OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Formosania davidi

Formosania davidi és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Oshima, M. 1919. Contributions to the study of the fresh water fishes of the island of Formosa. Ann. Carnegie Mus. v. 12 (núms. 2-4): 169-328, Pls. 48-53.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, Y. i W. Tang 2000. Homalopteridae: Gastromyzoninae, Homalopterinae. p. 438-567. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Novák, J., L. Hanel i O. Rícan 2006: Formosania a replacement name for Crossostoma Sauvage, 1878 (Teleostei), a junior synonym of Crossostoma Morris & Lycett, 1851 (Gastropoda). Cybium v. 30 (núm. 1): 92.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Formosania tinkhami

Formosania tinkhami és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Oshima, M. 1919. Contributions to the study of the fresh water fishes of the island of Formosa. Ann. Carnegie Mus. v. 12 (núms. 2-4): 169-328, Pls. 48-53.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, Y. i W. Tang 2000. Homalopteridae: Gastromyzoninae, Homalopterinae. p. 438-567. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Novák, J., L. Hanel i O. Rícan 2006: Formosania a replacement name for Crossostoma Sauvage, 1878 (Teleostei), a junior synonym of Crossostoma Morris & Lycett, 1851 (Gastropoda). Cybium v. 30 (núm. 1): 92.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Forn de la Concepció (Palma)

El Forn de la Concepció és un establiment emblemàtic de Palma amb una història que es remunta a l'any 1902, quan Joan Roca n'era el propietari. En aquell moment, un jove de 16 anys anomenat Joan Isern va començar a treballar-hi per aprendre l'ofici de forner.
El 1971, va adquirir el negoci, canviant-li el nom pel del carrer on està ubicat, carrer de la Concepció, núm. 17, de Palma: Forn de la Concepció.
El negoci fou ampliat a altres productes, a més del pa. Ho va fer amb la seva esposa, Maria Sureda amb qui obri un segon establiment a la plaça Barcelona, núm. 2. A dia d’avui, són els seus fills qui regenten el negoci. Al darrere hi ha una histìoria d'amor. És un forn que és conegut per la qualitat dels productes oferts, des pans artesanals a pastissos i altres receptes tradicionals de Mallorca. Els dolços tradicionals tenen cabuda en el calendari festiu.
A més dels productes de fleca i pastisseria, el forn ofereix un ambient acollidor a la seva cafeteria, on els clients poden gaudir de les seves especialitats en un entorn amb encant. El segon local, situat a la plaça de Barcelona, núm. 2, de Palma, ha estat reformat amb un estil vintage i compta amb un racó dedicat als més petits, amb joguines i llibres per al seu entreteniment. És un pilar fonamental de la gastronomia palmesana, de més de 100 anys d’història, que manté viva les tradicions gastronòmiques de Mallorca oferint productes de qualitat.
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) el manté com a Comerç Emblemàtic (categoria 1A) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024.

## Referències

* 1 2 «Forn de la Concepció – Emblemàtics Balears». [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ Morera, Sònia Trujillo. «Forn de La Concepció, una historia de amor con harina y levadura» (en espanyol europeu), 26-10-2022. [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 10 febrer 2025].
# Força Aèria del Desert

La Desert Air Force (DAF) (en català Força Aèria del Desert), també coneguda cronològicament com a Air Headquarters Western Desert (Quarter General Aèria del Desert Occidental), Air Headquarters Libya (Quarter General Aeri de Líbia), Western Desert Air Force (Força Aèria del Desert Occidental), i First Tactical Air Force (1TAF) (Primera Força Aèria Tàctica (1TAF)) va ser una força aèria tàctica aliada creada a partir del Grup núm. 204 de la RAF sota el Comandament de l'Orient Mitjà de la RAF al nord d'Àfrica el 1941 per proporcionar un suport aeri proper al Vuitè Exèrcit britànic contra les forces de l'Eix. Durant la Segona Guerra Mundial, la DAF estava format per esquadrons de la Royal Air Force (RAF), la Força Aèria Sud-africana (SAAF), la Royal Australian Air Force (RAAF), les Forces Aèries de l'Exèrcit dels Estats Units (USAAF) i altres forces aèries aliades.
Abans de la invasió italiana d'Egipte, la RAF a Egipte, que constava només de nou esquadrilles, va centrar les seves activitats en el suport terrestre, el reconeixement i només quan era necessari el combat aeri amb la Regia Aeronautica italiana. La força aèria a l'Orient Mitjà era clarament massa petita. Així, es va començar a iniciar una ruta de reforç alternativa a la ruta per la Mediterrània a través de Takoradi a la Costa d'Or (colònia britànica), des de la qual es van rebre nous avions per mar, es van muntar, es van fer proves de vol i es van transportar a través d'Àfrica fins a Khartum, una ruta que va ser oberta pel vicemariscal aeri Arthur Coningham a 1925. Per aquest i altres mitjans, a finals de novembre de 1940, la RAF a Egipte s'havia reforçat amb les esquadrilles núm. 73 i núm. 274 amb Hawker Hurricane i les esquadrilles núm. 37 i núm. 38 amb Vickers Wellington, així com diverses esquadrilles de la Força Aèria Sud-africana, preparades per a l'inici de l'operació Compass. Durant Compass, "les esqudrilles d'Hurricanes, Lysanders i Blenheims... es van esforçar molt per mantenir el ritme [amb les forces terrestres], sovint aterrant després d'una sortida de combat en una pista més avançada que la de la qual havien sortit."
A l'octubre de 1941, la Força Aèria del Desert Occidental tenien ja 16 esquadrilles d'avions (nou de caces, sis de bombarders mitjans i un de reconeixement tàctic) i van desplegar aproximadament 1.000 avions de combat a finals de 1941. En el moment de la Segona Batalla d'El Alamein, la DAF va desplegar 29 esquadrilles (incloent-hi nou sud-africans i tres unitats de la USAAF) volant amb bombarders mitjans Boston, Martin Baltimore i Mitchell; Caces i caces-bombarders Hurricane, Kittyhawk, Tomahawk, Warhawk i Spitfire. La DAF disposava més de 1.500 avions de combat, més del doble del nombre d'avions que l'Eix podia desplegar, dominant clarament l'espai aeri.

## Referències

* ↑ The History of the Royal Air Force. Feltham, Middlesex, England: Temple Press, 1984. ISBN 0-600-34990-X.
* ↑ The Oxford companion to World War II. New ed. Oxford: Oxford University Press, 2005. ISBN 0-19-280666-1.
# Fowleria flammea

Fowleria flammea és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 3,1 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima tropical que viu entre 7 i 30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: el nord de Papua Nova Guinea, Indonèsia i Tonga.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1903. Descriptions of new genera and species of fishes from the Hawaiian Islands. Bull. U. S. Fish Comm. v. 22 (1902). 161-208.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Allen, G. R., 1993. Cardinalfishes (Apogonidae) of Madang Province, Papua New Guinea, with descriptions of three new species. Revue française d'Aquariologie Herpetologie v. 20 (núm. 1): 9-20.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Fowleria flammea» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* 1 2 Allen, G. R., 1993.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Randall, J.E., J.T. Williams, D.G. Smith, M. Kulbicki, G.M. Tham, P. Labrosse, M. Kronen, E. Clua i B.S. Mann, 2003. Checklist of the shore and epipelagic fishes of Tonga. Atoll Res. Bull. Núms. 497-508.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* Thresher, R.E., 1984. Reproduction in reef fishes. T.F.H. Publications, Inc. Ltd., Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. 399 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Francesc Calvet i Rubalcaba

Francesc Calvet i Rubalcaba (Girona, 16 de desembre de 1766 - Barcelona, 17 de desembre de 1839) fou un jurista i polític català.
Fill de Cosme Calvet i Gaubert jurista i de Rosa Rubalcaba i Blanxart. Es va casar amb Marianna Pasapera i varen ser pares de Marianna i Salvador Calvet i Pasapera que va ser Senador per Córdoba. El 1789 es doctorà en dret civil a la Universitat de Girona. Exercí com a síndic de la ciutat de Girona i el setembre de 1810 fou elegit diputat per Girona a les Corts de Cadis, on juntament amb Vicent Tomàs Traver, Valcàrcel i Pérez de Castro va donar suport la proposta de Manuel Mateo Luján y Ruiz que les Corts havien de limitar-se a les comeses pròpies d'una assemblea legislativa i no pas a les del Consell de Regència o poder Judicial. Fou un dels signants de la Constitució espanyola de 1812 i el 1813 fou escollit novament diputat suplent.
Entre 1821 i 1823 fou magistrat interí de la Reial Audiència de Mallorca, i el 1838 ho fou a la Reial Audiència a Barcelona. Va recollir materials de la història eclesiàstica de Girona que foren publicats dins el recull general España Sagrada.

## Obres

* Discurso en la apertura de la Audiencia de Barcelona (1838).

## Enllaços externs

* «Francesc Calvet i Rubalcaba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografia Arxivat 2012-06-28 a Wayback Machine. a cadiz2012.es

## Referències

* ↑ «Arxiu Parroquial de Sant Félix de Girona. Baptismes (1761-1801).Pàg.155». Arxiu Diocesà de Girona, 19-12-1766. [Consulta: 11 juliol 2019].
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona. Registre de defuncions. Any 1839. Registre núm. 2667.
# Francesc Camaló i Pich

Francesc Camaló i Pich (Barcelona, 10 de gener de 1858 - Barcelona, 28 de febrer del 1931) fou un director d'orquestra català.
Fill de Josep Camaló i Carbonell i Pilar Pich i Casademunt nascuts a Barcelona. Dedicat des d'infant a la música, estudià harmonia, contrapunt i fuga amb el mestre Balart. Es traslladà després a París, on va rebre lliçons del mestre Godard. En retornar a la seva terra natal el 1982 fou nomenat mestre concertador del Liceu de Barcelona, l'orquestra del qual llavors dirigia el cèlebre Faccio. Més tard fou mestre de cors del mateix teatre i posteriorment fou director d'orquestra en importants teatre d'Espanya i estrangers, entre ells el Reial de Madrid.
També es dedicà a la composició, devent-se-li algunes peces per a piano, cant i orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 1042. (ISBN 84-239-4510-3)
* ↑ «Naixements.1858.Registre Núm.211 foli 54». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 10-01-1858. [Consulta: 7 juny 2019].
* ↑ «». La Vanguardia, 01-03-1931, pàg. 3.
# Francesc Lladó Rotger

Francesc Lladó Rotger (Sóller, 1950) és un mestre i historiador balear.
Va néixer a Sóller l'any 1950. El 1973 organitza la Primera Campanya de Mallorquí a Sóller i el 1974 funda la delegació de l'OCB. Director de Colònies d'Estiu (1975) exercí a Can Tàpera i Alcúdia. Mestre d'escola des de 1975, va ser organitzador i professor de les Escoles d'Estiu de Mallorca de 1980, 81 i 82. L'any 1990 es llicencia en Filosofia a la Universitat de les Illes Balears on es doctorà amb una tesi sobre la vida, l'obra i el pensament de Miquel Ferrà (2000). Ha tengut cura de l'edició dels llibres de Ferrà "Articles i assaigs" (1991) i "El doctor Zero i jo" (1992). Autor del treball "L'amistat entre Miquel Ferrà i Maria-Antònia Salvà" (1997). El 2009 va publicar "El pont de la mar blava. Vida i obra de Miquel Ferrà". Ha publicat articles a les revistes Lluc, Estudis Baleàrics, s'Esclop, Randa, Els Marges, El Mirall, Eivissa, Cala Murta, etc. Ha estat professor de filosofia a l'ensenyament mitjà, compaginant aquesta tasca amb la investigació al voltant de la figura i l'època de Miquel Ferrà.

## Referències

* ↑ «Publicacions de Francesc Lladó i Rotger». Biblio-gràfic. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ Pomar Mir, Joan «Miquel Ferrà, un pont d'exemple i fidelitat». Estudis Romànics, núm. 33 (2011), pàg. 381-487.
* ↑ «Lladó Rotger, Francesc». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 19. Palma: Promomallorca, p. 72. ISBN 84-8661702-2.
# Francesc Novella

Francesc Novella (Castellfabib, Racó d'Ademús, 1581 - València, 1645), doctor en teologia, fou catedràtic de retòrica de la Universitat de València des del 2 de juny de 1615 fins a la seva mort. El seu manual titulat Breves rethoricæ institutiones conté poesies en llatí que va compondre per al seu ús en la universitat com a exercicis de retòrica, entre les quals una oratio en lloança del canonge Jeroni Agustí Morlà, que n'havia estat rector. Entre les poesies llatines de Jaume Joan Falcó hi ha diversos epitafis i epigrames laudatoris que aquest dedicà a la seua memòria.

## Obres destacades

* Relacion de las Fiestas que la muy Noble, y Coronada Ciudad de Valencia ha hecho a la Beatificacion del Santo Fr. Luis Bertran de la Orden de Predicadores, València: Juan Vicente Franco, 1608
* Breves Rhetoricæ Instutiones, cuquodam Panegyrico gratulatorio in laudem cuiusdem Rectoris Universitatis Valentinæ, València: Felip Mey, 1621, i Silvestre Esparza, 1641
* Oratio in laudem Divi Lucæ, València, 1623

## Referències

* ↑ Ximeno, Vicente. Escritores del Reyno de Valencia. València: Joseph Estevan Dolz, 1747, vol I, p. 331.
* ↑ Ximeno. op. cit., p. 351s.

## Enllaços externs

* Eslava Blasco, Raúl «Noticias sobre escritores del Rincón de Ademuz en los siglos XVII y XVIII, según sus contemporáneos». Ababol, núm. 49, primavera 2007, p. 4-14. Arxivat de l'original el 2017-02-03 [Consulta: 3 febrer 2017].
# Francesc Riera (Lleona)

Francesc Riera o Francesc de Riera, de malnom Lleona (El Vendrell, 1777? - 20 de juny del 1857) va ser un heroi del setge de Saragossa (1808).
Riera fou un modest carreter que passà a la posteritat per la seva conducta a la guerra del francès en els setges de Saragossa. Trobant-se en aquesta ciutat, s'oferí a traslladar municions i queviures amb les seves cavalleries, com ho feu, exposant en cada moment la seva vida, especialment en l'heroica defensa del Portillo, en què va poder recollir els ferits i salvar les municions que restaven quan els francesos s'apoderaren del reducte.
El general José de Palafox y Melci signà un diploma en què contava les gestes d'en Riera.
El 2009, l'ajuntament del Vendrell bastí un monument al Lleona a la cruïlla dels carrers Jaume Carrer i el de Francesc Riera, també dedicat al carreter.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa volum núm. 51, pàg. 525 (ISBN 84-239-4551-0)
* «Avui s'inaugura el monument a l'heroi Francesc de Riera». Diari del Baix Penedès, 17-07-2009, p. 34 [Consulta: 27 juny 2013].
* «La galera d'en "Lleona"». El Baix Penedès, 108, 18-04-1908, p.1-2 [Consulta: 27 juny 2013].
# Francesco Ardolino

Francesco Ardolino (Roma, 1966) és un professor de la Universitat de Barcelona. Nascut a la capital italiana el 1966 es va doctorar en Filologia Catalana a la Universitat de Barcelona amb una tesi sobre Jordi Sarsanedas, l'any 2002. Actualment és professor agregat del Departament de Llengües i Literatures Modernes i d'Estudis Anglesos de la mateixa universitat i és membre de la coordinació del Màster Oficial CRIC.
S'ha especialitzat en l'estudi de les literatures italiana i catalana del segle xx, i ha traduït a l'italià obres de Pere Calders, Josep Palau i Fabre, Baltasar Porcel, Carme Riera, Jaume Cabré, Sebastià Alzamora i Susanna Rafart. També va treballar com a ajustador de diàlegs cinematogràfics amb sèries com I Fluppys.
Va ser un dels impulsors de la creació de la revista Haidé. Estudis maragallians, de la qual és codirector des de la seva fundació, l'any 2011. A banda de les seves contribucions sobre el poeta Joan Maragall, cal destacar el seu interès cap a les avantguardes i a la literatura postmoderna. És fundador i codirector de la revista de cultura contemporània Compàs d'amalgama.

## Publicacions

* 2004 El silenci de la paraula. Estudi sobre l'obra narrativa de Jordi Sarsanedas
* 2004 Dizionario dell'uso dei verbi italiani (juntament amb Ursula Bedogni)
* 2006 Una literatura entre el dogma i l'heretgia. Les influències de Dante en l'obra de Joan Maragall
A part dels llibres escrits per ell, també ha estat curador i/o coeditor de diverses obres:
* 2001 Federigo Tozzi, Bèsties
* 2004 Imparables (Antologia poètica)
* 2007 Dino Campana, Cants Òrfics
* 2007 Salvatore Quasimodo, Obra poètica
* 2007 Ten Dragons. The latest Sant Jordi Prizes (recull assagístic)
* 2009 Marco Polo, La descripció del món
* 2014 En eterna vigília. Tradició i compromís en l'obra de Iannis Ritsos

## Premis

* 2004 Premi de la Fundació Joan Maragall per Una literatura entre el dogma i l'heretgia. Les influències de Dante en l'obra de Joan Maragall. Aquest mateix estudi també va obtenir el 2007 el Premi Crítica Serra d'Or.
* 2004 Premi Crítica Serra d'Or per La solitud de la paraula. Estudi sobre l'obra narrativa de Jordi Sarsanedas.

## Referències

* ↑ «Francesco Ardolino». Universitat de Barcelona. [Consulta: 21 octubre 2019].
* ↑ «Visat - Francesco Ardolino».
* ↑ «Màster Oficial CRIC» (en català). [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ «Qui és qui. Índex d'autors». [Consulta: 10 juny 2014].
* ↑ «Compàs d'amalgama. Revista de cultura contemporània, núm. 0. Teresa-M. Sala, Francesco Ardolino (dirs.). Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona». [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ «Fundació Joan Maragall» (en català). [Consulta: 6 abril 2017].

## Enllaços externs

* Kosmopolis − Francesco Ardolino - CCCB
* Article publicat a la revista Haidé - "Maragall a Itàlia al voltant de 1947"
* Article - "L'egoismo di Federigo Tozzi" Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
* Article - "La ficció epistolar de Carme Riera" Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
* Comentari del traductor -"Ulisses a alta mar (1997)"
# Francesco Bartolomeo Conti

Francesco Bartolomeo Conti (Florència, Toscana, 20 de gener de 1681 - Viena, Àustria, 3 de juliol de 1732) fou un compositor i intèrpret de tiorba. El 1703 entrà en l'orquestra de la capella imperial de la qual fou director el 1722. Segons explica Mattheson en el seu Der Volkommene Capellmeister, Conti, injuriat greument per un sacerdot, respongué a la injúria amb una bufetada sent condemnat a retractar-se públicament durant tres dies a la porta de la catedral. L'emperador, que apreciava molt al músic, reduí la pena a un dia, però Conti, irritat perquè la humiliació subsistia sempre, proferí tals insults contra els jutges que aquests ratificaren la primera pena condemnant-lo a més a una munta de consideració, i a quatre anys de presó i a abandonar el territori austríac, quan recobrés la llibertat. L'autenticitat d'aquesta anècdota ha estat negada per alguns autors, fundant-se en l'odi que Mattheson professava per Conti, però Fétis opina que deu ser cert.
Les obres del músic italià es distingeixen per la correcció i elegància, però manquen d'originalitat; s'hi nota excessivament la influència d'Alessandro Scarlatti. Heus ací les òperes més importants:
* Clotilde (1709),
* Alba Cornelia (1714),
* Satiri in Arcadia (1714),
* Teseo in Creta (1715),
* Il finto Policare (1716),
* Ciro (1716),
* Don Chisciotte in Sierra Morena (1719),
* Alessandro in Cidone (1721),
* Archelao, re di Cappadocia (1722),
* Mosé preservato (1722),
* Penelope (1724),
* Griselda (1725),
També compongué alguns motets i cantates

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 14, pàg. 189 (ISBN 84-239-4514-6)
# Francesco Baverini

Francesco Baverini fou un compositor del segle XV.
Considerat com un dels contrapuntistes més hàbils del seu temps, que passa per ser l'autor de La Conversione de S. Paolo (1410), primer drama líric que es posà en escena, lletra de Giovanni Sulpizio da Veroli.

## Referències

* ↑ Referència a Complete Encyclopaedia of Music

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 7, pàg. 1272 (ISBN 84-239-4507-3)
# Francesco Corbetta

Francesco Corbetta, en francès Francisque Corbette (Pavia, Itàlia, vers 1615 - París, França, 1681) fou un virtuós guitarrista barroc i compositor italià.
Conegut habitualment per Corbet il Pavese, aconseguí grans èxits en les corts d'Espanya, Anglaterra i França, i favors i mercès d'aquells sobirans.
És autor d'obres molt curioses: La guitarra royale, dedicades respectivament als reis d'Anglaterra i França i publicades, una el 1670, i l'altra el 1673. A més Corbetta publicà cinc llibres encara avui existents per a la guitarra de cinc ordres.
Corbetta fou molt influent com a mestre. Els seus estudiants incloïen guitarristes d'èxit com Robert de Visée, Giovanni Battista Granata i Remy Médard, així com la reina Anna de la Gran Bretanya i el rei Lluís XIV.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 499. (ISBN 84-239-4515-4)
# Francesco Marconi

Francesco Marconi (Roma, 14 de maig de 1855 - 5 de febrer de 1916) fou un cantant d'òpera italià.
Debutà en el Teatro Real (Madrid) amb el Faust i aconseguí un gran èxit, i en l'època en què estaven en el seu apogeu els Gayarre, Masini, Tamagno, etc. aconseguí cantar dignament amb ells.
Era molt conegut a Espanya per haver cantat diverses temporades a Madrid i el Gran Teatre del Liceu de Barcelona, i en el seu repertori figuraven les principals obres antigues i modernes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1370 (ISBN 84-239-4532-4)