Arxivat de l'original el 2021-12-03. [Consulta: 13 juliol 2020].
# Escut de Bellcaire d'Empordà

L'escut oficial de Bellcaire d'Empordà té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell obert d'argent; el peu partit: 1r, faixat ondat d'argent i d'atzur, i 2n faixat d'or i de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 de març de 2010 i publicat al DOGC número 5.601 el 6 d'abril del mateix any.
El castell és el senyal més tradicional i representatiu del poble, ja que fa referència al castell dels Comtes d'Empúries, que presideix la localitat. Com a elements diferenciadors d'altres escuts que també presenten un castell, s'hi afegeix una al·lusió al pas del rec del Molí pel poble i les armes dels comtes d'Empúries, senyors de Bellcaire.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/923/2010, de 15 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Bellcaire d'Empordà.» (pdf). DOGC núm. 5601. Generalitat de Catalunya, 06-04-2010. [Consulta: 7 juny 2009].
# Edward Ecclestone

Edward Ecclestone fou un compositor anglès del segle xvii).
És autor d'una cantata que porta per títol El goig d'Europa en ocasió de la pau (Londres, 1697), i l'òpera El diluvi de Noè publicada el 1679.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2760 (ISBN 84-239-4581-2)
# Hypostomus winzi

Hypostomus winzi és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Magdalena.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fowler, H. W. 1945. Descriptions of two new fresh-water fishes from Colombia. Not. Nat. (Phila.) Núm. 158: 1-11.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Conger oligoporus

Conger oligoporus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima tropical que viu entre 2 i 507 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central (les illes Hawaii) i el Pacífic occidental central (Guam).

## Costums

És bentònic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bosc L. A. G., 1816-1819. (Pisces accounts). A: Nouveau Dictionnaire d'Histoire Naturelle..., Nouv. Ed. Paris. Nouv. Dict. Hist. Nat. v. 1-36.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kanazawa, R. H., 1958. A revision of the eels of the genus Conger with descriptions of four new species. Proceedings of the United States National Museum v. 108 (núm. 3400): 219-267, Pls. 1-4.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* 1 2 3 «Conger oligoporus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Kami, H.T., 1971. Check-list of Guam fishes, supplement I. Micronesica 7(1-2):215-228.
* ↑ Parrish, J.D., J.E. Norris, M.W. Callahan, J.K. Callahan, E.J. Magarifuji i R.E. Schroeder, 1986. Piscivory in a coral reef fish community. P. 285-297. A: C.A. Simenstad i G.M. Cailliet (eds.). Contemporary studies on fish feeding. Dr. W. Junk Publishers, Dordrecht, els Països Baixos.
* ↑ Uchida, R.N. i J.H. Uchiyama, 1986. Fishery Atlas of the Northwestern Hawaiian Islands. NOAA Tech. Rep. NMFS 38, 142 p.
* ↑ Mundy, B.C., 2005.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Krusensterniella multispinosa

Krusensterniella multispinosa és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal que viu entre 53-386 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Okhotsk: des de l'Illa Iona fins al sud-est de Sakhalín.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Schmidt P. J., 1904. Fishes of the eastern seas of the Russian Empire. Scientific results of the Korea--Sakhalin Expedition of the Emperor Russian Geographical Society 1900-1901. St. Petersburg. Fish. East. Seas Russian Empire . i-xi + 1-466.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Soldatov, V. K., 1922. Description of a new species of Krusensterniella Schmidt. Ezh. Zool. Muz. Ross. Akad. Nauk v. 23: 157-159.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Andriàixev, A. P., 1938: Review of the genus Krusensterniella of the eelpout family (Krusensterniella Schmidt (Pisces: Zoarcidae)] with the description of a new species from the Sea of Japan. Vestnik Dal'nevostochnogo filiala Akademii Nauk SSSR. Bull Far Eastern Branch Acad. Sci. USSR v. 32 (núm. 5): 117-121.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de Bellver de Cerdanya

L'escut oficial de Bellver de Cerdanya té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta carregat d'una vila d'argent i somat d'un castell de sable obert somat d'una bandera d'or amb 4 faixes de gules i l'asta d'or. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 12 de juny de 1997 i publicat al DOGC el 10 de juliol del mateix any amb el número 2430.
S'hi veu el castell de Bellver (actualment en ruïnes), fundat el 1225 pel comte Nunó Sanç de Cerdanya, al capdamunt d'un turó anomenat en els documents antics amb el nom llatí de Bello Videre. Bellver fou el centre d'una vasta regió de la Cerdanya, la Batllia. Més endavant, quan va morir Nunó Sanç (el 1242), el comtat de Cerdanya fou integrat a Catalunya sota el regnat de Jaume I; aquesta és la raó de l'emblema reial, el dels quatre pals, voleiant sobre el castell. Al peu del turó hi ha la vila emmurallada de Bellver, que avui encara conserva una petita part de les muralles.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 12 de juny de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Bellver de Cerdanya.» (pdf). DOGC núm. 2430. Generalidad de Cataluña, 10-07-1997. [Consulta: 27 abril 2012].
# Escut de Benejússer

L'escut de Benejússer és un símbol representatiu oficial de Benejússer, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Segura. Té el següent blasonament:
| « | D'or, tres flors de lis, d'atzur, col·locades 1 i 2; en punta l'ocell Orió, de color natural; sobre ones de mar d'atzur i argent. Al timbre, corona reial tancada. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Ordre de 23 d'abril de 1985, de la Conselleria de Governació, publicada en el DOGV núm. 256, de 30 de maig de 1985.
L'escut representa les armes dels Rossell, senyors de la vila des de l'obtenció de la carta pobla el 1611.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes del Baix Segura.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 69 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Ordre de 23 d'abril de 1985, de la Conselleria de Governació, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament de Benejússer (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 256, 30-05-1985, pàg. 1.616-1.617 [Consulta: 11 desembre 2017].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Benejúzar» (en castellà). Vexilologia C. Valenciana, 04-11-2016. [Consulta: 11 desembre 2017].
* ↑ «Informe de la Real Academia de la Historia sobre el escudo municipal de Benejúzar (Alicante)». Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, Tomo CLXXXVII. Núm I, 22-06-1984, pàg. 183 [Consulta: 11 desembre 2017].
# Escut de Benicull de Xúquer

L'escut de Benicull de Xúquer és un símbol representatiu oficial de Benicull de Xúquer, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Baixa. Té el següent blasonament:
| « | Escut de forma ibèrica, amb la boca redona. En camper d'or, una muntanya de sinople, plantada de tres pins de sinople, mal ordenats (és a dir, el pi central més elevat que els dos laterals). Al centre del cap, un escut caironat amb les armes del Regne de València. Com a timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Aprovat per Resolució del 6 de juliol de 1992, del conseller d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 1.841, del 7 d'agost de 1992.
La muntanya amb els pins són elements característics del paisatge del terme municipal, amb els quatre pals al cap que recorden que el poble va formar part, antigament, de la vila reial de Corbera.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 78 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 6 de juliol de 1992, del Conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut municipal de l'entitat local menor de Benicull de Xúquer (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.841, 07-08-1992, pàg. 8.068 [Consulta: 27 desembre 2015].
# Escut de Benigembla

L'escut de Benigembla és un símbol representatiu oficial de Benigembla, municipi del País Valencià, a la comarca de la Marina Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. De sinople, el mur d'or, maçonat de sable, sostingut d'ones d'argent i atzur, sobremuntat d'un cairó, amb els pals d'Aragó. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà primerament per Orde de 30 de gener de 1989, de la Conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 1.015 de 28 de febrer de 1989. Posteriorment es modificà el timbre per adaptar-lo a l'heràldica municipal valenciana per Resolució de 25 de novembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.648, d'11 de desembre de 2003.
El mur simbolitza les restes de l'antic castell de Pop, d'origen islàmic, i alhora representa els murs del Ribàs, que circumval·len la part oest del poble i el protegeixen de les crescudes del riu Xaló, al qual al·ludeixen les ones d'argent i atzur. Els quatre pals recorden la pertinença al Regne de València.

## Referències

* ↑ «Ordre de 30 de gener de 1989, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual és aprovat l'Escut municipal de l'Ajuntament de Benigembla (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.015, 28-02-1989, pàg. 1.191 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 25 de novembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la modificació de l'escut de l'Ajuntament de Benigembla (Alacant)» (html). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.648, 11-12-2003, pàg. 29.595 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 77 [Consulta: 10 octubre 2020].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Alt Millars.
# Escut de Borredà

L'escut oficial de Borredà té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. d'or, 2 homes afrontats alçant 2 dones també afrontades de gules i una filiera de gules; i al 2n, d'argent, un gall de sable ressaltant damunt un bàcul d'abat d'atzur posat en barra. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.
S'hi representa el Ball de Borredà, que es balla el 15 d'agost durant la festa major del poble. Els elements de la segona partició (el bàcul i el gall) al·ludeixen al fet que Borredà fou cedida, en el segle x, al monestir de Ripoll: les armes parlants de Ripoll són el gall, o "poll".

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «DECRET 278/1983, de 16 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Borredà per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 348. Generalitat de Catalunya, 27-07-1983. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Bovera

L'escut de Bovera és el símbol oficial del municipi i ajuntament de Bovera i es descriu mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un bou passant de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb la representació heràldica d'un bou caminant (passant) de color negre (sable).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

## Història

L'Ajuntament va acordar en ple iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el 22 d'abril de 2015. Després dels tràmits reglamentaris, l'escut va ser aprovat el 28 de juliol de 2016 i publicat al DOGC número 7179, de 8 d'agost del mateix any. El bou és un senyal parlant del nom del poble, i s'ha usat en els segells municipals des del segle xix.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/1938/2016, de 28 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Bovera.» (pdf). DOGC núm. 7179. Generalitat de Catalunya, 08-08-2016. [Consulta: 14 agost 2016].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.