OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emil Axman

Emil Axman (Rataje (Kromériz, Moràvia), 3 de juny de 1887 - Praga, 25 de gener de 1949) fou un compositor txec.
Deixeble de Vítězslav Novák en la composició i alumne distingit de la Universitat de Praga, en la Facultat de Filosofia, ocupà en el seu país una sòlida posició com a crític musical i compositor nacionalista. En aquest aspecte són dignes de notar llurs grans composicions corals, algunes d'elles amb acompanyament d'orquestra; els poemes simfònics Smutky a nadeje (Penes i esperances) i Jasno (Serenitat); dues sonates per a piano, Appasionata i Ad Memoriam, i una sonata per a violí i piano.
Com a músic publicà alguns llibres d'història i crítica, entre ells la sèrie d'assaigs Moravské opery v XVIII. Stol (L'òpera morava en el segle xviii), Jos LL. Zvonaj, i un llibre envers la influència de Moràvia en la música txeca durant el segle xix.

## Referències

* Tom núm. 7 de l'Enciclopèdia Espasa

## Enllaços externs

* Història de la música txeca (castellà)
# Emil Nikolaus von Reznicek

Emil Nikolaus von Reznicek (Viena, 4 de maig de 1860 - Berlín, Alemanya, 2 d'agost de 1945) fou un compositor austríac.
En un principi estudià dret a Graz, però ben aviat es dedicà a la música, primer sota la direcció de W. Mayer a Graz mateix, i després en el Conservatori de Leipzig. Més tard fou successivament director d'orquestra en els teatres de Zúric, Szczecin, Berlín, Jena, per espai de set anys a Praga, per breu temps a Weimar, i des de 1896 fins al 1899 a Mannheim. Durant la seva estada a Praga, el 22 de febrer de 1887, va néixer el seu fill primogènit, Friedrich ("Fritz").
Com a compositor assolí un èxit especial amb l'opereta Donna Diana, que s'estrenà a Praga (1894), on ja s'havien escoltat amb èxit les seves òperes Die Jungfrau von Orleans (1887); Satanella (1888), i Emmerich Fortunal (1889). El 1902 s'estrenà a Berlín, Till Eulenspiegel. El 2010 es va estrenar l'òpera Benzin que havia sompost el 1929. El seu fill Friedrich, més tard va servir com a tinent a l'exèrcit austríac abans d'emigrar als Estats Units l'1 d'agost de 1907, on va adoptar el cognom de la seva mare "von Marbod." Es va casar amb Katharina ("Katie") Riese de Dresden i junts van criar dotze fills.
Entre altres composicions de Reznicek, cal citar dues suites simfòniques, un Rèquiem, una Missa jubilar (1898), un quartet de corda i diversos cants.
Entre els seus alumnes destacà el compositor de musicals Frederick Loewe i, el director d'orquestra i compositor Eugen Bodart.

## Referències

* ↑ «Frederick Loewe, compositor de 'My fair lady' mor a Califòrnia als 86 ays» (en castellà). El País, 16-02-1988.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 227 (ISBN 84-239-4551-0)
# Emile-Eugene-Alix Fournier

Emile-Eugene-Alix Fournier (París, 11 d'octubre de 1864 - Joinville-le-Pont, 12 de setembre de 1897) fou un compositor francès del Romanticisme.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal, tenint per mestres a Dubois i Delibes, i el 1889 aconseguí el segon lloc en el Prix de Rome per la seva cantata Sémélé, component poc temps després l'òpera Stratonice, que fou premiada en el concurs Cressent i s'estrenà el 1892 en l'Òpera de París. A més, deixà una altra obra en tres actes, Carloman, i diverses melodies vocals plenes de sabor i d'emoció.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 810 (ISBN 84-239-4524-3)
# Emili Ferrer i Espelt

Emili Ferrer i Espelt (Barcelona, 1899 - 1970) va ésser un dibuixant, decorador i escenògraf.
Col·laborà en nombroses publicacions de Barcelona i Madrid, però principalment a la revista D'Ací i d'Allà i La Veu de Catalunya. Es dedicà també a la publicitat i a la decoració d'interiors. Col·laborà amb l'arquitecte Francisco Urcola en la decoració del teatre Reina Victoria de Sant Sebastià. Fou un dels primers decoradors que es dedicaren a l'escenografia cinematogràfica. A la postguerra, efectuà, juntament amb Francesc Fontanals i Mateu, les exuberants decoracions dels populars espectacles d'Els Vienesos.

## Referències

* 1 2 «Emili Ferrer i Espelt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mas i Peinado, Ricard. Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929). Barcelona: Parsifal Edicions, 2002. ISBN 84-95554-16-X.
# Emili Guanyavents i Jané

Emili Guanyavents i Jané (Barcelona, 31 d'agost de 1860 - 27 de juny de 1941) fou poeta i traductor català, també conegut com a Emili Guanyabéns.

## Biografia

Va néixer al carrer Duc de la Victòria de Barcelona. Era fill dels cosins Nicolau Guanyabéns i Clausell i de Rosa Jané i Guanyabéns, tots dos naturals de Mataró.
Emili Guanyavents fou l'autor de la lletra d'Els segadors actual (1899). Fou tipògraf i participà en el Congrés Catalanista celebrat a l'octubre de 1880. Col·laborava activament en el Diari Català (1881), La Tramontana, a partir de 1886 (de la qual fou membre del consell de redacció fins al 1889), La Veu del Centre Català (1888), i col·laborà amb el grup de L'Avenç especialment entre 1892 i 1893. Entrà en contacte amb l'anarquisme per mitjà de la Societat Tipogràfica, i tal com van fer altres personatges de l'època, com ara l'enginyer i folklorista Cels Gomis i Mestre, el dibuixant i pintor Josep Lluís Pellicer, o el tipògraf Eudald Canibell, s'esforçà a fer compatible el seu internacionalisme anarquista amb el catalanisme. Participà en el Primer Certamen Socialista, celebrat a Reus el 1885. A mitjan 1882, formà part del grup anarcosindicalista que s'escindí de la Societat Tipogràfica i fundà tot seguit La Solidària. A partir de 1892 s'apartà de l'anarquisme. Com a poeta, estava seduït per un simbolisme d'inspiració maragalliana. Publicà periòdicament composicions a les pàgines de L'Avenç, així com diversos llibres de poesia. Participà en els Jocs Florals i va guanyar la Flor Natural en els de 1888. Com a corrector de l'Institut d'Estudis Catalans, posà al dia, entre d'altres, les obres completes de Narcís Oller i d'Ignasi Iglésias. Poeta de ressonàncies simbolistes i maragallianes, publicà diverses obres en què aplegà versions mètriques de simbolistes i parnassians francesos.
Mor a Barcelona a l'edat de 80 anys al carrer Muntaner, 139 casat amb Francisca Gendrau Pernal.

## Obres

* Alades (1897)
* Voliaines (1903)
* Trasplantades (1910)

## Referències

* 1 2 «esquela». La Vanguardia, 28-06-1941, pàg. 4.
* ↑ Cognoms tal com apareixen a la inscripció del naixement del fill.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1860, llibre 3r, foli 291, número de registre 3679.
* ↑ Diccionari biogràfic del moviment obrer als Països Catalans
* ↑ «Emili Guanyavents i Jané». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Vidal Rosich, Plácit «Singulars Anecdòtics: Mestre Emili Guanyabéns». Revista del Centre de Lectura de Reus, núm. 49, 3a època, 2-1922.
* Ferran Aisa, Àcrates i Poetes: Emili Guanyavents, Catalunya, núm. 94, febrer de 2008.
# Emili Miquel Abellà

Emili Miquel Abellà (Barberà de la Conca, Conca de Barberà, 1919 - São Paulo, Brasil, 2000) va ésser pintor, defensor dels drets humans i ecologista. De jove, l'any 1943 fundà, amb dos o tres companys, a Barberà de la Conca la revista quinzenal mecanoscrita i mural "Luz" que durà un any (27 núms). Ben aviat marxà a Barcelona on continuà escrivint i aprenent tipografia. Vers el 1950 emigrà a Córdoba (Argentina) des d'on el 1964 passà a Sao Paulo (Brasil) on fixà la seva residència. En aquesta ciutat, a més de practicar i exposar la seva pintura, defensà activament els drets dels indis (sobretot dels meninos da rua), denuncià la desforestació de l'Amazònia i la contaminació ambiental de la ciutat.
L'any 1974 fundà el Movimento Arte e Pensamento Ecológico; el 1995, amb 76 anys la "Câmara Municipal de Sâo Paulo" (Ajuntament) l'homenatjà nomenant-lo "Ciudadano Paulistano" (Fill Adoptiu). Ja mort, l'any 2005, li fou dedicada una plaça de la ciutat que l'adoptà (Praça Emilio Miguel Abellá). El 2010 se'l tornava a homenatjar amb l'aprovació per part de la Comissão de Constituição, Justiça e Redação d'un projecte de Llei (492/2010) per a la creació del "Museu do Meio Ambiente Emílio Miguel Abellá".

## Referències

* ↑ "Sao Paulo declara Emili Miquel Ciudadano Paulistano", Llum, 84, (Barberà de la Conca, abril 1996), p. 15.

## Enllaços externs

* Um exemplo de ambientalista: Emilio Miguel Abellá
* Enciclopédia Itaú Cultural
* Museu do Meio Ambiente homenageia Emílio Miguel Abellá
# Emili Mira i López

Emili Mira i López (Santiago de Cuba, 24 d'octubre de 1896 - Petròpolis, Brasil, 16 de febrer de 1964) va ésser un psicòleg català.
Fill de pare granadí i mare madrilenya, va néixer accidentalment a Cuba, quan l'illa pertanyia a Espanya. La família va retornar a Barcelona quan ell tenia dos anys.
De 1920 a 1939 ocupà diversos càrrecs a la Mancomunitat i a la Generalitat de Catalunya relacionats amb la psicotècnia i la formació professional.
L'any 1928 va néixer la seva filla Montserrat, que va ser pintora.
Durant la dècada del 1930 fou professor de Josep Solé i Sagarra. El 1933 fundà amb Joaquim Xirau la prestigiosa Revista de Psicologia i Pedagogia.
Durant la darrera Guerra Civil espanyola estudià el comportament del revolucionari des de la perspectiva psicològica.
Exiliat el 1939, després de passar per la Gran Bretanya, els Estats Units i l'Argentina, s'instal·là definitivament al Brasil, on dirigí l'Instituto de Seleçâo e Orientaçâo Profissional.

## Bibliografia complementària

* Cortès Martí, Josep M. La tecnòpolis catalana 1900-1936. Pensament organitzatiu a Catalunya. Tarragona: Publicacions URV, 2013. ISBN 9788484242208. (Capítol 10. Emili Mira López. Pàg. 165-182)

## Referències

* ↑ «Emili Mira López». Grup Enciclopèdia. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «Dr. Emilio Mira y López» (en castellà). Montserrat Mira. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ de León Porras, Fernando. Vida y obra del Profesor Doctor Emilio Mira y López (en castellà). Separata de la revista "Universidad de San Carlos" núm 63. Guatemala: Universidad de San Carlos de Guatemala, 1964.
* ↑ «Montserrat Mira». Grup Enciclopèdia. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «En record de la Montserrat Mira». Fundació Congrés Català de Salut Mental, 31-07-2024. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi. Diccionari abreujat d'educació. Barcelona: Graó, 1987, p. 60 (Col·lecció Guix, 10). ISBN 84-85729-43-9.

## Enllaços externs

* Emilio Mira y López. La web més exhaustiva.
* Dr. Emili Mira i López - Galeria de Metges Catalans del COMB
* Textos d'Emili Mira i López. (castellà)
* Emili Mira i López a l'Enciclopèdia Encarta. Arxivat 2005-08-24 a Wayback Machine. (castellà)
* Col·lecció Emili Mira i López. Centre de Recursos per a l'Aprenentatge i la Investigació (CRAI), Universitat de Barcelona (català)]
# Emili Vilalta i Vila

Emili Vilalta i Vila (Barcelona, 13 de setembre del 1867 - Barcelona, gener del 1930) va ser un compositor i pianista català.

## Biografia

Estudià amb els mestres Barba (Anselm Barba?) i Vidiella (Carles G. Vidiella?), així com feu Harmonia amb Enric Morera. També fou deixeble d'Isaac Albèniz, que posteriorment va acompanyar en un seguit de concerts a dos pianos al «cafè Colón» de Barcelona. El gran pianista li feu dedicatòria de la peça Sous le palmier, danse espagnole.
Vilalta es dedicà fonamentalment a l'ensenyament de la música, i alumnes seus destacats foren els propis fill, Alexandre Vilalta, que esdevindria un pianista d'anomenada, i Emili Vilalta (Barcelona, 1904-Barcelona, 1974), que seria violinista i tindria una orquestra pròpia.
En tant que compositor, se li coneixen música instrumental, sardanes i peces de ball.

## Obres

* Anís Perla (1892), polca per a piano. Peça de publicitat, n'hi ha versió per a quintet de corda i piano
* Barcarola, per a piano
* Bolero (1911), per a piano
* Els enamorats, sardana
* La font de Miralles, sardana
* Mi cantar de amor, per a piano
* Las Mondongueras, sarsuela ab 1 acte y 3 quadros, costúms aragoneses (1909), llibret de Ricard Forga i Clarà
* Nocturno (1890), per a piano
* Los ojos de mi trigueño, lletra de Fernando Olmedo
* Recordant en Juli Garreta, sardana instrumentada per a orquestrina
* Sevilla (1895), vals-jota per a piano
* Souvenir (1911), vals Boston per a piano

## Referències

* ↑ «Emilio Vilalta Vila [necrològica]». La Vanguardia, 10-01-1930, pàg. 3.
* ↑ «Emili Vilalta [necrològica]». Revista Musical Catalana, any XXVII, núm. 314, 2-1930, pàg. 95.
* ↑ Albéniz, Isaac. Chants d'Espagne. op. 232. Barcelona: Juan Bta. Pujol y Cª, 1897.
* ↑ «Ha fallecido el violinista don Emilio Vilalta Faura». La Vanguardia Española, 31-01-1974, pàg. 33.
* ↑ «Emili Vilalta, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ «Fons musical de la Real Academia de Bellas Artes de la Purísima Concepción» (en espanyol). [Consulta: 22 gener 2016].
* ↑ «Emili Vilalta, a l'Inventari de Fons Musicals de Catalunya». [Consulta: 22 gener 2016].
# Emma de Hawaii

Emma de Hawaii (Honolulu, 2 de gener de 1836 - Honolulu, 25 d'abril de 1885), nascuda Emma Kalanikaumaka'amano Kaleleonālani Na'ea Rooke, va ser reina de Hawaii com a esposa del rei Kamehameha IV des de 1856 fins a la seva mort el 1863. Més tard va ser candidata al tron però el rei Kalctedākaua va ser substituït.
El seu pare fou el doctor Rooke, metge anglès establert a principis del segle xix en les illes, i la seva mare, una neta de John Young, company del cèlebre navegant Vancouver. Va casar amb el rei Alexandre Liholiho Kamehameha IV, el 19 de juny de 1856, quan amb prou feines havia complert un any de la seva elevació al tron i la successió al mateix constituïa un problema al regne. El 20 de maig de 1858 va donar a llum un infant, príncep de Hawaii. El príncep fill únic, va morir en 1862, i el seu pare, el rei, el 30 de novembre de 1863, quedant vídua Rooke i passant el tron al seu cunyat Kamahameha V, amb el qual es va extingir la dinastia.
El 1865, Rooke va passar a Europa, acompanyada de Hopkins, ministre de l'Interior del regne; va viatjar per Anglaterra, França i Alemanya, fins a tornar al regne de Hawaii el 22 d'octubre de 1866, a bord del vaixell de guerra nord-americà de l'esquadra del Pacífic, que manava l'almirall Thatlher. Va visitar les famílies reials, a lady Franklin, i va interessar les Missions angleses en favor dels cristians del regne de Hawaii. Tornada al seu país, no va figurar més a la vida política, però la va acompanyar sempre i a tot arreu la simpatia general.
Rooke havia rebut una acurada educació i a les seves gràcies personals unia un bon caràcter, aficions artístiques gens comunes i sòlida fortuna. Parlava correctament l'anglès i força el francès. L'anomenaven la bona reina, i va ser a les illes la providència dels desgraciats. La creació de Queen's Hospital, fundada el 1860, ens recorda la seva beneficència, i la història del regnat de Kamahameha IV conté pagines honroses de progressos morals i materials del país, en què va influir d'una manera decisiva.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 275. (ISBN 84-239-4552-9)
# Enciclopedia Lingüística Hispánica

Enciclopedia Lingüística Hispànica (ELH) és una obra miscel·lània editada entre el 1960 i el 1967 pel CSIC sota la direcció de Manuel Alvar López i que pretenia aplegar tots els camps de la filologia del castellà, portuguès, català i «les restants llengües hispàniques» (toponímia, morfologia, sintaxi, semàntica, ortografia, dialectalismes, etc.). Entre d'altres, hi col·laboraren Ramón Menéndez Pidal, Joan Bastardas i Parera, Germà Colón Domènech, Johannes Hubschmid, Fritz Krüger i Manuel Sanchis i Guarner. Va ser director del projecte el catedràtic i acadèmic Rafael de Balbín.

## Referències

* ↑ «Germà Colón i Domènech | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 octubre 2023].
* ↑ «Johannes Hubschmid». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia [Consulta: 26 juny 2024].
* ↑ Krüger, Fritz «Carta de Fritz Krüger a Lois Tobío Fernández, 1962.» (PDF) (en castellà). Fondo: Lois Tobío no seu arquivo persoal [Mendoza], 31-07-1962, pàg. 2 [Consulta: 26 juny 2024].
* ↑ Lope Blanch, Juan M. «Enciclopedia lingüística hispánica, dirigida por M. Alvar, A. Badía, R. De Balbín, L. F. Lindley Cintra. Tomo 1: Antecedentes. Onomástica. Consejo Superior de Investigaciones Científicas, Madrid, 1960; cxxxviii + 646 pp.». Nueva Revista de Filología Hispánica (NRFH), 17, 3/4, 01-07-1964, pàg. 377–381. DOI: 10.24201/nrfh.v17i3/4.1491. ISSN: 2448-6558.
* ↑ «Repertorio bibliográfico clasificado por materias» (en castellà). El Libro Español. Instituto Nacional del Libro Español, vol. IV, núm. 40, 4-1961, pàg. 184 [Consulta: 23 octubre 2023].
* ↑ Carrascosa, Alfonso V. «75 años del Instituto de Filología del CSIC: en su origen, grandes lingüistas católicos» (en castellà). Religión en Libertad, 18-04-2022. [Consulta: 26 juny 2024].
# Enea Brizzi

Enea Brizzi (illa de Giglio, 26 de febrer del 1821 - Barberino di Mugello, 1 de juny del 1886), fou concertista de trompeta i director d'orquestra; entre les seves obres figuren l'himne de Brofferio Delle spade il fiero lampo.
En la seva infància va ser pastor d'ovelles, i s'inicià en la música tocant una flauta artesanal. El capellà de la parròquia l'ensenyà a llegir i escriure i un músic local li donà els primers rudiments musicals. El 1838 aconseguí una trompeta, i els progressos que mostrà animaren la seva família per a fer el sacrifici de pagar-li classes de música al conservatori de Florència. Allí tingué mestres com L.Pichianti i L.M.Viviani (harmonia i composició) i Pietro Mattiozzi (trompeta). Enrolat en l'exèrcit del Gran Duc Leopold II de Toscana, entrà en la banda militar dels Carabinieri i ben aviat assolí la posició de "Sottotenente Capo Musica". L'any 1842 va ser nomenat cap de la fanfàrria dels carrabiners, i aquell mateix any fundà, amb Giovanni Niccolai la casa musical "Brizzi e Niccolai".
La seva carrera evolucionà ràpidament: el 2 de setembre del 1846 va ser nomenat professor d'instrument a l'Acadèmia Florentina de Belles Arts, i al cap de poc esdevingué "trompeta primera" de l'orquestra i capella de la cort del Gran Ducat de la Toscana. L'any 1856 participà a París en una competició per a virtuosos de la trompeta i hi assolí un gran èxit; a l'any següent tocà en presència del Sant Pare Pius IX a Florència. L'any 1859 s'allistà en els granaders, i participà en les campanyes garibaldines contra els austríacs el 1860; i a desembre del mateix any fou admès en l'Acadèmia de Música de Florència com a soci honorífic corresponent. A la capital de la Toscana dirigí, primer com a soldat i posteriorment com a oficial, la banda de la Guàrdia Nacional.
L'any 1866 entrà en la història del Risorgimento italià quan musicà un text d'Angelo Brofferio i en feu un himne bèl·lic que es titulà La canzone della guerra del 1866 (o com és més coneguda, Delle spade il fiero lampo). De l'any 1864 és la fundació de la Società Orchestrale Fiorentina "Orfeo", que també dirigí, i que va fer molts concusos arreu d'Itàlia, sovint amb finalitats humanitàries. Brizzi també era molt requerit en l'època com a trompetetista, pels seus dots amb l'instrument. L'any 1879 va començar a ser requerit per a dirigir òperes en diversos teatres florentins.
A la poblacio de Pratovecchio hi ha una Orquestra Filharmònica Enea Brizzi, en la seva memoria.
Malauradament, molts dels seus originals foren cremats en un incendi a la Casa Ricordi, el 1943. La banda d'Isola del Giglio, que es creu fundada per ell a mitjan segle xix, va ser rebatejada "Banda Enea Brizzi" en el seu honor.

## Referències

* ↑ http://www.chieracostui.com/costui/docs/search/schedaoltre.asp?ID=25045
* ↑ Tom núm. 9 de l'Enciclopèdia Espasa.
* 1 2 3 http://web.tiscalinet.it/idg-wolit/gigliesi_brizzi.htm
* ↑ https://www.facebook.com/filarmonicaeneabrizzi.pratovecchio/?locale=it_IT

## Enllaços externs

* Biografia i fotografia Arxivat 2009-04-23 a Wayback Machine. (italià)
# Eneas Piccolomini

Eneas Piccolomini (Siena, 1840 - 1910) fou un hel·lenista italià.
Fou professor honorari de grec en les Universitats de Pisa i de Roma, i membre corresponent de l'Acadèmia dels Líncei. Estava en possessió de diverses condecoracions i del títol del comte.
Entre les seves publicacions i figuren:
* Due documenti ad acquisti di codici greci...con aggiute e rettificazioni, (1873-74)
* Del carme intitolato <<Sulpicia>>... (1874)
* Intorno alle condizione ed alle vicende della libreria mecea privata: ricerche (1875)
* Sulla essenza e sul metodo della filologia classica, (1877)
* Sopra alcuni luoghi delle <Nubi> di Aristofane (1878)
* Sulla <Griechische Paleographie von Gardthausen> (1880)
* Sulla leggenda di Timone il misantropo (1884)
* La simulata pazzia di Solone ´l'elegia <Salamis> (1887)
* I carmi di Eroda recentemente scoperti (1892)
* In Aristotelem et Herodam animadversiones críticae (1892)
* Nuove ossevazioní sugli Ucelli di Aristofane (1893)
* Le odi di Bacchilide (1898)
* Sul testo dei frammenti dell'Evangelio e dell'Apocalipssi del Pseudo Pietro (1899, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 528 (ISBN 84-239-4544-8)
# Ennemond Gaultier

Ennemond Gaultier conegut com a Gualtier el Vell (Villette-de-Vienne, Delfinat, França vers el 1575 – Les Nèves, 17 de desembre de 1651) fou un músic francès.
Fou un hàbil tocador de llaüt i compositor; algunes obres seves es troben en el Livre de musique pour le luth, de Perrine; i en les Pièces de luth, d'ell mateix, i en altres col·leccions.

## Altres Gaultier

Altres músics francesos d'igual cognom i probablement de la mateixa família són dignes d'especial menció, tals com Denis Gaultier (1598-1672), més conegut per Gaultier el Jove. Entre les seves composicions es troben: Pièces de luth sur troit diffétents modes nouveaux (París sense data), i en manuscrit La réthorique des dieux. Aquest manuscrit, que es conserva en la Biblioteca de Berlín, conté 62 peces per a llaüt, i ha estat transcrit en notació moderna i publicada per Oscar Fleischer (1887).
Pierre Gaultier (La Ciotat vers el 1642 i mort en un naufragi prop de Cèta el 1697, anomenat per alguns Gaultier de Marsella. Aconseguí el privilegi d'establir en aquesta última ciutat un teatre d'òpera, en la qual feu representar Le triomphe de la paix (1685), òpera de la seva composició; també és autor de la música de Le jugement du solei, escrita amb motiu d'unes festes donades a Marsella en honor del rei.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1076 (ISBN 84-239-4525-1)
# Corydoras robineae

Corydoras robineae és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Negro.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras robineae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. 1983. Corydoras robineae, a new species of callichthyid catfish from Brazil. Trop. Fish Hobby. v. 31 (núm. 9): 42-43.
# Fondo d'en Roig

Fondo d'en Roig és un jaciment arqueològic situat al terme municipal de Cunit. Correspon a una petita granja ibèrica activa entre els segles IV i III aC. Es tracta d'un dels pocs establiments rurals ibers localitzats a Catalunya conservat en bon estat.
La singularitat del conjunt rau, en les valuoses dades que ha aportat sobre les activitats que els cessetans hi van desenvolupar: producció agrícola, emmagatzematge de cereals, oli, vi, etc. Probablement, l'establiment estava vinculat a l'explotació d'una via de transhumància la qual comunicava la costa amb l'interior.
Va ser descobert el 1996 durant les obres d'arranjament per la construcció de l'autopista C-32, motiu pel qual té la particularitat de trobar-se sota d'aquesta infraestructura.
És un jaciment gairebé únic que ens permet aprofundir notablement en el coneixement de la vida de la societat ibera a la costa cossetana.

## Referències

* ↑ Calvet, Jordi «La primera Granja». Sàpiens [Barcelona], núm. 64, 2-2008, p. 58. ISSN: 1695-2014.