OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Picamoixons

L'escut oficial de Picamoixons té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un pi de sinople acostat de dos rocs de sable.

## Història

Va ser aprovat el 3 de setembre de 2010 i publicat al DOGC número 5.727 el 4 d'octubre del mateix any.
El pi és el senyal parlant tradicional de la localitat; ja apareix en antics segells municipals del segle xix. Els dos rocs de sable (negres) incorporats modernament són també senyals parlants i fan referència a l'antic nom del poble, Rocabruna, i alhora al·ludeixen etimològicament al molló del topònim, relacionat amb l'extracció de pedra que ha existit al terme de Picamoixons.
Com és norma en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, el de Picamoixons no porta corona.

## Vegeu també

* Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya
* Escuts i banderes de l'Alt Camp
* Bandera de Picamoixons

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3098/2010, de 3 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'entitat municipal descentralitzada de Picamoixons.» (pdf). DOGC núm. 5727, 04-10-2010. [Consulta: 4 octubre 2010].
# Ixothraupis

Ixothraupis és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Tàngara tacada (Ixothraupis varia Müller, PLS, 1776)
* Tàngara gorja-rogenca (Ixothraupis rufigula Bonaparte, 1851)
* Tàngara pigallada (Ixothraupis punctata Linnaeus, 1766)
* Tàngara pintada (Ixothraupis guttata Cabanis, 1851)
* Tàngara ventregroga (Ixothraupis xanthogastra Scalter, PL, 1851)

## Referències

* ↑ «Ixothraupis (Ixothraupis sp.) - Avibase». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Ixothraupis Bonaparte, 1851» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 4 març 2025].
# Cathorops agassizii

Cathorops agassizii és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 32 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Guaiana i nord i nord-est del Brasil.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2): 119-172.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr. 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A. P. i R. Betancur-R. 2008: Revision of the species of the genus Cathorops (Siluriformes: Ariidae) from Mesoamerica and the Central American Caribbean, with description of three new species. Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 1): 25-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cathorops spixii

Cathorops spixii és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius atlàntics i caribenys entre Colòmbia i el Brasil.

## Interès gastronòmic

La seua carn és de bona qualitat.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert 1883. A review of the siluroid fishes found on the Pacific coast of tropical America, with descriptions of three new species. Bull. U. S. Fish Comm. v. 2 (1882): 34-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Taylor, W.R. i N.A. Menezes 1978. Ariidae. A W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. West Atlantic (Fishing Area 31). vol. 1. FAO, Roma.
* ↑ Cervigón, F., R. Cipriani, W. Fischer, L. Garibaldi, M. Hendrickx, A.J. Lemus, R. Márquez, J.M. Poutiers, G. Robaina i B. Rodriguez 1992. Fichas FAO de identificación de especies para los fines de la pesca. Guía de campo de las especies comerciales marinas y de aquas salobres de la costa septentrional de Sur América. FAO, Roma, Itàlia. 513 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr. 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A. P. i R. Betancur-R. 2008: Revision of the species of the genus Cathorops (Siluriformes: Ariidae) from Mesoamerica and the Central American Caribbean, with description of three new species. Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 1): 25-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cecilia Arizti

Cecilia Arizti (L'Havana, 28 d'octubre de 1856 - 1930) va ser una compositora, pianista i pedagoga cubana.

## Biografia

Cecilia Aritzi Sobrino va néixer el 28 d'octubre de 1856 a la ciutat de l'Havana, Cuba. Va viure la seva infantesa en un ambient familiar en què la música estava present, ja que el seu pare, Fernando Aritzi (L'Havana, 1828) era pianista i pedagog cubà. Sa mare era Tersea Sobrino i tenia dues germanes: María Teresa i Felicia. Està entre les figures femenines de principis del segle xix més importants de la interpretació musical.
Des de petita va demostrar grans aptituds musicals; a l'edat de vuit anys ja havia compost un Ave Maria i una mazurka. Va rebre educació del seu pare, Fernando Arizti i també amb Nicolás Ruiz Espadero (aquest li va ensenyar tècniques de composició). També va ser deixebla del pianista i compositor cubà Nicolàs Ruiz Espadero (1832-1890), que li va ensenyar les obres clàssiques i romàntiques d'autors com Mozart, Listz i Beethoven. A casa seva del barri del Cerro, a l'Havana, se solien fer vetllades artístiques on es relacionaven amb figures musicals i intel·lectuals cubanes. En els seus estudis de piano es va familiaritzar amb tots els estils i formes musicals europees del seu temps, portades a Cuba pel pianista francès Edelmann. També té influències de compositors com Chopin i Schumann.
Va fer concerts a Cuba i als Estats Units, el 1896 residí a Nova York, es va presentar en el Carnegie Hall i el Chickering Hall. Va ser professora del Conservatori Peyrellade. Va escriure un manual de tècnica pianística. Totes les seves obres són per a piano i d'estil romàntic, i destaca Impromptu en fa menor, el Vals lent, la Romanza, el Nocturn i el Capritx.

## Obres

| Període | Títol |
| 1887 | Barcarola, op. 6 |
| 1887 | Mazurca, op. 7 |
| 1887 | Scherzo, op.10 |
| 1887 | Vals Lento |
| 1888 | Danza, impromptu,op.12 |
| 1888 | Nocturno,op.13 |
| 1888 | Reverie,op.16 |
| 1888 | Romanza,op.15 |
| 1893 | Trío de piano, violín y violoncello |
| | Balada,op.14 |
| | Vals brillante,op.18 |
| | Balada fúnebre |
| | Berceuse |
| | Campesina |
| | Capricho |
| | Danza fantástica |
| | Improvisación |
| | Mazurca |
| | Segundo scherzo |
| | Tercerscherzo |
| | Veintidós ejercicios diarios |

## Enllaços externs

* Revista cubana de música Arxivat 2007-07-14 a Wayback Machine..
* Música cubana Arxivat 2007-08-30 a Wayback Machine..

## Bibliografia

* Carpentier, Alejo. La música en Cuba. Editorial Letras Cubanas. La Habana, 1988.
* Barnet, Miguel: Cecilia Aritzi, la Avellaneda de la música en autógrafos Cubanos, ediciones unión, La Habana 1990.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 50-51 (ISBN 84-239-4519-7)
# Celestin Hochbrucker

Celestin Hochbrucker (Tagmeisheim, Baviera), 10 de gener de 1727 - [...?], 1803) fou un músic i compositor i frare de l'Orde de Sant Benet, bavarès.
Va aprendre composició amb P. v. Camerloher, ensems que amb els estudis artístics i literaris. El 1747 ingressà en l'orde, prenent l'hàbit en el Monestir de Weihenstephan, i el 1752 s'ordenà sacerdot.
Com el seu germà Christian fou notable organista, arpista i compositor. El seu oratori Els jueus captius a Manassa, conté uns bells cors, que encara avui són populars a Baviera.

## Referències

* 1 2 3 Fétis, François-Joseph. Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique. Meline, Cans et Compagnie, 1839, p. 169–170 [Consulta: 4 abril 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 12. (ISBN 84-239-4528-6)
# Celia Baudot de Moschini

Celia Baudot de Moschini (Argentina, 5 d'octubre de 1910 - Mar del Plata, 7 de juny de 2006) va ser una jugadora d'escacs argentina que tenia el títol de Mestre Internacional Femení des de 1954. Va guanyar sis vegades el Campionat argentí femení, i dues vegades el Campionat Sud-americà Femení. També va participar dues vegades del Campionat del món femení.

## Biografia

Nascuda el 5 d'octubre de 1910, no va ser fins als quaranta anys d'edat, després d'haver-se casat i criat tres fills, que va començar a participar en tornejos, sense descurar la seva anterior ocupació com a professora de música.
En 1954, va guanyar el Torneig Zonal de l'Amèrica del Sud, classificatori pel Campionat del món femení i va ser guardonada amb el títol de Mestra Internacional Femenina de la FIDE. Des de la dècada de 1950 fins a la de 1960, Celia Baudot de Moschini va ser una de les principals jugadores d'escacs argentines. Va guanyar sis vegades el Campionat femení de l'Argentina, els anys 1953, 1957, 1958, 1962, 1963 i 1968.
El 1963, a Fortaleza (Ceará) Celia Baudot va guanyar per segona vegada el Torneig Zonal de l'Amèrica del Sud.
Va participar dues vegades en el Campionat del món femení: el 1955, a Moscou, hi va ocupar el lloc 18è; a Sukhumi el 1964, hi va ocupar novament el lloc 18è.

## Referències

* ↑ «Carolina Luján, en el club de Pentacampeones». Arxivat de l'original el 2018-06-10. [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ «Celia Teresa Baudot».
* ↑ «Celia Teresa Baudot».
* ↑ «Historia del Ajedrez en Argentina». web.archive.org. Arxivat de l'original el 9 de maig de 2011. [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ «Fortaleza zt (Women) 1963 - 365Chess.com Tournaments». www.365chess.com.
* ↑ «1955 Candidates Tournament: World Chess Championship (women)». www.mark-weeks.com.
* ↑ «1964 Candidates Tournament: World Chess Championship (women)». www.mark-weeks.com.

## Enllaços externs

* Celia Baudot de Moschini a 365chess.com
# Cementiri del Masnou

El cementiri del Masnou és el cementiri municipal de la vila del Masnou (Maresme). Va ser projectat i construït per l'arquitecte Miquel Garriga i Roca l'any 1867 per substituir l'antic cementiri situat al costat nord de l'església parroquial de Sant Pere.
Durant la primera dècada del segle XX s'hi construeixen nombrosos panteons de les famílies benestants masnovines, la major part projectats per l'arquitecte masnoví Bonaventura Bassegoda i Amigó.
Entre els panteons més destacats hi ha:
Altres monuments destacats del cementiri són:

## Referències

* ↑ «Cementiri del Masnou - Cabre Junqueras». Arxivat de l'original el 2016-04-23. [Consulta: 27 abril 2016].
* ↑ Josep Llimona Bruguera - Patrimoni Funerari.cat
* ↑ Creu de terme del Masnou a Inventari de Patrimoni Arquitèctonic de la Generalitat de Catalunya

## Bibliografia

* Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. El cementiri del Masnou, un museu a l'aire lliure (segles XVIII-XXI). El Masnou: Ajuntament del Masnou i Patronat Municipal del Masnou, 2006 (La Roca de Xeix núm. 27). OCLC 804198940.
# Cenes de la Vega

Cenes de la Vega és un municipi situat en la part central de la Vega de Granada (província de Granada). Aquesta localitat limita amb els municipis de Pinos Genil, Monachil i Huétor Vega. Localitat principalment hostelera (amb tres hotels de tres estrelles, mitja dotzena de restaurants i una vintena de bars, fondes i cafeteries), és una petita ciutat-dormitori de la capital granadina, i és l'únic municipi que compta amb transport urbà integrat en el sistema de la capital (línia d'autobús núm. 33).
# Centre Instructiu Musical de Mislata

El Centre Instructiu Musical de Mislata és una associació sense ànim de lucre la finalitat del qual és el manteniment d'una Banda de Música. La Banda de Música va començar la seua trajectòria destacant en diferents certàmens obtenint guardons a Requena, Utiel, Llíria, València i altres poblacions. En l'actualitat és director de la Banda Andrés Valero Castells. Fou fundat en 1907 i la seva seu actual data de 1926.

## Presidents des de la fundació.

Llista de presidents des de la fundació :
| Anys mandat | Nom del President |
| 1908-19xx | D. Severino Pérez Brell (com a Banda Nova) |
| 19xx-19xx | D. Enrique Pérez Prieto (com a Unión y Fomento) |
| 1930-1936 | D. Francisco Pérez Requeni (com a CIM) |
| 1940-1942 | D. Tomás Honorato Suay (com a CIM) |
| 1958-19xx | D. Tomás Honorato Suay (com a E.y D.) |
| 19xx-1979 | D. Francisco Pérez Correa (com a E.y D.) |
| 1979-1987 | D. Francisco Pérez Correa (com a CIM) |
| 1987-1995 | D. Tomás Honorato Ibáñez |
| 1995-2002 | D. Tomás Juán Suay |
| 2002-2010 | D. Francisco Pérez Miralles |
| 2010-2014 | D. Tomás Juán Suay |
| 2014 | D. Fernando Sánchez Ribera |

## Directors de la banda de música

Llista de los directores des de la fundació :
| Anys | Nom del Director |
| 1908-1933 | D. José María Abad Rius |
| 1933-1936 | D. Tomás Juan Lliri, D.Emilio Marín, D. Salvador Barber y D. Miguel Marcos |
| 1940-1958 | D. Andrés Guna García |
| 1958-1963 | D. Valentín Puig Yago |
| 1963-1986 | D. Roberto Sáez Cambres |
| 1986-1991 | D. Francisco Chornet Mena |
| 1991-1994 | D. Fernando Ferrer Martínez (Ferrer Ferran) |
| 1994-1995 | D. Emilio Tornero Romero |
| 1995-1996 | D. José Vicente Herrera Romero |
| 1996-1997 | D. Lamberto Olmos Saturnino |
| 1997-1999 | D. Pascual Balaguer Echevarría |
| 1999-2002 | D. Francisco Fort Fenollosa |
| 2002-2003 | D. Pere Vicent Alamá |
| 2004- 2008 | D. Andrés Valero Castells |
| 2008-2010 | D. Ángel Martínez Escutia |
| 2010 | D. Francisco Valero Terribas |

## Referències

* ↑ Història Arxivat 2016-03-16 a Wayback Machine. al web del centre instructiu
* ↑ Página web oficial de Ferrer Ferran
* ↑ Pàgina web oficial d'Andrés Valero

## Vegeu també

* Llista de societats musicals del País Valencià

## Enllaços externs

* Centro Instructivo Musical de Mislata - CIBM Ciudad de Valencia 2013 - NBM.COM
* D nº 23. Banda de Música del Centre Instructiu Musical de Mislata, Orquestra del Centre Instructiu Musical de Mislata, y Cor Universitari Sant Yago de València. Arxivat 2016-10-30 a Wayback Machine. al web de la Diputació de València
* CD núm. 8. Centre Instructiu Musical de Mislata Arxivat 2016-10-30 a Wayback Machine. al web de la Diputació de València
# Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles

El Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles és una entitat fundada l'any 1943 a Banyoles amb l'objectiu de recuperar i preservar el patrimoni de la comarca del Pla de l'Estany.

## Bibliografia

* ABELLAN, Joan Anton (2014). «Història dels concursos de fotografia de la natura».
* ABELLAN, Joan Anton; MONER, Jeroni (2012). «La nostra història: les diferents Juntes del Centre»
* MONER, Jeroni (2013). «Notes per a la història del CECB. Capítol I. Els precedents (1926-1931)».
* MONER, Jeroni (2013). «Notes per a la història del CECB. Capítol II. El Museu i el Centre d'Estudis: primers intents de creació (1931-1936)».
* MONER, Jeroni (2014). «Notes per a la història del CECB. Capítol III. Primera sala del museu i construcció del Centre d'Estudis Comarcals».
* MONER, Jeroni (2014). «Notes per a la història del CECB. Capítol IV. (1944-1949). Els primers anys d'activitats i de reconeixement i consolidació del museu».
* MONER, Jeroni (2015). «Notes per a la història del CECB. Capítol V. (1950-1960). La plena recuperació de l'antiga Casa de la Vila per a museu».
* MONER, Jeroni (2015). «Notes per a la història del CECB. Capítol VI. (1960-1974). Els anys seixanta: La dècada del canvi

## Referències

* ↑ «Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Abellan, Joan Anton «Història dels concursos de fotografia de la natura». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm 9, Hivern 2014, pàg. 6 i 7.
* ↑ Abellan, Joan Anton/ Moner, Jeroni «La nostra història: les diferents Juntes del Centre». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 4, Hivern 2012, pàg. 5, 6, 7 i 8.
* ↑ Moner, Jeroni «Notes per a la història del CECB. Capítol I. Els precedents (1926-1931)». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 6, Estiu 2013.
* ↑ Moner, Jeroni «Notes per a la història del CECB. Capítol II. El Museu i el Centre d'Estudis: primers intents de creació (1931-1936)». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 7, Hivern 2013, pàg. 6 i 7.
* ↑ Moner, Jeroni «Notes per a la història del CECB. Capítol III. Primera sala del museu i construcció del Centre d'Estudis Comarcals». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 8, Estiu 2014, pàg. 8 i 9.
* ↑ Moner, Jeroni «Notes per a la història del CECB. Capítol IV. (1944-1949). Els primers anys d'activitats i de reconeixement i consolidació del museu». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 9, Hivern 2014, pàg. 8 i 9.
* ↑ Moner, Jeroni «Notes per a la història del CECB. Capítol V. (1950-1960). La plena recuperació de l'antiga Casa de la Vila per a museu». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 10, Estiu 2015, pàg. 6 i 7. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 4 setembre 2015].
* ↑ MONER, Jeroni «Notes per a la història del CECB. Capítol VI. (1960-1974) Els anys seixanta: La dècada del canvi». El butlletí del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, núm. 11, Hivern 2015, pàg. 12 i 13.

## Enllaços externs

* Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles - Lloc web oficial
# Centre històric de Linyola

El Centre històric de Linyola és el nucli històric de Linyola (Pla d'Urgell), un conjunt que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Linyola, citada als documents medievals llatins d'època de l'ocupació sarraïna com a Lineola i Linesola, era el centre del Pla d'Urgell, anomenat aleshores Pla de Mascança, que fou reconquerit entre 1076 i 1078 per Ermengol IV d'Urgell El castell i la vila de Linyola foren una possessió del comtat d'Urgell. Durant el segle xiii estigué en mans dels Cardona i dels Cabrera fins que esdevingué vila reial. Linyola es va anar desenvolupant a partir d'un nucli central, presidit pel castell, el record del qual només perdura en la toponímia (carrer, travessia del Castell).
En aquest sector, presidit per l'església parroquial de Santa Maria, es conserven encara alguns grans casals dels segles XVI,XVII i XVIII, construïts sobre porxos. Les muralles i els tres portals que tenien han anat desapareixent en les successives ampliacions i modificacions del traçat urbà. L'església de Santa Maria, d'una sola nau amb capelles laterals entre els contraforts, absis poligonal i campanar de vuit cares sobre el costat esquerre de la façana, és un exemple d'edifici d'estil gòtic molt tardà amb elements plenament renaixentistes (pilastres amb capitells clàssics a l'interior, portades a l'exterior, de les quals la que centra la façana principal podria ser del segle xvii)
Els edificis que conserven una estructura més genuïna són els de l'inici del carrer Major. La casa del núm. 1, en força mal estat, però possiblement poc alterada al llarg dels segles, l'edifici del núm. 3, fet de carreus ben escairats i allisats, el palau renaixentista que es va fer construir el linyolenc Joan Fornés, ara Ajuntament de la Vila, que a la dovella central de la portada duu la data 1556.

## Referències

* 1 2 3 4 «Centre històric de Linyola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 desembre 2015].
# Oriol de la Xina

L'oriol xinès (Oriolus chinensis) és una espècie d'ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae) que habita la selva, bambú, cocoters i altres medis boscosos des de sud-est de Sibèria, cap al sud, a través del centre i est de la Xina, Corea, hainan, Taiwan, nord de Laos i del Vietnam, illes Andaman i Nicobar, illes Grans i Petites de la Sonda, Filipines i Sulawesi. Les poblacions septentrionals es desplacen cap al sud en hivern. Es tracta d'un ocell imanívor predominant la caça nocturna d'objectes amb propietats magnètiques barrejats amb àcid clorhídric d'origen estomacal. El seu procés de migració és peculiar. Degut a la seva poca lleugeresa quan arriba a un territori amb un clima teóricament més càlid, ja ha arribat l'hivern, per tant podríem dir que es tracta d'un animal que mai va a l'hora.

## Referències

* ↑ «Oriol de la Xina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 19/04/2013 (català)
# Guerau de Besiers

Guerau de Besiers (Puèg-ericon, Erau, 1070 – Besiers, 1123) fou un bisbe de Besiers. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Nasqué a Puèg-ericon, al setè més d'embaràs; una tradició diu que quan fou batejat, l'aigua baptismal va començar a bullir, com a signe de la seva futura santedat. Estudià i es va fer canonge regular, ingressant al priorat de Cassan (Rojan, Erau), dependent de la catedral de Besiers, cap al 1085. Diaca en 1094, fou ordenat prevere en 1101 i elegit segon prior de Cssant el 1105 o 1106. Va donar impuls a la vida del priorat: va fer construir-hi un hospital i diversos edificis, se n'incrementà el nombre de membres i reformà la disciplina. Fou bisbe entre 1121 i 1123, quan morí: en dos anys donà mostres de la seva fama de pietat, humilitat i caritat, i emprà els béns de la diòcesi en el socors dels necessitats.

## Veneració

Fou sebollit a la Basílica de Sant Afrodisi, vora la tomba del sant titular, llegendari primer bisbe de la ciutat. Les seves restes foren portades en 1259 al convent de Santa Clara; disperses en 1562 pel hugonots i novament durant la Revolució francesa, es van perdre. Un anell seu, d'argent amb una ametista gravada amb un leopard i un lleó, era a l'església de Roujan i se li atribuïen virtuts guaridores, fins que fou robada cap al 1980.

## Enllaços externs

* Légende de Saint Guiraud Arxivat 2013-01-12 at Archive.is
* Étienne Sabatier. Histoire de la ville et des évêques de Beziers . Carrière, 1854, p. 192-194.