OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Demissolinea novaeguineensis

Demissolinea novaeguineensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels triquiúrids i l'única del gènere Demissolinea.

## Descripció

* La femella pot arribar a fer 47,5 cm de llargària màxima i el mascle 45.
* 3 espines i 135-137 radis tous a l'aleta dorsal i 1 espina i 97-101 radis tous a l'anal.
* 156-170 vèrtebres.
* La línia lateral descendeix pronunciadament des del cap i arriba a prop del marge ventral del cos.
* La primera espina de l'aleta anal és més gran que les altres i té forma de daga.
* Manca d'aleta caudal.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i d'aigües fondes.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: l'illa de Dolak (sud-oest de Nova Guinea).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Burhanuddin, A. I. & Y. Iwatsuki, 2003. Demissolinea novaeguineensis gen. et sp. nov. (Perciformes: Trichiuridae), a new hairtail from New Guinea. Ichth. Research v. 50 (núm. 1): 23-29.
* 1 2 Burhanuddin, A. I. & Y. Iwatsuki, 2003.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Club Deportivo Jalapa

El Club Deportivo Jalapa és un club guatemalenc de futbol de la ciutat de Jalapa.

## Història

El club va ser fundat el 10 de juliol de 1978. Ascendí a la Lliga Nacional el 2001 dirigit pel tècnic Benjamín Monterroso. Des d'aleshores ha estat tres cops campió de la copa i un cop de la lliga.

## Palmarès

* Lliga guatemalenca de futbol: 1
** Apertura 2007
* Copa guatemalenca de futbol: 1
** 2002, 2005, 2006

## Referències

* ↑ «21 accidentes diarios reflejan barbarie vial» (en castellà), 12-11-2021. [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «Guatemala - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 1r octubre 2011].

## Enllaços externs

* Informació del club
* Web no oficial
# Desembarcament de soldats procedents de Cuba

Desembarcament de soldats procedents de Cuba es un dibuix al carbonet sobre paper de 38,4 x 55,4 cm del pintor català Lluís Graner i Arrufí (1863-1929). Es troba als fons del Museu Nacional d'Art de Catalunya a Barcelona, amb el número d'inventari 026775-D i procedent de l'adquisició l'any 1911 de la col·lecció Casellas.

## Història

Realitzat l'any 1898, representa el retorn o desembarcament dels soldats espanyols vençuts en la Guerra hispano-estatunidenca, coneguda popularment com la Guerra de Cuba i que va tenir, com a conseqüència posterior mitjançant els acords de París del 10 de desembre de 1898, que els Estats Units adquirís Cuba, Filipines, Puerto Rico i Guam.

## Referències

* ↑ «Desembarcament de soldats procedents de Cuba». Museu Nacional d'Art de Catalunya. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ Palomero Caro i Pérez Rodríguez, 2006, p. 58.

## Bibliografia

* Palomero Caro, Rafael; Pérez Rodríguez, Josep Maria. Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Col·lecció Minimanual, núm. 14.. Barcelona: Castellnou Edicions, 2006. ISBN 84-9804-211-9.
# Deucalió (fill de Prometeu)

Segons la mitologia grega, Deucalió (en grec antic: Δευκαλίων) va ser fill de Prometeu i de Celeno (o de Clímene).
Juntament amb la seua cosina i esposa Pirra, filla d'Epimeteu i Pandora, es va salvar del diluvi amb què Zeus decidí exterminar la humanitat pervertida. Seguint el consell de Prometeu, van construir una «arca», un gran cofre, i s'hi van ficar. Van surar durant nou dies i nou nits pel damunt de les aigües, i al desè dia van embarrancar al cim del Parnàs. Llavors van consultar Hermes, enviat per Zeus, que els va oferir de concedir-los-hi el desig que volguessin i Deucalió va demanar de tenir companyia. Zeus els va dir: «Cobriu-vos el cap i llanceu pel darrere els ossos de la vostra mare».
Aquesta pintura mostra Deucalió i Pirra, els únics supervivents d’un diluvi enviat per Zeus. Després, van repoblar la Terra llançant pedres que es convertiran en humans. Després de meditar el sentit d'aquestes paraules, van arribar a la conclusió que la seua mare era la terra, i les pedres els seus ossos. Van obeir, i les pedres llançades per Deucalió es van convertir en homes i les de Pirra dones, que van repoblar la terra.

## Vegeu també

* Noè
* Diluvi universal
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 135-136. ISBN 9788496061972.  Referències A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Deucalió Bibliografia Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 63-64 (Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209) ISBN 84-297-4146-1
# Diamant de Porter

El Diamant de Porter és un model econòmic desenvolupat per Michael E. Porter (Ann Arbor, Michigan, 1947) que explica com determinats sectors industrials obtenen avantatges competitius derivats de la seua localització en un entorn determinat

## El model

Porter identifica diversos factors que determinen l'avantatge competitiu d'un sector en un país.
* Condicions dels factors. Potencial d'un país en funció de factors com la mà d'obra, infraestructures especialitzades o la seva base científica.
* Condicions de la demanda. La capacitat dels compradors d'un país de mostrar més fàcilment les seves necessitats i la pressió que exerceixen aquests a les empreses perquè innovin amb més rapidesa.
* Sectors afins i auxiliars. Existència de sectors que siguin internacionalment competitius que proveeixen, col·laboren o presten serveis al sector de referència.
* Estratègia, estructura i rivalitat de les empreses. L'existència de forta competitivitat en el mateix sector és un gran estímul per l'obtenció contínua d'avantatges competitius.

## El diamant de Porter com a sistema interrelacionat

Els efectes de cada un dels quatre factors depenen un dels altres, i es reforcen entre ells. A més, els països normalment tenen més d'un sector d'activitat, i aquest model identifica un comportament entre els diferents sectors competitius que col·laboren entre si.

## Vegeu també

* Entorn de l'empresa
* Michael E. Porter,
* Anàlisi Porter de les cinc forces
* Mètode dels escenaris

## Fonts i referències

* Porter,M.E. (1990). "¿Dónde radica la ventaja competitiva de las naciones?". Harvard-Deusto. Business Review, (núm. 44, pàg. 3-26).
* Guerras Martín, L. A.; Navas López, J. E. (2007). La dirección estratégica de la empresa. Teoría y aplicaciones (4a. ed., cap. 4 i 5). Madrid: Thomson-Civitas.

## Enllaços externs

* El Diamante de Porter Arxivat 2010-05-02 a Wayback Machine.
* Biografia de Michael E. Porter de la Harvard Business School Arxivat 2011-08-24 a Wayback Machine.
* Teoria general de l'entorn Arxivat 2009-12-16 a Wayback Machine.
# Delegació del Govern d'Espanya a la Comunitat de Madrid

La Delegació del Govern d'Espanya a la Comunitat de Madrid és l'òrgan de la secretaria d'Estat de Política Territorial, pertanyent al Ministeri de Política Territorial i Funció Pública, que representa el Govern espanyol a la comunitat autònoma de Madrid. Des del 30 de març de 2023 el càrrec de delegat el sustenta Francisco Martín Aguirre.

## Titulars

* 1984-1986: José María Rodríguez Colorado
* 1986-1991: Ana María de Vicente-Tutor Guarnido
* 1991-1992: Segismundo Crespo Valera
* 1992-1993: Miguel Solans Soteras
* 1993-1994: Arsenio Lope Huerta
* 1994-1996: María del Pilar Lledó Real
* 1996-2000: Pedro Núñez Morgades
* 2000-2004: Francisco Javier Ansuátegui Gárate
* 2004-2006: Constantino Méndez Martínez
* 2006-2009: María Soledad Mestre
* 2009-2011: Amparo Valcarce
* 2011-2012: María Dolores Carrión Martín
* 2012-2015: Cristina Cifuentes Cuencas
* 2015-2018: Concepción Dancausa Treviño
* 2018-2019: José Manuel Rodríguez Uribes
* 2019-2020: María Paz García Vera
* 2020-2021: José Manuel Franco Pardo
* 2021-2023: Mercedes González Fernández
* 2023-actualitat: Francisco Martín Aguirre

## Vegeu també

* Delegació del govern (Espanya)

## Referències

* ↑ «Delegació del Govern a la Comunitat de Madrid». Seap.minhap.gob.es. Arxivat de l'original el 2016-08-07. [Consulta: 31 maig 2016].
* 1 2 «Real Decreto 218/2023, de 28 de marzo, por el que se nombra Delegado del Gobierno en la Comunidad de Madrid a don Francisco Martín Aguirre». BOE, núm. 75, 29-03-2023, pàg. 45759.
* ↑ «Concepción Dancausa, nueva delegada del Gobierno en Madrid» (en castellà). El País, 10-04-2015. [Consulta: 19 maig 2016].
* ↑ «María Concepción Dancausa Treviño». Seap.minhap.gob.es. Arxivat de l'original el 2016-08-07. [Consulta: 31 maig 2016].
* ↑ «El delegado del Gobierno combatirá los "prejuicios" de género y raciales». ABC, 25-06-2018.

## Enllaços externs

* Delegació del Govern d'Espanya a la Comunitat de Madrid - Lloc web oficial
# Yad Ben Tseví

El Yad Ben Tseví (hebreu: יד יצחק בן-צבי‎), dit igualment Institut Ben Tseví, és un institut de recerca i editorial amb seu a Jerusalem que porta el nom de Yitshaq ben Tseví, president d'Israel des del 1952 fins al 1963.

## Història i activitats

El Yad Ben Tseví és un institut de recerca fundat per continuar les activitats culturals, educatives i sionistes de Yitshaq ben Tseví, el segon president d'Israel i el que ocupà el càrrec durant més temps. Es troba a l'antiga casa i despatx de Ben Tseví i la seva muller, Rahel Yanait, al barri jerosolimità de Rehavià.
Ben Tseví fundà l'institut el 1947 per explorar la història i la cultura dels mizrahim, és a dir, les comunitats jueves dels estats àrabs. Conserva una biblioteca de manuscrits, llibres rars i un arxiu fotogràfic. A més a més, administra una editorial acadèmica.

### Educació

El Yad ben Tseví organitza cursos, seminaris, conferències i visites especials a Jerusalem.
El 2012, obrí una nova escola internacional d'estudis jerosolimitans en un edifici històric reformat que anteriorment es coneixia com a Casa de les Dones Pioneres.

### Publicacions

L'editorial de l'institut publica estudis individuals i tres revistes acadèmiques (en hebreu):
* Cessada: Sefunot, publicada anualment des del 1956 fins al 2017, amb articles sobre les comunitats jueves d'Orient, des del crepuscle de l'edat mitjana fins a l'actualitat.
* Pe'amim: Studies in Oriental Jewry (or "Studies on Jewish Heritage in the East") Publicat trimestralment des del 1978, tracta de la història, les cultures i el folklore de les comunitats jueves de la regió MENA (nord d'Àfrica i Orient Mitjà).
* Cathedra: For the History of Eretz Israel and Its Yishuv (hebreu: קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ), dit igualment Cathedra: Quarterly for the History of Eretz Israel, publicat des del 1976.
* Et-mol, títol complet: Et-Mol: Iton Letoldot Eretz Yisrael Ve'am Yisrael, '"Et-Mol: Revista sobre la història de la Terra d'Israel i el sentiment nacional jueu.

## Referències

* 1 2 3 4 A national institution, Jerusalem Post, 2 novembre 2006. Consulta: 21 gener 2024.
* 1 2 3 «Yad Ben-Zvi Collection», Biblioteca Nacional d'Israel. Consulta: 21 gener 2024.
* 1 2 «Pe'amim: Studies in Oriental Jewry / פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח", JSTOR. Consulta: 21 gener 2024.
# Giovanni Andrea Angelini Bontempi

Giovanni Andrea Angelini Bontempi (Perusa, 1624 – Brufa, 1 de juliol de 1705) fou un compositor i cantant italià.
Restant al servei del marcgravi de Brandenburg estrenà a Dresden el 1662 la seva òpera Paride.
Va escriure: Nova quator vocibus componendi nethodus (Dresden, 1660); Tractatus (Bolonya, 1690); Historia música (Perusa, 1695).

## Referències

* ↑ Treatise on Vocal Performance and Ornamentation by Johann Adam Hiller. Cambridge University Press, 12 d'abril de 2001, p. 160. ISBN 978-1-139-42898-9.
* ↑ Damschroder, David; Williams, David Russell. Music Theory from Zarlino to Schenker: A Bibliography and Guide. Pendragon Press, 1990, p. 35–36. ISBN 978-0-918728-99-9.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 5, pàg. 543 (ISBN 84-239-4505-7)
# Antoni Cobos Fajardo

Antoni Cobos i Fajardo (Figueres, 1962) és professor de llatí, traductor i escriptor. Llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat Autònoma de Barcelona (1985), Doctor en Filologia Clàssica. S'ha decantat per l'ensenyament de llatí i ho ha compaginat amb la traducció i edició de textos clàssics, medievals i humanístics. Fou membre de l'Equip de Recerca Studia Humanitatis de la UdG i codirector, juntament amb Mariàngela Vilallonga, de la Col·lecció “Studia Humanitatis”, d'edició Vitel·la. Ha editat reculls documentals, publicat articles en diverses publicacions com els Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Faventia, Revista de Girona i Athenaeum (Pavia). Actualment, està treballant en epigrafia clàssica i medieval.

## Publicacions

Ha publicat diversos llibres, articles i traduccions, entre els quals:

### Traduccions

* Marcial, Marc Valeri. Epigrames. Barcelona : La Magrana, 1994. ISBN 8474107172
* Livi, Tit. Història de Roma. I, Llibre I. Barcelona : Fundació Bernat Metge, 2002. ISBN 8472257959
* Plaute. La Comèdia dels ases. Madrid : Ediciones clásicas, 2007. ISBN 8478826033
* Marcial, Marc Valeri. Los Higos de Quíos: 69 epigramas eróticos de Marco Valerio Marcial. Figueres : EDXS, 2011.
* Virgili. Les Bucòliques. Girona : Palamedes, 2014. ISBN 9788461693771
Estudis històrics
* Epigrafia medieval dels comtats gironins, codirector i autor juntament amb Joaquim Tremoleda. - I, El comtat de Peralada. Ed. Brau, Figueres, 2009. - II, El comtat d'Empúries. Ed. Brau, Figueres, 2011. - III, El comtat de Besalú. Ed. Aubert, Sant Joan les Fonts 2013.
* Cantallops. Ed. Diputació de Girona, 2007.(Quaderns de la Revista de Girona, núm. 133)
Paleografia i diplomàtica
* Tomàs Mieres, Costums de Girona. CCG edicions, Girona, 2001.
* Johannes Burckard, (Mariàngela Vilallonga ed.) Dietari secret Edicions 3 i 4, Velència, 2002.
* Llibre de Privilegis de la Vila de Figueres: 1267-1585, Ed. Fundació Noguera. Barcelona, 2004.
* Joan Ramon Ferrer: De pronominibus suique natura (1477). Edició crítica acompanyada d'una breu aproximació biogràfica. (Tesi doctoral, edició digital en la pàgina Studia Humanitatis de la UdG), 2004.
* Llibre de Privilegis del penó de Rocabertí (1356-1490). Ed. Gràfiques Gispert, la Jonquera, 2004.
* Joan Ramon Ferrer, De antiquitate legum. Ed. Vitel·la, L’Escala, 2006.

### Novel·la

* 2021: Dubium, el dilema. Ed. Letrame. 9788413863481

## Referències

* ↑ «A. Cobos». Edicions Vitel·la. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ «Llegendes medievals al segle xxi». [Consulta: 7 març 2022].
* ↑ Padrosa Gorgot, Inés. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009.
# Antoni Llampallas i Alsina

Antoni Llampallas i Alsina (El Masnou, Maresme, 1855 - Barcelona, Barcelonès, 1923) fou un notari que exercí les seues funcions a Ulldecona (1883), Blanes (1883-1890), Badalona (1891-1921) i Barcelona (1921-1923).
Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, adherit a la Unió Catalanista, fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 144.
# Antoni Llinàs i Massanet

Pare Fra Antoni Llinàs i Massanet nat a Artà el 17 de gener de 1635, rebé la primera formació a l'escola dels observants del seu poble. A 17 anys ingressa a l'Orde franciscà en el Convent de Santa Maria dels Àngels fora porta on comença el noviciat.

## Biografia

Cursats els seus estudis de filosofia i teologia, fou instituït lector de filosofia i promogut als ordes menors i majors, i arriba al presbiterat el 1659.
El 1664 se celebrà a Roma el Capítol General de l'Orde Franciscà en el qual prengueren part el preministre i el custodi de la província americana de Sant Pere i Sant Pau de la Nova Espanya (Mèxic), demanant missioners. De tornada de Roma, passaren per Mallorca i el P. Antoni Llinàs s'inscriví a la llista dels futurs missioners.
Arribà a Amèrica el 1665, i ben prest fou promogut a l'Ofici de lector. Ensenyà a Querétaro, Celaya i Valladolid (avui Morelia), d'on fou nomenat guardià. El 1679, elegit custos provincial de Mixoacán amb vot en el Capítol General de Roma, parteix cap a Europa. Passa a Mallorca, Barcelona i Madrid, on visita el Ministre General i li comunica, seguint les idees de Ramon Llull, el pressament de la necessitat de fundar un col·legi de missioners.
A Roma obtingué del papa Innocenci XI el breu que confirmava la fundació del nou col·legi i és nomenat prefecte de les missions de les Índies Occidentals, el 1682.
L'any següent, va a Mèxic acompanyat de 24 nous missioners i erigeix el Convent de Querétaro en Col·legi de Missioners, a prop de la Sierra Gorda. D'aquí sortirien els missioners per anar a evangelitzar i arribarien a Califòrnia i Texas.
Fruit dels seus viatges a Espanya i a Roma aconseguí la fundació d'altres col·legis missionals: Escornalbou (Catalunya), La Oliva (Castella), Calamocha (Aragó), Cehegin (Cartagena), Sant Esperit del Monte (València) i el d'Ozzier (Sardenya).
Morí a Madrid, el 1693, amb fama de santedat. Les seves exèquies se celebraren a Sant Francesc amb l'assistència del rei Carles II. Igualment a Querétaro, la ciutat de Mallorca i Artà.

## Reconeixements

A Artà, el seu poble natal, té una plaça amb el seu nom inaugurada el 18 de maig de 1924. Això fou possible perquè havia estat anomenat Fill Il·lustre d'Artà.

## Bibliografia

* Evangelitzadors artanencs al Nou Món (I). Col·laboració Antoni Gili Ferrer. Bellpuig. Núm. 470 (6 de febrer de 1993), pàg. 22-23.
* GILI FERRER, Antoni. Antoni Llinàs, apòstol d'apòstols. Palma: [s.n.], 1991. 43 pàg. (Col.: Amèrica, l'altra història de les Balears; 4)
* GILI FERRER, Antoni. Antoni Llinàs, missioner de missioners. Manacor, 1990.
* "Artà levantarà un monumento al P. Llinàs". Bellpuig. Núm. 89 (27 d'octubre de 1984)
* GILI FERRER, Antoni. "El P. Antonio Llinàs y su entorno familiar" Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., 36 Bolletí de la Societat Arqueològica Lulliana, Tom XXXVI, pp. 81-98, Palma, 1987.
* Full Dominical, Any XVI; núm. 10, 8 març 1992 Antoni Llinas un mallorquí extraordinari: vides de mallorquins exemplars.

## Referències

* ↑ Plaça d'Antoni Llinàs a Google Maps
# Antoni Novellas i Crehuet

Antoni Novellas i Crehuet (Granollers, Vallès Oriental, 1850 - Granollers, Vallès Oriental, 1902) a ser un dramaturg català.
Fill d'una modesta família, es dedicà a la indústria tèxtil i en els seus ocis cultivà la literatura dramàtica, a la que era molt aficionat. En les societats recreatives catòliques havia aconseguit molts aplaudiments com a actor i també com a autor, i entre les produccions teatrals que donà a la impremta, totes elles estrenades en el Centre Catòlic de Granollers, figuren: el drama en tres actes i en vers Misèries humanes (Barcelona, 1886); el drama en quatre actes Enric VIII, "el Neró d'Anglaterra", inspirada en la tragèdia Tomasso Moro, de Silvio Pellico (Barcelona, 1887); la sarsuela Lo promès de la Sila, amb música del mestre Manuel Granadell i Soler (Barcelona, 1887); Los esquellots d'un viudo, etc. En el repertori d'aquestes obres queda descartat l'element femení.

## Referències

* ↑ «Antoni Novellas i Crehuet | enciclopedia.cat». [Consulta: 27 maig 2022].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 1333. (ISBN 84-239-4538-3)
# Antoni Ràfols i Fernández

Antoni Ràfols i Fernández (Vilanova i la Geltrú, 13 d'abril de 1757 - Tarragona, 6 de juliol de 1830) fou un compositor musical català. Estudià música en el Monestir de Montserrat, i després d'haver-se ordenat in sacris aconseguí per oposició la plaça de violí primer de la catedral de Tarragona. Ràfols, a més era un excel·lent pianista i organista, i és conegut principalment pel seu Tratado de la sinfonía (Reus, 1801), en el qual dona encertats consells per al cultiu d'aquest gènere, censurant abusos que en aquell temps s'introduïen en el gènere simfònic.

## Referències

* 1 2 Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú. Dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa editors., 2003, p. 271 [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ «Bibliografia Històrica Tarraconense III - page 120». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 16 gener 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55.pàg. 974 ISBN 84-239-4555-3
* EZQUERRO ESTEBAN, Antonio; BRUGAROLAS BONET, Oriol (eds.). Ecos tardíos del repertorio internacional y la música instrumental en España : el Tratado de la sinfonía (1801) de Antoni Ràfols. Lleida: Edicions Universitat de Lleida, 2023.
# Antonia Sitcher de Mendi

Antonia Sitcher de Mendi (Talavera de la Reina, Toledo, 1827 - 1914) fou una cantant i compositora espanyola.
Era neboda del cèlebre tenor Manuel García i, per tant, cosina de la il·lustre Maria Malibran i de la notable cantant Pauline Viardot. Arribà a París molt jove i estudià música, harmonia i cant sota la direcció del seu cosí Manuel Patricio fill de l'eminent tenor. Debutà en un concert del Conservatori amb un èxit brillant, mereixent que la Societat de Concerts li entregués una medalla com a record d'aquell concert.
Després d'un viatge artístic per Anglaterra, on recollí grans aplaudiments, es casà a Brussel·les amb el distingit violinista i compositor belga Hubert Leonard (1851), corregent després amb el seu espòs França, els Països Baixos, Suècia, Dinamarca, Noruega i Rússia i afegint nous triomfs als ja assolits.
Després es dedica a l'ensenyança a Brussel·les, i a París es donà a conèixer com a compositora en diverses romances que publicà, els títols de les quals són:
* Le Pain des pauvres.
* La Chaumière dans les champs.
* Florine.
* Quand viendra la saison nouvelle.
* Anne Rose.
* Le vieux Ménétrier.
* Chansons des Moissonneurs.

## Referències

* ↑ «Sitcher de Mendi, Antonia». A: Enciclopèdia Espasa. (en castellà). Volum núm. 30, p. 2. ISBN 84-239-4530-8.
# Antonio Aloysio

Antonio Aloysio (1816 - Venècia, 1874) fou un músic italià.
Fou inventor d'una notació musical, sense pentagrames ni claus, que va exposar en un fulletó titulat Nuovo sistema di notazione musicale che tende a facilitare la lettura: la esecuzione e la stampa della musica a tipi mobili. També inventà, uns instruments musicals que batejà amb el nom de matalicordios, que són instruments de cordes animals i metàl·liques combinades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 4, pàg. 897 (ISBN 84-239-4504-9)
# Antonio Aurisicchio

Antonio Aurisicchio (1710 - setembre de 1781 o 1783-1784) fou un compositor italià de finals del Barroc i principis del Classicisme.
Va pertànyer a l'escola romana, i fou mestre de capella de l'església de Sant Jaume dels Espanyols. Va escriure música religiosa, i fou tal la fama que adquirí com a compositor, que quan s'executava una de les seves obres en alguna església de Roma, acudia la multitud, desitjosa d'escoltar-la, com afirma Burney.

## Composicions

* Alcuni studi sul canto fermo,
* Salmi a quattro per le Vergine, et per gli Apostoli, amb orgue
* Si quaeris miracula,
* Lauda, Sion,
* La morte de Gesu, cantat con stromenti,
* Oratio Jeremias a canto basso,
* Te Deum laudamus a quatro con stromenti,
* Salmi a quatro con stromenti,
* Messe a quatro con stromenti.
Aquest compositor, també conegut per Aurisicchio a l'Acadèmia de Santa Cecília de Roma, i fou guardià dels mestres que eren membres de la citada Acadèmia. També va escriure música profana, perquè en l'òpera Attalo, representada a Londres el 1758, s'introduïren alguns fragments deguts a Oriscchio.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40. pàg. 478 (ISBN 84-239-4540-5)