OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacques Vallée

Jacques F. Vallée, Ph.D. (24 de setembre del 1939, a Pontoise, França), és un inversor, científic de la informàtica, escriptor, ufòleg i astrònom.

## Publicacions

* Le Sub-espace, novel·la, col·lecció « Le Rayon fantastique » núm. 82, Hachette, 1961
* Le Satellite sombre, novel·la, Denoël, 1962
* Anatomy of a phenomenon: unidentified objects in space - A scientific apraisal, ed. Ace, 1965
* Les phénomènes insolites de l'espace, amb Janine Vallée, La Table Ronde, 1966
* Chroniques des apparitions extra-terrestres, du folklore aux soucoupes volantes, Denoël, 1972 i J'ai lu, núm. A308, col·lecció « L'Aventure mystérieuse ». Obra igualment publicada sota el títol Visa pour la Magonie, Robert Laffont, 1978 (inicialment Passport to Magonia, Henry Regnery, Chicago, 1969)
* Mystérieuses Soucoupes Volantes, amb Fernand Lagarde, Aimé Michel i el grup Lumières dans la Nuit, ed. Albatros, 1973
* Le Collège invisible, prefaci d'Aimé Michel, Albin Michel, 1975 i J'ai lu, núm. A387, col·lecció « L'Aventure mystérieuse »
* Aux limites de la réalité, amb Joseph Allen Hynek, Albin Michel, 1978
* OVNI: la grande manipulation, éditions du Rocher, 1983
* Alintel: la première enquête du Professeur Lesage, novel·la, Mercure de France, 1986
* La Mémoire de Markov: une enquête de Pierre Lesage , novel·la, Mercure de France, 1986
* Autres dimensions: chroniques des contacts avec un autre monde, Robert Laffont, 1989, i J'ai lu, núm. 3060, col·lecció « L'Aventure mystérieuse »
* Confrontations: un scientifique à la recherche d'un autre monde, Robert Laffont, 1991, i J'ai lu, núm. 3381, col·lecció « L'Aventure mystérieuse »
* Révélations: contact avec un autre monde ou manipulation humaine ? Robert Laffont, 1992
* UFO chronicles of the Soviet Union: a cosmic samizdat, amb Martine Castello, Ballantine, 1992
* Science interdite: journal 1957-1969: un scientifique français aux frontières du paranormal, ed. O.P., 1997
* Les enjeux du millénaire: capital-risque et innovation, Hachette Littérature, 1998
* Cartas de tres herejes, ed. Corona Borealis, 1999
* Au cœur d'Internet: un pionnier français du réseau examine son histoire et s'interroge sur l'avenir, Balland, 2004
* Stratagème, novel·la, ed. de L'Archipel, 2006 ;Prefacis
* Vicente-Juan Ballester Olmos, OVNIs: El Fenómeno Aterrizaje, ed. Plaza y Janés, Barcelona, 1978

## Enllaços externs

* Dr. Jacques F. Vallée - Web oficial
# Gelimer

Gelimer (en grec antic Γελίμερ, 480 - 553) va ser el darrer rei dels vàndals (530-534). Era fill de Gelaris, net de Genzó i besnet de Genseric.
Va donar un cop d'estat i va empresonar al rei Hilderic l'any 530, que s'havia convertit al catolicisme (els vàndals eren arrians i la noblesa no va donar suport al seu canvi). L'emperador romà d'Orient Justinià I era aliat d'Hilderic del que havia aconseguit la protecció dels cristians d'Àfrica, i no va tardar a reaccionar declarant la guerra a Gelimer, i va enviar contra ell al general Belisari l'any 533.
Mentrestant el visigot Goddes, enviat per Gelimer a Sardenya per cobrar les taxes, va començar a tractar amb els romans d'Orient com un sobirà independent. Gelimer va enviar un gran exèrcit a l'illa dirigit pel seu germà Tzazó o Zanó, que va dominar la revolta fàcilment però mentrestant Belisari va poder desembarcar sense oposició.
Els romans d'Orient van desembarcar una mica al sud de Tapsos i van avançar cap al nord; el 13 de setembre van trobar la primera resistència del reduït exèrcit dels vàndals, uns deu mil homes, però dos terços reclutats a correcuita, per quasi el doble els romans d'Orient, que va ser derrotat en la batalla d'Ad Decimum a uns 15 km de Cartago. El germà de Gelimer, Ammates, va morir en la batalla. Belisari va entrar a Cartago el dia 14 on encara va trobar el menjar preparat per Gelimer a la seva taula de palau, però ja va trobar a Hilderic mort perquè Gelimer havia ordenat el seu assassinat en saber del desembarcament romà d'Orient.
Cridat urgentment de Sardenya, Tzazó va tornar amb el gros de l'exèrcit vàndal i altre cop grecs i vàndals es van enfrontar en la batalla de Tricamàrum, a un lloc anomenat Butlla o Ticameron (Tricamarum) a uns 30 km a l'oest de Cartago el mes de desembre del 533, en la qual els romans d'Orient van obtenir altre cop la victòria. Hippo Regius va obrir les portes a Belisari. Tzazó o Zanó va morir a la lluita i Gelimer va fugir; primer va intentar anar a Hispània però la flota romana d'Orient el va interceptar; llavors es va refugiar amb els berbers a la zona de les muntanyes Pappua, al sud, on va ser rodejat i finalment capturat, el mes de març de 534 per Fares, cap dels hèruls al servei de l'Imperi Romà d'Orient, i portat a Constantinoble on el van obligar a jurar obediència a l'emperador i després enviat a una finca a Galàcia on va viure la resta de la seva vida. Va morir l'any 553. Es diu que quan va ser fet presoner va dir la frase «vanitat de vanitats és sempre vanitat».

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gelimer». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 1r agost 2022].
# Fares l'hèrul

Fares (en llatí Pharas) fou un comandant romà d'Orient del segle vi, cap dels hèruls al servei de l'Imperi Romà d'Orient. A vegades se l'anomenà Varus o Varas (Var o Vares). És esmentat per Procopi al seu relat sobre les guerres de Justinià I.

## Biografia

No se sap res dels orígens de Fares, excepte que provenia d'una família noble. Procopi el va descriure com un home fort i actiu, sorprenentment fiable i sobri per ser un hèrul, i que sabia mantenir una bona disciplina entre els seus soldats. Va lluitar contra els perses entre el 526 i el 530, any en què va dirigir una força de 300 hèruls en la batalla de Dara contra una invasió persa.
El 533 va acompanyar al general Belisari al Regne Vàndal d'Àfrica durant la Guerra Vandàlica on va participar en la batalla d'Ad Decimum (13 de setembre del 533) i en la batalla de Tricamàrum (15 de desembre del 533). Després va marxar al sud en persecució del rei vàndal Gelimer que havia fugit a territori berber amb uns dos mil soldats al que va rodejar a la zona de les muntanyes Pappua, fins que finalment Gelimer es va rendir el març del 534 i va ser portat a Cartago.
Segurament Fares va seguir a Numídia fins que hi va haver la rebel·lió del general Estotzes (Stotzas) contra l'emperador, on el seu nom es troba en una llista de personatges assassinats pels rebels el 535.

## Referències

* ↑ Procopi. Història de les guerres I, 5, 6 17-22
* 1 2 Martindale, J.R.. The prosopography of the later Roman Empire / Volume III, A.D. 527-641. Cambridge: Cambridge University Press, 1992, p. 1115-1116. ISBN 9780521201605.
* ↑ Hughes, Ian. Belisarius: the last Roman general. Barnsley: Pen & Sword Military, 2014, p. 106-107. ISBN 9781844689415.
# Tomàs Magistre

Tomàs Magistre (en llatí Thomas Magister, en grec Θωμᾶς), va ser un retòric i gramàtic romà d'Orient que va florir cap a l'any 1310. Era nadiu probablement de Tessalònica.
Va viure a la cort d'Andrònic II Paleòleg on va exercir els oficis de magister officiorum i director dels arxius (chartophylax). després es va retirar a un monestir on va agafar el nom de Teodídul i es va dedicar a l'estudi dels antics autors grecs.
La seva principal obra era un Lexicó de paraules àtiques (κατὰ Ἀλφάβητον ὀνομάτων Ἀττικῶν Ἐκλογαί compilada sobre les obres dels vells gramàtics com Frínic, Ammoni, Herodià i Meris. Encara que té moltes cites interessants d'obres perdudes, està feta amb poc judici i conté nombrosos errors. Altres obres seves són cartes i discursos, fets a imitació dels oradors antics, en part encomis a personatges de la seva època, com per exemple un sobre Gregori de Nazianz.
També escrigué scholia (comentaris) sobre Èsquil, Sòfocles, Eurípides; les scholia sobre Píndar, que li havien estat atribuïdes, ara s'assignen a Demetri Triclini.
També són coneguts els seus discursos i lletres, una part de les quals consisteix en declamacions sobre temes sofístics i l'altra part sobre temes històrics contemporanis, com per exemple:
* (Temàtica sofística): Discussió sobre quina oració fúnebre s'havia de pronunciar abans, si la de Cynegirus o la de Cal·límac (dos soldats atenencs morts en la batalla de Marató)
* Una discussió sobre quines són les obligacions dels rei sobre els seus súbdits
* Una defensa del general romà d'Orient Candrè adreçada a l'emperador
* Una denúncia sobre les atrocitats de la Companyia Catalana d'Orient a Tessàlia i Macedònia
* Una congratulació a Teodor Metocites
* Un panegíric sobre el rei de Xipre
Podria ser el mateix Tomàs conegut per Tomàs Epigramàtic o potser l'anomenat Tomàs Patrici.

## Referències

* ↑ Recollida i editada a Anecdota Graeca e codicibus regiis: Vol II, pàg 188-211
* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/1112?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=Thomas+MagisterSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 1104-1105. ]
# Baidju

Baidju o Baiju fou un general mongol, governador de Pèrsia el segle xiii. Era un noble o noyan (noble cap).
A la mort del general Tchormaghan el 1241, governador de Pèrsia, Baidju el va succeir (el mateix 1241 o el 1242) i va governar el territori del 1242 al 1256).
Fou Baidju el primer que va atacar el Soldanat de Rum on regnava Kai Khosraw II (1237-1245), assaltant i saquejant Erzerum (1242) i després derrotant a l'exèrcit seljúcida dirigit pel mateix soldà a Kozadagh prop d'Erzindjan el 26 de juny de 1243 en la batalla de Köse Dağ; després d'aquesta victòria el general mongol va entrar a Sivas, que per haver-se rendit a temps només fou saquejada però no destruïda. Tokat i Qaisariya que van voler resistir foren saquejades i parcialment destruïdes. Kai Khosraw va implorar la pau i la va obtenir a canvi de declarar-se vassall del gran kan. Ara els mongols eren veïns de l'Imperi Romà d'Orient.
El rei de l'Armènia Menor, Hetum I (1226-1269) va tenir l'habilitat de posar-se voluntàriament sota sobirania del gran kan el que protegia al seu regne dels seljúcides i dels mamelucs (1244). El 1245 Baidju va ocupar Khelat i Amida, i la primera fou entregada als seus vassalls georgians. L'atabeg de Mosul, Badr al-Din Lulu, polític prudent, va reconèixer espontàniament, com el rei de l'Armènia Menor, la sobirania del gran kan.
El 1246 fou elegit nou gran kan Guyuk, que va enviar a Pèrsia a un home de la seva confiança, Eldjigidai, com una mena d'alt comissari, que del 1247 al 1251 va governar superposat al general Baidju, comandant de l'exèrcit mongol del Mughan. Eldjigidai va ser purgat quan va ser nomenat gran kan Mongke, el 1251.
El 1254 va ser nomenat gran kan Hulagu (Hulegu) que va renyar a Baidju per no haver estès més l'imperi i el va privar del govern (1256), però va continuar servint com a general, primer contra el soldà de Rum (que no havia pagat el tribut), en la campanya de Bagdad del 1258 i en la campanya de Síria cap a Egipte (1259). Probablement es va retirar a Pèrsia o Mongòlia després de la derrota d'Ain Jalut el 1260, si és que no va morir en aquesta campanya.

## Referències

* ↑ M. Pelliot, Les Mongols et la Papauté, Revue de l'Orient Chrétien, 1924
* ↑ (anglès) Claude Cahen, “Köse Dagh” Encyclopaedia of Islam, ed. by P. Bearman, et al. (Brill 2007)
* ↑ René Grousset, Histoire des Croisades, III, 526
# Grand Cru

Grand Cru és una designació de qualitat d'acord amb la normativa francesa, que s'aplica a les vinyes i propietats de les regions d'Alsàcia, Bordeus i la Borgonya.
A Bordeus, a les àrees de Médoc, Graves, St. Emilion, Sauternes i Barsac les denominacions oficials Grand Cru comprenen des dels Grands Crus senzills de St. Emilion fins als Grands Crus 1r, 2n, 3r, 4t i 5è del Médoc.
A Alsàcia i la Borgonya la designació Grand Cru comprèn vinyes separades de diferents productors, els vins de les quals són elaborats per vinicultors o venuts a négociant-éleveurs i són generalment els millors de les seues regions respectives i els més cars, independentment de la seua qualitat.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 129.

## Vegeu també

* Route des Grands Crus, de la Borgonya.
* Grand Cru d'Alsàcia.

## Enllaços externs

* Definició de l'expressió Grand Cru i distribució de les vinyes amb aquesta designació a França. Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (anglès)
# Chriolepis minutillus

Chriolepis minutillus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Golf de Califòrnia.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. 1892. Descriptions of thirty-four new species of fishes collected in 1888 and 1889, principally among the Santa Barbara Islands and in the Gulf of California. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 880). 539-566.
* ↑ «Chriolepis minutillus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Bussing, W.A., 1990. New species of gobiid fishes of the genera Lythrypnus, Elacatinus and Chriolepis from the eastern tropical Pacific., Revista de Biología Tropical, 38(1):99-118.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Findley, L.T., 1983. A revision of the Eastern Pacific species of the gobiid fish genus Chriolepis (Teleostei: Gobioidei). Ph.D. diss., University Arizona: 193pp.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Christian Fink

Christian Fink (Dettingen, 9 d'agost de 1822 - Esslingen, 5 de setembre de 1911) fou un organista i compositor alemany.
Alumne del Conservatori de Leipzig i del mestre Joseph Gottlob Schneider, a Dresden, s'establí en la primera d'aquelles ciutats, on residí molts anys, i on fou professor de música del Seminari i director de música i organista de la catedral.
Va escriure nombroses obres del gènere religiós, moltes d'elles verdaderament notables, i d'altres destinades a l'orgue i al piano (sonates, fugues, estudis, preludis, etc.,) així com diversos excel·lents lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 1526 (ISBN 84-239-4523-5)
# Christian Friedrich Witt

Christian Friedrich Witt (Altenburg, 1660 - 13 d'abril de 1716) fou un compositor alemany del temps del Barroc.
Deixeble de Georg Caspar Wecker a Leipzig, fou mestre de capella de la cort ducal d'Altenburg, però es distingí principalment com a compositor, i és considerat com un dels millors de la seva època. Un any Abans de la seva mort publicà Salmodia sacra, col·lecció de cants religiosos amb baix xifrat. De Witt es conserven, a més:
* tres Obertures franceses,
* una Sonata a set parts,
* una Suite a quatre, i composicions per a orgue i per a piano. En canvi s'han perdut, probablement, les seves Cantates, que figuren el millor de la seva obra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 360 (ISBN 84-239-4570-7)
# Francesc Miravet i Garcés

Francesc Miravet i Garcés (Aramunt, 31 de juliol del 1831 - Roda de Ter, 8 de juliol del 1896) va ser un metge-cirurgià que va ser designat delegat a l'Assemblea de les Bases de Manresa. Durant molt de temps se l'ha relacionat amb la Guàrdia d'Ares, del terme municipal de Les Valls d'Aguilar, a l'Alt Urgell, però era nat, en realitat, a Aramunt.
Fill de pare i avi cirurgians, també formats a la Universitat de Barcelona, feu el batxillerat als Escolapis de Balaguer i a l'Institut de Lleida. Acabà la carrera de metge-cirurgià l'any 1860 a la Universitat de Barcelona. El 1860 s'establí a Roda de Ter, Osona, on es casà amb la filla del metge titular, Josep Jofré i Vendrell. Va tenir un fill i cinc filles (dues filles van morir molt joves). Quedà vidu el 1879 i morí l'any 1896 a Roda de Ter.
Políticament, per tradició familiar, era "lliberal". Fou membre de la Unió Catalanista, i fou designat delegat de l'Assemblea de les Bases de Manresa (1892).

## Bibliografia

* Arxiu Històric de la Universitat de Barcelona
* Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 93
* La Veu del Montserrat, 22-VIII-1891
* Deniel Rosanas, Joan i Grenzner Fonoll, Vicenç. La sanitat a Roda de Ter. Vic: Eumo Editorial, 1988

## Referències

* ↑ Francesc Miravet Cònsol (Guàrdia de Noguera, 30 de gener del 1802 - Lleida, 1855), fill de Josep Miravet i de Maria Rosa Consol, ambdós de Guardia, es matriculà l'any 1824 com a cirurgià, i va exercir-ne al seu poble natal aproximadament del 1839 fins al 1847, quan s'establí a Lleida, on va morir el 8 de desembre de 1855.
* ↑ Josep Miravet Roca (Guàrdia de Noguera, 16 de maig del 1774 - ¿?), fill de Josep Miravet Parici, de Claret, i de Rosa Roca Areny, fou cirurgià. Se'n matriculà el 16 d'octubre del 1794 i exercí a Guardia des del 1800 al 1839.
# Jaime Delgado Martín

Jaime Delgado Martín (1923-1993) va ser un historiador espanyol, catedràtic d'història d'Amèrica.

## Biografia

Nascut en Madrid el 25 de gener de 1923. Falangista, alumne de Ciriaco Pérez Bustamante, es va doctorar amb la seva tesi España y México en el siglo XIX. Va ser catedràtic primer en la Universitat de Barcelona i després en la Universitat Complutense de Madrid.
Historiador americanista, director del Boletín Americanista, es va interessar per temes com les cultures aborígens, la colònia o la independència. El febrer de 1972 es va posar al capdavant de la Direcció General de Cultura Popular i Espectacles (després canviada de nom a l'agost de 1972 com a Direcció General de Cultura Popular) del Ministeri d'Informació i Turisme, responsable de la censura en el règim franquista. Posteriorment, el gener de 1974, va ser nomenat delegat nacional de Cultura del Movimiento.
Patró de la Fundació Cánovas del Castillo, va morir el 10 de gener de 1993 a Madrid.

## Distincions

* Gran Creu de l'Orde del Mèrit Civil (1964)

## Referències

* ↑ «Quién es quién en la universidad. Jaime Delgado Martín». Blanco y Negro [Madrid], 31-08-1977, pàg. 67.
* ↑ Peiró Martín, 2013, p. 206.
* 1 2 «Jaime Delgado Martín». ABC [Madrid], 27-01-1974, pàg. 22.
* ↑ Luna, 1999, p. 122; 125.
* ↑ Ministerio de Información y Turismo: «Decreto 2284/1972, de 18 de agosto, por el que se crea la Dirección General de Espectáculos y se modifica la denominación de la de Cultura Popular y Espectáculos». Boletín Oficial del Estado núm. 208, de 30 de agosto de 1972, pàg. 15912. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Rojas Claros, 2017, p. 97-98.
* ↑ «Esquela». ABC [Madrid], 12-01-1993, pàg. 93.
* ↑ «Esquela». ABC [Madrid], 13-01-1993, pàg. 95.
* ↑ Ministerio de Asuntos Exteriores: «Decreto 3271/1964, de 1 de octubre, por el que se concede la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil a don Jaime Delgado Martín». Boletín Oficial del Estado núm. 256, de 24 de octubre de 1964, pàg. 13921. ISSN: 0212-033X.

## Bibliografia

* Luna, Lola G. «El americanismo en Barcelona a través del Boletín Americanista». Boletín Americanista. Publicacions de la Universitat de Barcelona [Barcelona], 49, 1999, pàg. 121-134.
* Peiró Martín, Ignacio. Historiadores en España: historia de la Historia y memoria de la profesión. Zaragoza: Prensas de la Universidad de Zaragoza, 2013. ISBN 978-84-15770-44-2.
* Rojas Claros, Francisco «Narrativa, teatro y poesía. Libros denunciados en España bajo el control de Carrero Blanco (octubre 1969-1973)». Creneida. Universidad de Córdoba [Córdoba], 2017, pàg. 96-124. ISSN: 2340-8960.
# Heraclea Cibistra

Heraclea Cibistra, Cibistra o Kibistra prop de la moderna Ereğli (Konya) a Turquia), fou una ciutat de l'antiguitat coneguda simplement com a Cibistra.
Cibistra (llatí Cybistra, grec Kybistra) fou una fortalesa a Capadòcia, propera a la de Castabala i a la ciutat de Tiana, a mig camí entre Mazaca i les Portes Cilícies, més propera a aquestes (2/3 des Mazaca a Cibistra i 1/3 des aquesta a les Portes). Alguns la situen a Kara Hissar a uns 50 km al sud-sud-oest de Mazaca però la majoria d'erudits la situen força lluny. Tingué certa importància durant els temps hel·lènics a causa de la seva estratègia posició geogràfica propera on s'inicia la Porta del Ferro. Alhora, aquesta situació provocà que diverses vegades fos saquejada pels exèrcits que transitaven per l'antiga via romana; així succeí quan els àrabs envaïren l'Àsia Menor (805-832). Fou conquerida pels turcs seljúcides el segle xi. A prop seu Nure Sufi Bey hi fundà Ereğli, que esdevingué la primera capital del Beylik de Karaman-oğlu. L'estat de Karaman es caracteritzà per la seva resistència a integrar-se a l'Imperi Otomà. El 1101, en el marc de la croada de 1101, un brillant i indisciplinat exèrcit comandat per Guillem IX de Poitiers fou totalment desfet pels turcs en la batalla d'Heraclea. En les seves proximitats va tenir lloc la batalla de Cibistra entre les tropes de la Companyia Catalana d'Orient de Roger de Flor i l'exèrcit otomà.

## Referències

* 1 2 Long, George. «Cybistra». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.