OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cristòfol Comas i Pau

Cristòfol Comas i Pau (Vallirana, 1802 - Masquefa, 5 d'octubre de 1855), més conegut com a Tòfol de Vallirana fou un comandant carlí que va lluitar a la primera i segona guerra carlista, a les muntanyes de l'Ordal i el Penedès.

## Biografia

Cristòfol Comas va néixer a Vallirana, a la casa coneguda com Cal Fuster, l'actual núm. 4 del carrer Sant Antoni. Fill d'Anton Comas, fuster nascut a Casserres, i de Coloma Pau, natural de Begues. Fou el segon de set fills, va treballar de fuster al taller de casa, i es va casar amb Francesca Burgada amb qui tingué una filla.
El 15 d'abril de 1823 els lliberals van afusellar al bisbe de Vic a Vallirana, fet que potser va influenciar a Tòfol a les seves idees carlines.
Va començar a dedicar-se a assaltar diligències que passaven per les muntanyes d'Ordal, s'amagava en coves properes als camins, on també guardava els diners robats i falsificava. A la cova de l'Avi, Vallirana, es va trobar material de falsificació de monedes d'època carlina, però no es pot afirmar que tinguin alguna relació amb aquest personatge.

## Mort

El 5 d'octubre de 1855 a les 3 de la matinada, un traïdor d'en Tòfol va advertir als lliberals que en Tòfol s'apropava a Masquefa per la riera de la Pierola amb vint i escaig homes. Aquests immediatament van avisar al comandant de Sant Sadurní, Jeroni Roca, qui va anar a Masquefa amb 86 nacionals, també va anar l'alcalde d'Esparreguera, Jaume Duran amb 89 nacionals i després se'l van sumar 50 homes de Vilafranca, per acabar, va acudir el comandant Josep Casalis amb 12 homes del regiment de cavalleria Calatrava.
Al matí les tropes liberals van rodejar la casa on es resguardava Tòfol i els seus homes, segons fonts orals va ser la casa de Cal Pujades de l'Era. Ells van demanar pietat als liberals traient un pal onejant una bandera blanca, però el comandant Casalís es va negar i els va donar no més de dos minuts per sortir de la casa. Els tres comandants: en Tòfol, l'Agustí Cid i l'Antoni Estrada van sortir per la porta de darrere, en Tòfol en obrir la porta es va trobar amb tres nacionals que van posar fi a la seva vida quasi immediatament, el segon també va ser enxampat pels trets i l'últim va morir dues hores després per ferida de bala. Els 24 homes restants van ser detinguts fora de la casa i emportats a la presó de Martorell, afusellats l'endemà a Sant Andreu de la Barca.

## Referències

* ↑ «EN TÒFOL DE VALLIRANA (1802-1855)» (en anglès). [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ «Cova de l'Avi - Cova de la Vall - Cova de la Moneda. Vallirana | Mapes de Patrimoni Cultural». [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ Yumpu.com. «Un Tomb (març del 2004) - Ajuntament de Masquefa». [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ MB «Captura y muerte del cabecilla Toful de Vallirana y fusilamiento de toda su partida.» (en castellà). [Barcelona]: Imp. De Bosch y Compª., 04-12-2015.
# Cristoforo Babbi

Cristoforo Babbi (Cesena, 8 de maig de 1745 - Dresden, 19 de novembre de 1814), conegut també com a Christoph Babbi, fou un violinista i compositor italià. Va estudiar violí amb Paolo Alberghi, un deixeble de Giuseppe Tartini. El 1776 va entra a l'Acadèmia Filharmònica de Bolonya.
El 1780 fou nomenat director dels concerts de l'elector de Saxònia, i va compondre simfonies, quartets i altres diverses peces publicades a Dresden el 1789.

## Referències

* ↑ «Babbi, Cristobal». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). volum núm. 7 B - Bell. Madrid: Espasa-Calpe, 1975, p. 17. ISBN 84-239-4507-3.
* 1 2 «Babbi, Cristoforo». A: Dizionario Biografico degli Italiani (en italià). volum núm. 4. Roma: Treccani, 1962.
# Critèrium del Quebec

El Critèrium del Quebec (en francès, Critérium du Québec), conegut també com a Ral·li del Canadà, fou un ral·li que es disputà al Quebec i que va formar part del Campionat Mundial de Ral·lis de 1977 a 1979. El ral·li discorria sobre trams de terra i asfalt i, ocasionalment, neu.

## Guanyadors

| Any | Edició | Pilot | Copilot | Cotxe | Camp. |
| 1977 | 4th Critérium Molson du Québec | Timo Salonen | Jaakko Markkula | Fiat 131 Abarth | WRC |
| 1978 | 5th Critérium Molson du Québec | Walter Röhrl | Christian Geistdörfer | Fiat 131 Abarth | WRC |
| 1979 | 6th Critérium Molson du Québec | Björn Waldegård | Hans Thorszelius | Ford Escort RS1800 | WRC |

## Referències

* ↑ Article Le sprint de Björn, Auto-Hebdo núm. 182, 20 setembre 1979, Québec : Ford virtuel champion, p.42-48 (en francès)

## Enllaços externs

* El Critérium du Québec al World Rally Archive
# Cromwell (pel·lícula)

Cromwell és una pel·lícula històrica britànica dirigida per Ken Hughes, estrenada el 1970. Ha estat doblada al català.

## Argument

El 1640 Oliver Cromwell, un purità membre del Parlament, es preocupa per les injustícies comeses sota el regne de Carles I i tem que la reina Henriette Maria, una catòlica, no empenyi el seu marit a modificar els ritus de l'Església d'Anglaterra. Després que Charles enviï les seves tropes a l'interior del parlament per prendre'n el control, Cromwell i els seus amics l'acusen de traïció. Esclata una guerra civil entre els caps rodons, partidaris del Parlament, i els cavallers, partidaris del rei. Després de la batalla d'Edgehill, Cromwell decideix entrenar les seves tropes, que guanyen la batalla de Naseby. La reina i el Príncep de Gal·les fugen, però Carles I és agafat i jutjat davant del Parlament. El 1649, Carles és declarat culpable i decapitat. Cromwell torna a Londres, dissol el Parlament, i es fa nomenar Lord Protector, un títol que li dona poders quasi dictatorials.

## Repartiment

* Richard Harris…. Oliver Cromwell
* Alec Guinness…. Rei Carles I
* Robert Morley.... Comte de Manchester
* Dorothy Tutin.... Reina Enriqueta María de França
* Frank Finlay.... John Carter
* Timothy Dalton… Rupert del Rin
* Patrick Wymark.... Comte de Strafford
* Patrick Magee.... Hugh Peters
* Nigel Stock.... Sir Edward Hyde
* Charles Gray.... Comte de Essex
* Michael Jayston.... Henry Ireton
* Geoffrey Keen.... John Pym
* Anthony May... Richard Cromwell
* Stratford Johns.... President Bradshaw

## Premis i nominacions
### Premis

* Oscars 1971: Oscar al millor vestuari per Vittorio Nino Novarese
* Festival internacional de cinema de Moscou 1971 : Millor actor per Richard Harris

### Nominacions

* Oscars 1971: Frank Cordell per l'Oscar a la millor música original
* Globus d'Or 1971 : Frank Cordell pel Globus d'Or a la millor banda sonora original
* BAFTA 1971 : Vittorio Nino Novarese pel BAFTA al millor vestuari
* Festival internacional de cinema de Moscou 1971 : pel·lícula en competició

## Comentari

Per una durada de 2 h 14 min, aquesta pel·lícula va necessitar deu anys de preparació i un any de rodatge.

## Bibliografia

* ((anglès)) Monthly Film Bulletin, núm. 440
* ((anglès)) Sight and Sound, tardor 1970, pàg. 228

## Referències

* ↑ esadir.cat. Cromwell. esadir.cat.
* ↑ «Cromwell». The New York Times.
# Ferro dolç

El ferro dolç també anomenat ferro moll és un ferro gairebé pur, ja que conté menys d'un 0,2% de carboni. És dens, 7,87 g/cm$^3$, i un punt de fusió elevat, 1535 ℃.
És de color gris brillant, gairebé platejat, però amb el temps esdevé d'un color marronós a causa de l'oxidació que forma òxid de ferro. És dúctil (es pot convertir en fils) i mal·leable (es pot convertir en làmines). Té poques aplicacions a causa de la seva poca resistència mecànica, és fràgil, es trenca fàcilment, i no gaire dur. S'imanta fàcilment, per això la seva principal utilitat és la fabricació de nuclis d'electroimants.

## Referències

* ↑ «Ferro dolç». Optimot. Gencat. [Consulta: 6 novembre 2017].
* ↑ Govern d'Andorra. Ministeri d'Educació, Cultura, Joventut i Esports. Àrea de Recerca Històrica «La Farga Rossell. Un exemple de farga a la catalana». Farga Rossell. Centre d'Interpretació [Andorra], pàg. 3.
* 1 2 Atzet i Rovira, David «Materials d'ús tècnic (1)». xtec.cat, pàg. 3.
# Francesc Renart i Arús

Francesc Renart i Arús (Sarrià, 1783 - Barcelona, 22 de gener de 1853) fou un arquitecte urbanista, actor i comediògraf català.

## Biografia

Va néixer a Sarrià, fill del mestre de cases Josep Renart, de Barcelona, i de Madrona Arús, de L'Hospitalet de Llobregat.
És, a més d'actor, autor de diversos sainets bilingües, entre els quals destaca El sastre i l'assistent o sigui les bodes canviades. Aquesta obra costumista, que més tard passarà a titular-se La Laieta de Sant Just o les bodes canviades, reflecteix les relacions entre pagesos i menestrals, entre els catalans i els nouvinguts castellans, així com l'emigració que es produeix cap a les ciutats. Malgrat aquest tipus de peces s'anomenin bilingües, en realitat és el català la llengua que predomina, i tan sols un o dos personatges s'expressen en castellà.
Va morir a Barcelona el 22 de gener de 1853. Estava casat amb Salvadora Balcells.

## Obres destacades

* Casa Antoni Codina
* Cementiri de Sarrià

## Referències

* ↑ «Francesc Renart i Arús». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Teatre de la Renaixença». Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. Arxivat de l'original el 20-07-2011.
* ↑ «Defuncions 1853, núm. 342». AMCB, 22-01-1853.

## Enllaços externs

* Fons documental de la família Renart (Biblioteca de Catalunya)
# Times Higher Education

La revista Times Higher Education, abans anomenada: Times Higher Education Supplement, és un setmanari amb seu a Londres, que informa específicament de notícies i d'afers relacionats amb l'educació terciaria. En el Regne Unit, ha esdevingut la publicació principal en el seu camp.

## Història

Des del seu primer exemplar en 1971, fins a 2008, el Times Higher Education Supplement, va ser publicat en format de periòdic i era un suplement del diari The Times. El 20 de gener de 2008, va ser llançat com a revista. La revista és publicada per TES Global, que fins 2005 va ser propietat del magnat Rupert Murdoch. La revista és editada per John Gill. Phil Baty, és responsable de la cobertura internacional, i és l'editor del rànquing mundial d'universitats.
El Times Higher Education va esdevenir conegut després de la publicació anual de la classificació mundial universitària, que va aparèixer en novembre de 2004. El 30 d'octubre de 2009, el Times Higher Education va començar a publicar la seva pròpia classificació. La revista va signar un acord amb l'agència de notícies Reuters. La revista va desenvolupar una metodologia nova amb els seus lectors i amb la seva editorial. L'agència Reuters recull i analitza les dades que cal utilitzar per publicar el rànquing en la revista Times Higher Education. Els seus resultats són publicats anualment. La revista Times Higher Education, publica el rànquing mundial universitari.
La revista concedeix dos premis anualment. El primer és el premi Times Higher Education. El premi Times Higher Education Leadership and Management Awards (Thelma awards) va ser concedit en 2009. El premi va ser creat per reconèixer l'impacte que el personal administratiu té en l'èxit de les institucions d'educació superior.

## Referències

* ↑ Ariel Zirulnick. «New world university ranking puts Harvard back on top». Christian Science Monitor, 16-09-2010.
* ↑ Baty, Phil. «New data partner for World University Rankings». Times Higher Education. [Consulta: 11 juliol 2012].
* ↑ «The Times Higher Education World University Rankings 2011-2012». Timeshighereducation.co.uk. [Consulta: 11 juliol 2012].

## Enllaços externs

* thelmawards.co.uk/ Arxivat 2017-12-09 a Wayback Machine. (anglès)
# Francesc Xavier Pallarès i Povill

Francesc Xavier Pallarès i Povill (Tortosa, Baix Ebre, 1964) és un polític català i Professor d'Educació Primària (Universitat Rovira i Virgili).
Els anys 1986, 1987 i 1989 va treballar de professor de català, castellà i anglès al Col·legi Sant Lluc i Santa Eulàlia del Barri de Can Serra (L'Hospitalet). Dels anys 1990 fins a l'any 1999 va treballar a Caixa Tarragona, a les oficines d'Horta de Sant Joan, Arnes, Bot i Gandesa. De l'any 1995 a l'11 d'octubre de 2017 va ser alcalde d'Arnes (Terra Alta).
De l'any 1999 fins al 2006 va ser President del Consell Comarcal de la Terra Alta, President del Centre d'Iniciatives Terra Alta (LEADER), així com membre del Consell d'Administració de Grup SAGESSA, President del Consorci de Normalització Lingüística de les Terres de l'Ebre, Membre Fundador de la Junta Rectora del Parc Natural dels Ports, Membre del Consell de l'Associació Catalana de Municipis, Membre del Consorci de Delimitació Territorial de Catalunya i membre de l'Institut de Desenvolupament de les Comarques de l'Ebre.
Dintre de CDC, l'any 1996 fou designat president de Convergència Democràtica de Catalunya a la comarca de la Terra Alta i Conseller Nacional. Des del 2003 és president de la Federació de CDC a les Terres de l'Ebre. Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2006 i 2010.
Del gener de 2011 a octubre de 2017 va ser delegat territorial del Govern de la Generalitat de Catalunya a les Terres de l'Ebre. El Consell de Govern de la Generalitat va restituir-lo com a delegat el 17 de juliol de 2018 més de vuit mesos després de ser destituït pel govern espanyol del Partit Popular (PP) arran l'aplicació de l'article 155 de la Constitució.
El juny de 2021 amb la formació del nou govern a partir de les eleccions del 14 de febrer es rellevat del seu càrrec de delegat territorial pel rapitenc Albert Salvadó i Fernàndez.

## Referències

* ↑ Arturmas.net
* ↑ BOE núm. 266 de 02/11/2017.
* ↑ «Nomenaments del Govern». Web de la Generalitat de Catalunya, 11-01-2011. [Consulta: 11 gener 2011].
* ↑ «Albert Salvadó serà el nou delegat del Govern a les Terres de l'Ebre». Aguaita.cat, 15-06-2021 [Consulta: 15 juny 2021].
# Francesc de Vilaplana i d'Agulló

Francesc de Vilaplana i d'Agulló (Copons, Anoia, 1597 - Perpinyà, 1649), Senyor de Balsareny de Segarra i d'el Soler d'Avall i castlà de Copons, actuà en representació del seu oncle Pau Claris durant les negociacions que es dugueren a terme amb la Monarquia francesa els mesos previs a l'entrada de Catalunya en la Guerra dels Segadors.
Fill i hereu del cavaller Antoni de Vilaplana i Seragut, fou condemnat el 1620 a reclusió per haver matat el governador a Copons. Commutada la pena pel servei a Flandes el 1634, s'evadí prop de Perpinyà.
Vilaplana era nebot de Pau Claris i inicià en nom d'ell les negociacions amb els francesos quan Catalunya es revoltà contra el rei de Castella. El 1640 intervingué, amb Ramon de Guimerà i de Francesc de Tamarit, en la negociació del Pacte de Ceret, que establia les bases de l'ajuda militar francesa davant la invasió castellana. El desembre acompanyà el representant francès Baró d'Espenan a Barcelona i a Tarragona, i en fugir aquest, agrupà una petita força de cavalleria al Penedès per a enfrontar-la a l'exèrcit castellà del marquès de Los Vélez. A la mort de Pau Claris el 1641, lluità encara al Rosselló, però deixà de tenir càrrecs de responsabilitat. El 1643 va desplaçar-se a París per queixar-se sobre els excessos dels soldats francesos a Catalunya.

## Referències

* ↑ Grau, Jaume «Pau Claris. Una vida amb misteris». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.54-57. ISSN: 1695-2014.
* 1 2 «Francesc de Vilaplana d'Agulló» (en castellà). Real Academia Historia. [Consulta: 20 novembre 2022].

## Bibliografia

* Elliott, John H. La revolta catalana, 1598-1640: Un estudi sobre la decadència d'Espanya. Universitat de València, 2011, p.478. ISBN 978-84-370-8675-0 [Consulta: 9 octubre 2012].
# Francesco Adriani

Francesco Adriani (San Severino Marche, (Ancona), 1539 - Roma, 16 d'agost de 1575) fou un compositor i contrapuntista italià.
No se sap quan es traslladà a Roma, però Adriani apareix entre els membres de la Capella Sixtina del 17 de juliol de 1572 fins al 1573. quan succeí a François Roussel com a mestre de capella de Sant Joan del Laterà, plaça que va mantenir fins a la seva mort.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 2, pàg. 1160 (ISBN 84-239-4502-2)
# Francesco Antonio Calegari

Francesco Antonio Calegari fou un religiós franciscà i compositor italià, de l'últim terç del segle xvii i mort el 1742).
Fou mestre de capella del convent de mínims de Venècia des del 1702 fins al 1724, passant després a desenvolupar el mateix càrrec a Pàdua. Resten d'ell una Salve, un Salm, una Cantata i el tractat teòric Ampia dimostrazione degli armoniali musicali tuoni.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 704 (ISBN 84-239-4510-3)
# Francesco Paolo Frontini

Francesco Paolo Frontini (Catània, 6 d'agost de 1860 – 26 de juliol de 1939) fou un compositor italià.
Alumne del Col·legi de Palerm, va fer els estudis amb Platania i més tard en el Conservatori de Nàpols amb Rossi. La seva primera òpera Nella, estrenada a Catània el 1881, el donà a conèixer avantatjada-ment. També fou molt celebrat el seu oratori Sansone, escrit per encàrrec del Municipi de Catània.
Posteriorment va estrenar amb èxit les òperes Malia (1893) i Il Falconiere (1899). Va compondre, a més, un Rèquiem, un quartet per a instruments d'arc, en re menor, nombroses romances marcada-ment influïdes pel sentiment popular. La seva col·lecció de Cants sicilians, editats per Ricordi els quals són extremadament interessants pels aficionats a aquesta classe d'estudis.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1377 (ISBN 84-239-4524-3)
# Francesco Ruggi

Francesco Ruggi (Nàpols, Campània, 1767 - 1845) fou un compositor i teòric italià.
Deixeble de Fenaroli, fou director de la Capella municipal de Nàpols, i quan Murat pujà al tron del Dues Sicílies, li confià l'educació musical de les seves filles. El 1825 succeí a Tritto, com a professor de contrapunt al Conservatori.
Va compondre quatre obres pel teatre i diversa música religiosa. Les primeres titulades:
* La felicità compita.
* L'ombra di Nino.
* La guerra aperta.
* Il soffi frippone.
Foren deixeble seus Emmanuele De Roxas, Vincenzo Bellini, Errico Petrella, Michele Carafa i altres músics notables.
Un altre músic del mateix nom, i també nascut i mort a Nàpols (1826-1901), es distingí com a professor de cant i de piano i com a compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 733 (ISBN 84-239-4552-9)
# Francesco Vaccari

Francesco Vaccari (Mòdena, 1775 - Londres, 1824) fou un violinista i compositor italià.
Començà els seus estudis de violí als cinc anys, ampliant més tard la seva tècnica a Florència sota la direcció del famós Nardini (1722-1793). Als vuit anys ja es presentava al públic italià com a concertista, causant verdader entusiasme per la perfecció de la seva tècnica i la puresa del seu estil. Després de recórrer en triomf les principals ciutats del seu país, anà a Espanya a principis del 1804, essent-li conferit un lloc en la Capella Reial, de la que formà part fins al 1808.
Durant l'agitat període que seguí a la invasió francesa s'absentà d'Espanya, realitzant una llarga gira artística per Alemanya, França i Anglaterra. Vers l'any 1815 retornà a Madrid i recobrà el seu càrrec a Palau, dirigint posteriorment la Reial Capella fins que els esdeveniments de 1820 a 1823 el decidiren a abandonar definitivament Espanya. Renovades les seves excursions artístiques per l'estranger, el va sorprendre la mort a Anglaterra.

## Anàlisi

Fou, segons els seus biògrafs, un dels més complets concertistes de violí de la seva època. Va compondre diverses fantasies per a violí i piano vers motius populars espanyols i italians, i diverses variacions pel referit instrument, molt difícils.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 255 (ISBN 84-239-4566-9)
# Masoveria de Can Cabot i Vila

Masoveria de Can Cabot i Vila és una obra de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia del segle XVII que té quatre cossos distribuïts de forma irregular. A la façana hi ha un portal d'arc de mig punt d'onze peces, i a sobre finestra de llinda de pedra granítica amb la data de construcció de la casa 1617. La coberta és a dues aigües. Té un rellotge de sol a la façana. Al segle xix a la banda dreta van fer un cos afegit.
(Text procedent del POUM)

## Història

La família Cabot és molt present a Llavaneres, de manera que moltes cases del poble duen aquest nom. Una de les darreres propietàries fou Francesca Cabot i Cadafalch.
(Text procedent del POUM)

## Referències

* 1 2 3 4 «Masoveria de Can Cabot i Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Francisco Lleroa y Salas

Francisco Lleroa y Salas, més conegut com a Francisco Salas, (Granada, 1812 - Madrid, 1875) fou un cantant espanyol. Estava casat amb l'eminent actriu Bárbara Lamadrid. Malgrat de nen havia donat proves de gran afició a la música, no va poder començar els estudis fins al 1829, i l'any següent es traslladà a Madrid i entrà com a corista en un teatre d'òpera italiana, ensems que estudiava amb el cantant València, amb el músic major anomenat Valero i amb el cèlebre Reart, autor de l'himne de Riego. La circumstància per a ell favorable d'estar malalt un partiquí del teatre en què actuava, li proporcionà ocasió de donar-se conèixer, i des de llavors fins al 1847 formà sempre part com a primer baix caricat o bufo de les companyies d'òpera que actuaven a Madrid. Però el seu major timbre de glòria és haver fundat, al costat dels compositors Gaztambide i Barbieri i l'escriptor Olona, la sarsuela espanyola, a la que Salas prestà el seu valuós concurs personal, fent el sacrifici de renunciar a l'òpera, en què assolí llorers, com els assolí després d'interpretar els principals personatges de les obres escrites per aquells.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1040 ISBN 84-239-4531-6
# Francisco de Assis de la Peña y Yelamos

Francisco de Assis de la Peña y Yelamos (Trujillo (Càceres), 1832 - [...?]) fou un músic espanyol.
Des de jove demostrà una gran afició per les belles arts, especialment el dibuix, però després fou la música la seva especial devoció. Estudià solfeig i piano a Madrid, i al tenir setze anys ingressà en el col·legi de Masarnau; instruint-se principalment en la música clàssica. Tots els anys que va romandre en aquest centre docent aconseguí el primer premi de composició i piano. Des de 1856 es dedicà a l'ensenyament de la música.
Entre les seves composicions figuren romances per a veu de tiple, contralt i tenor; un estudi de concert per a piano, una reverie per a violí i piano, diversos balls, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 432. (ISBN 84-239-4543-X)
# Escut de Bellpuig

L'escut oficial de Bellpuig té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'or, 3 faixes vibrades de sable; 2n. de gules, 3 cards de 3 flors arrencats d'or; escussó sobre el tot d'or, un mont de 3 cims de sinople movent de la punta, el cim central floronat i més alt que els laterals. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 30 de desembre del 1981 i publicat al DOGC el 5 de febrer del 1982 amb el número 197.
Bellpuig fou el centre d'una baronia concedida l'any 1139 a Berenguer-Arnau d'Anglesola (la primera partició mostra les armes dels Anglesola). Més tard, el 1400, la baronia va passar al vescomte Hug Folc de Cardona (a la segona partició veiem les armes parlants d'aquesta família). L'escussó conté pròpiament el senyal municipal, i també és parlant: conté un puig embellit amb la flor de lis.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «DECRET 503/1981, de 30 de desembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Bellpuig per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 197. Generalitat de Catalunya, 30-12-1981. [Consulta: 25 juny 2010].