OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dodecanal

El dodecanal és un compost orgànic de la classe dels aldehids i que està constituït per una cadena lineal de dotze carbonis amb un grup carbonil ${\ce {C=O}}$en un dels seus extrems. La fórmula molecular és ${\ce {C12H24O}}$. És un component de diversos olis essencials, destacant l'oli de kesom, extret de l'herba Persicaria minor, que el conté en un 44,1 %.

## Estat natural

El dodecanal és el principal component (44,1 %) de l'oli de kesom, extret de l'herba Persicaria minor o Polygonum minus Huds., originària de Malàisia. Altres olis essencials que el contenen en concentracions superiors al 0,1 % són el de les fulles de bètel (Piper betle), fins a un 7,1 %; l'oli de les fulles de coriandre o celiandre (Coriandrum sativum)', entre 1,0 i 1,7 %; i de les flors de l'estepa ladanífera (Cistus ladanifer), fins a l'1,1 %. També és present en olis essencials de les agulles de diverses espècies de pins, en les taronges i altres cítrics.

## Propietats

El dodecanal es presenta en forma de líquid incolor o groc molt pàl·lid, o sòlid, amb una forta olor floral. Té un punt de fusió de 44,5 °C i un d'ebullició de 185 °C a 100 mmHg. La seva densitat es troba entre 0,826-0,836 g/cm³ i un índex de refracció entre 1,433-1,439. És soluble en etanol i pràcticament insoluble en aigua (4,65 mg/L a 25 °C).

## Usos

La principal aplicació del dodecanal és en perfumeria i és un dels aldehids emprats en la formulació del famós perfum Chanel núm. 5 creat per Ernest Beaux el 1921. Es fa servir per aconseguir fragàncies de pi amb notes grasses i ceroses, en aromes de cítrics en alimentació i altres.

## Referències

* 1 2 Tisserand, Robert. Essential oil safety : a guide for health care professionals. Second edition, 2014. ISBN 978-0-7020-5434-1.
* ↑ Yaacob, K.B. «Kesom Oil—A Natural Source of Aliphatic Aldehydes». Perfumer & Flavorist, 12, Octubre/novembre 1987, pàg. 27.
* 1 2 Bauer, Kurt. Common fragrance and flavor materials : preparation, properties, and uses. 3rd completely rev. ed. Weinheim: Wiley-VCH, 1997. ISBN 978-3-527-61237-6.
* ↑ D. L. J. Opdyke. Monographs on fragrance raw materials, 1979. ISBN 978-1-4831-4797-0.
* ↑ PubChem. «Dodecanal» (en anglès). [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ Ohloff, Günther. Scent and chemistry : the molecular world of odors. Second edition, 2022. ISBN 978-3-527-82998-9.
# Distichodus lusosso

Distichodus lusosso és una espècie de peix de la família dels disticodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 38 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (22 °C-26 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ Müller, J. & F. H. Troschel, 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1): 81-99 + Zu pag. 99 (foldout).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Schilthuis, L., 1891. On a collection of fishes from the Congo; with description of some new species. Tijdschr. Ned. Dierk. Ver. Ser. 2 v. 3: 83-92, Pl. 6.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J. i J.-P. Gosse, 1984. Distichodontidae. p. 184-211. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.
* ↑ Poll, M., 1967. Contribution à la faune ichthyologique de l'Angola. Diamang Publ. Cult., núm. 75:381 p.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Dolores Cortés (soprano)

Dolores Cortés (Madrid (1850-1912) fou una soprano madrilenya.
Debutà en el Teatro de la Zarzuela de Madrid i després cantà en els teatres més importants d'Espanya, entre ells el Gran Teatre del Liceu de Barcelona, sent nomenada el 1883 professora honoraria del Conservatori de Madrid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1035. (ISBN 84-239-4515-4)
# Dolors Viladrich i Pascual

Dolors Viladrich i Pascual (Manresa, Bages, 12 de novembre de 1936-Girona, 17 d'octubre del 2010) va ser una compositora de sardanes.
De petita, en la seva família es respirava ambient musical amb la mare professora de piano i el pare instrumentista de saxo i clarinet. Tanmateix, fou la mateixa família que li recomana no seguir el camí de la música perquè eren temps difícils.
Els seus professors van ser Montserrat Rotllant, de piano, i David Martell i Jordi González d'harmonia. Després de compondre una havanera i una cançó de bressol com a complement dels exercicis a les classes d'harmonia, a partir de l'any 2000 començà a compondre sardanes assessorada per Marcel Artiaga, de la cobla Montgrins, amb qui perfeccionà els estudis d'instrumentació per a cobla.
El 27 de novembre de 2001, la Jovenívola de Sabadell va estrenar la seva primera sardana, Un sentiment, dedicada en record del seu fill. Tres anys més tard la seva sardana dedicada a la seva fillola, Anna Maria, va ser finalista de la Sardana de l'any. En el moment del seu traspàs tenia estrenades vint sardanes pel cap baix, i el 15 de març de 2008 havia presentat el seu primer compacte titulat Il·lusions al Teatre Conservatori de Manresa, amb la cobla Montgrins.
La compositora ballava a l'aplec de l'Escala el 16 d'octubre de 2010 quan va tenir un infart. Després de traslladar-la a l'hospital Trueta de Girona, va morir la matinada de l'endemà.
El compositor Francesc Juanola li dedicà la sardana El Pere i la Dolors.

## Obres

* Il·lusions CD (2008).

## Referències

* ↑ «Dolors Viladrich i Pascual». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gorgoll, Pere «Dolors Viladrich i Pascual, compositora de sardanes». El Punt Avui, 19-10-2010 [Consulta: 11 octubre 2017].
* ↑ Daviu, Damià «Dolors Viladrich i Pascua» (pdf). Som, núm. 292, 2010, pàg. 4 [Consulta: 11 octubre 2017].
* ↑ Mañé, Pepa «La compositora de sardanes Dolors Viladrich mor als 73 anys». Regio.7, 19 octubre 2010 (2010-10-19) [Consulta: 11 octubre 2017].
* ↑ Serena, Marc «La manresana Dolors Viladrich estrena el seu primer disc de sardanes, «Il·lusions»». Regio.7, 16-03-2008 [Consulta: 11 octubre 2017].
# Domenico Ferrari

Domenico Ferrari (Piacenza, Emília-Romanya, 1722 - París, 1780) fou un violinista i compositor italià.
Va ser deixeble de Giuseppe Tartini i adquirí gran habilitat com executant, fent-se aplaudir en les principals capitals europees. Alguns musicòlegs creuen que Ferrari va descobrir els harmònics del violí.
Deixà 36 sonates per a violí, 6 per a dos violins i baix continu i un concert.
El seu germà Carlo Ferrari (1730-1789) fou un excel·lent violoncel·lista i va compondre diverses obres per aquest instrument.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 900. (ISBN 84-239-4523-5)
# Domingo Nunez Pereira

Domingo Nunez Pereira (Lisboa, mitjan segle xvii - mort, 1729) fou un eclesiàstic i músic portuguès.
Va pertànyer a l'Orde de Predicadors i va ser mestre de capella de la catedral de Lisboa; posteriorment es retirà al convent de Camerata on morí. Se li deuen diverses composicions sacres, entre elles un Confitebor a 8 veus; els versicles Laudate pueri Dominum, a 8 veus, i Laudate Dominum omnes gentes, a 4 veus: villancets, motets, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 606. (ISBN 84-239-4543-X)
# Domingo Suárez

Fra Domingo Suárez o Juárez, O.F.M., fou un religiós castellà, que esdevingué bisbe d'Àvila entre els any 1263 i 1271. Fou el religiós encarregat d'erigir la nova catedral i diòcesi de Cadis, amb la conquesta del territori, en substitució de Medina Sidonia.
Monjo franciscà, Suárez apareix repetidament en els privilegis d'Alfons X. D'aquest fet s'extreu que la informació apareguda en escrits antics sobre un bisbe Rodrigo el 1264 és falsa. D'altra banda, aquest bisbe estigué encarregat d'erigir la nova seu a la ciutat de Cadis, en substitució de l'antiga diòcesi de Medina Sidonia, a més de l'erecció de la nova catedral. Li ho fou encarregat pel papa Urbà IV el 1264, però per mort del pontífex, el procés va reiniciar-se de nou amb el successor d'Urbà, Climent IV, que li feu el mateix encàrrec a Suárez; així consta en una butlla del 2 de febrer de 1266. De forma incipient, va donar forma jurídica a la nova diòcesi, en escollir com a bisbe al monjo franciscà i gran amic del rei, Juan Martínez.
Després del seu episcopat, fou succeït per fra Aymar, però la seu avilesa estigué vacant fins a 1274. Tanmateix, almenys segons apunta Enrique Ballesteros, la seu va tenir algun bisbe electe, però que no arribà a governar, o bé és possible que hi hagués alguna confusió en obres antigues o cróniques. Suárez fou enterrat a la capella del transaltar de la catedral d'Àvila.

## Referències

* 1 2 3 Ballesteros, 1896, p. 414.
* ↑ Revilla García, 1997, p. 298.
* ↑ Charlo Brea i Piqueras García, 2006, p. 23-24.
* ↑ AADD, 2005, p. 183.

## Bibliografia

* AADD. Historia de Cádiz (en castellà). Madrid: Ediciones Sílex, 2005.
* Ballesteros, Enrique. Estudio histórico de Ávila y su territorio (en castellà). Àvila: Tipografía de Manuel Sarachaga, 1896.
* Charlo Brea, Luis; Piqueras García, María Belén «Bulas fundacionales de la diócesis de Cádiz (II). Las bulas de Clemente IV» (en castellà). Documenta & Instrumenta, núm. 4, 2006, pàg. 23-45. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 1r gener 2015]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Revilla García, Fidel «El franciscanismo en la Castilla del siglo XIII. Una aproximación bibliográfica» (en castellà). Anuario de Estudios Medievales, núm. 27, 1997.
# Domènec Agustí i Salmons

Domènec Agustí i Salmons (Vilanova de la Sal, Noguera, 1849 - Ascó, Ribera d'Ebre, 26 d'agost de 1916) fou un metge que exercí la seua professió a la vila d'Ascó.
Va ésser un gran aficionat a la música i, en conseqüència, ensenyà solfeig, dirigí un conjunt orquestral i organitzà un grup de caramelles.
Dins el catalanisme polític, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, sota el guiatge de la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895), Terrassa (1901) i Barcelona (1904).

## Referències

* ↑ «Domènec Agustí i Salmons». galeriametges.cat. [Consulta: 27 juliol 2020].
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 41.
# Dona reclinada

Dona reclinada és un quadre pintat per Gustave Courbet l'any 1865-1866 i que actualment s'exposa al Museu de l'Ermitage de Sant Petersburg.
Dona reclinada reflecteix el dubte de l'artista pel que fa a si havia d'actuar seguint l'esperit del Realisme o, en canvi, seguir la tradició tal com ell l'entenia. Courbet va escollir la segona opció fent una mica de concessió a la convenció acadèmica.
Courbet va formular per primera vegada aquest concepte el 1845, amb Estudi d'una dona adormida, que ara es troba al Museu d'Art Memorial Otani de Ninomiya. La pintura en si es va pintar el 1865-1866, formant part d'una d'una sèrie de pintures de nus jacents pintades per Courbet entre 1864 i 1866, coronades amb Dona amb un lloro que es conserva al Metropolitan Museum of Art de Nova York.
El primer propietari del quadre va ser el mecenes dels impressionistes Ernest Hoschede però, davant de dificultats econòmiques, es va veure obligat a vendre'l el 1875 en una subhasta. Posteriorment, l'obra estar en mans de diversos comerciants, fins que el 1908 va acabar a la galeria berlinesa de Gustav Knauer, on el va comprar el col·leccionista alemany Bernhard Köhler. Durant la Segona Guerra Mundial, va ser capturat per les tropes soviètiques i enviat a l'URSS com a reparació; durant molts anys es va conservar als magatzems de l'Ermitage i es va mostrar al públic només l'any 1995 a l'exposició de de la seva col·lecció.

## Referències

* 1 2 Ėrmitazh. Hidden treasures revealed : impressionist masterpieces and other important French paintings preserved by the State Hermitage Museum, St. Petersburg. St Petersburg: Ministry of Culture of the Russian Federation in association with Weidenfeld & Nicolson, 1995. ISBN 0-297-83516-5.
* ↑ Riat G., G. Gustave Courbet, peintre (en francès), 1906, p. 220.
* ↑ Fernier, R. Gustave Courbet. Catalogue raisonné de l’œuvre peint (en francès), 1977, p. núm. 527.
# Vigonza

Vigonza (vènet: Vigónsa) és un municipi italià situat a la regió del Vèneto i a la província de Pàdua. L'any 2018 tenia 22.958 habitants.
# Dorosoma chavesi

Dorosoma chavesi és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 18 cm de llargària màxima.
* 24-30 radis tous a l'aleta anal.
* Aleta anal moderadament llarga.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, pelàgic i de clima tropical (14°N-11°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Costa Rica i Nicaragua (els llacs Managua i Nicaragua i llurs afluents).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1820. Ichthyologia Ohiensis (Part 4). Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 3). 169-177.
* ↑ Meek, S. E., 1907. Synopsis of the fishes of the great lakes of Nicaragua. Field Columbian Museum, Zoological Series v. 7 (núm. 4): 97-132.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Bussing, W.A., 1998. Peces de las aguas continentales de Costa Rica. Segona edició. San José, Costa Rica: Editorial de la Universidad de Costa Rica. 468 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Gottfried Rieger

Gottfried Rieger (Opavice, República Txeca, 1 de maig de 1764 - Brno, Moràvia, 13 d'octubre de 1855) fou un compositor txec.
Dotat d'excepcionals virtuts per la música, en poc temps va aprendre a tocar nombrosos instruments, i després d'haver estat organista del comte Sedlenski, s'establí a Brünn, on fou nomenat director del teatre, i on tingué entre altres alumnes a Anton E Titl.
Va compondre les òperes Das wuthende Heer, Die Todttenglocke, Schuster Flink, així com 17 misses, nombrosos himnes, ofertoris, motets, oratoris, etc. i un nombre considerable de concerts per a piano i orquestra, quartets, trios, sonates per a piano i per a piano i altres instruments i variacions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 484 (ISBN 84-239-4551-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 143 (ISBN 84-239-4562-6)
# Divinitats fluvials (mitologia grega)

En la mitologia grega, les divinitats fluvials, anomenades també Pòtams o simplement Rius (en grec antic: Ποταμοί, Potamoi 'rius'; en llatí: Flumina) eren unes divinitats associades a un curs d'aigua que eren objecte de culte local a la regió que travessaven. Aquests déus menors representaven els corrents fluvials i cadascun tenia el seu estatge a la font respectiva o en una gruta de la ribera. Es creia que podien adoptar formes diverses, especialment la de brau, i per això eren representats sovint com a homes amb banyes.
Segons Hesíode (Teogonia, versos 337 i 348), són fills d'Ocèan i Tetis i, per tant, germans de les Oceànides. Se suposava que cadascun dels Pòtams era el déu d'un dels rius coneguts en l'antiguitat. El seu nombre es xifrava en uns tres mil arreu del món, però només uns quants tenen un paper rellevant en la mitologia més enllà de la mera referència geogràfica.
Quan algú havia de travessar un riu, invocava el déu de les aigües perquè el protegís i li permetés passar a l'altra banda. Hom els representava aguantant una gerra d'on sortia aigua; la gerra estava més o menys inclinada en funció de la velocitat en què anava l'aigua pel riu.

## Llista

Hesíode en donava la següent llista, amb els noms i el lloc on vivien:
* Acis (Sicília)
* Alfeu (Peloponnès)
* Almó (Laci)
* Amfrissos (Tessàlia)
* Aoos (Epir)
* Apídan (Tessàlia)
* Aqueloos (Acarnània)
* Aqueront (Epir)
* Ardesc (Tràcia?)
* Asop (Beòcia, Peloponnès)
* Asterió (Argòlida)
* Àxios (Macedònia)
* Caïstre (Lídia)
* Cebrè (Tròada)
* Caïc (Mísia)
* Cefís (Beòcia, Àtica)
* Cidne (Cilícia)
* Clàdeos (Èlida)
* Crimís (Sicília)
* Enipeu (Tessàlia)
* Erasí (Argòlida)
* Erídan (nord d'Europa)
* Escamandre (Tròada)
* Esep (Tròada)
* Esperqueu (Tessàlia)
* Estix (Inframon)
* Estrímon (Tràcia)
* Eufrates (Mesopotàmia)
* Evenos (Etòlia)
* Fasis (Còlquida)
* Granic (Tròada)
* Haliàcmon (Macedònia)
* Hebros (Tràcia)
* Herm (Lídia)
* Hidaspes (Índia)
* Ínac (Argòlida)
* Ismenos (Beòcia)
* Istre (Danubi)
* Ladó (Arcàdia)
* Màrsies (Frígia)
* Meandre (Cària)
* Nestos (Tràcia)
* Nil (Egipte)
* Numici (Laci)
* Pactol (Lídia)
* Parteni (Bitínia)
* Peneu (Tessàlia, Peloponnès)
* Rodi (Tròada)
* Sangari (Frígia)
* Selemne (Acaia)
* Simoent (Tròada)
* Tiberí (Laci)
* Tritó
* Volturn (Campània)

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1404. ISBN 9788441224223.
* ↑ Així consta en les dues traduccions en català de la Teogonia d'Hesíode: Joan Castellanos (La Magrana, 1999) i Francesc J. Cuartero (Adesiara, 2012); també en el Diccionari de la mitologia grega i romana de Jordi Parramon i Blasco (1996, Edicions 62).
* ↑ Hesíode; Teogonia, 338-345.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 192. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Casa del Guarda (Castellcir)

La Casa del Guarda és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès.
És al sector occidental del terme, al sud-oest de la Casa Nova del Verdeguer i al nord-est del Verdeguer, a la mateixa carena on es troben aquestes dues altres masies, a l'esquerra del Torrent Mal i a la dreta del torrent de la Mare de Déu. Es troba a prop i a ponent del Dolmen de la Casa Nova, al nord i damunt del Sot Cirer i al nord-est del Sot del Cau de les Lloses. Està situat a l'extrem nord del Serrat de la Casa del Guarda.
S'hi accedeix per un camí de 100 metres de llargària que arrenca de la pista rural que uneix el Verdeguer i la Casa Nova del Verdeguer.
Aquesta masia, en altres temps masoveria del Verdeguer, ha donat nom al Serrat de la Casa del Guarda per la seva rellevància en els entorns d'on es troba. La Casa del Guarda fou construïda per a ús del guardià de la propietat; en caure aquest ús, ha estat aprofitada per a residència de l'amo mateix, quan ve a aquestes terres mentre que la casa principal, la del Verdaguer, funciona com a masoveria.

## Referències

* ↑ Garcia-Pey, 2005.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* La Casa del Guarda en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Hypostomus tapanahoniensis

Hypostomus tapanahoniensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 17 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Maroni.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Boeseman, M. 1969. Additional new species of Hypostomus Lacépède, 1803, from Surinam; with remarks on the apparent "gymnorhynchus-complex" (Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 16 (núm. 215): 119-136.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.