OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chegemita

La chegemita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany i dona nom al grup de la chegemita. Rep el nom del riu Chegem, ja que el mineral va ser descobert a la capçalera dels seus afluents.

## Característiques

La chegemita és un nesosilicat de fórmula química Ca₇(SiO₄)₃(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2008. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5,5 i 6. És l'anàleg de la humita amb calci i hidròxid dominant, i l'anàleg amb hidròxid de la fluorchegemita.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats al Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscú (Rússia), amb el número de registre: 3731/1, i el cristall utilitzat per la seva determinació estructural es troba dipositat al Museu d'Història Natural de Berna, a Suïssa, amb el número: nmbe 39571.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al xenolit núm. 1 del mont Lakargi, dins la caldera Verkhnechegemskaya, a la regió de Kabardino-Balkaria (Rússia). Diverses zones dins la caldera són els únics indrets a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Chegemite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 novembre 2020].
# Chiasmodon microcephalus

Chiasmodon microcephalus és una espècie de peix de la família dels quiasmodòntids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

Fa 11,5 cm de llargària màxima. És un peix marí, pelàgic i oceànic (entre 150 i 2.500 m de fondària), el qual viu als oceans Atlàntic, Índic, Pacífic i Antàrtic entre 32°S i 54°S, incloent-hi Austràlia. És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (10 de 100).

## Referències

* ↑ Norman, John Roxborough «The Teleostean fishes of the family Chiasmodontidae» (en anglès). Annals and Magazine of Natural History (Series 10), vol. 3, núm. 17, 1929, pàg. 529-544.
* 1 2 3 Capuli, Estelita Emily; Souto de Melo, Marcelo Roberto. «Chiasmodon microcephalus Norman, 1929» (en anglès). FishBase.
* 1 2 Melo, M. R. S., 2009. Revision of the Genus Chiasmodon (Acanthomorpha: Chiasmodontidae), with the Description of Two New Species. Copeia, 2009 (3): 583-608.
* ↑ Prokofiev, A. M. i E. I. Kukuev, 2009. Systematics and distribution of black swallowers of the genus Chiasmodon (Perciformes: Chiasmodontidae). Journal of Ichthyology, vol. 49 (núm. 10): 899-939.
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Prokofiev, A. M., 2008. Two new species of swallowerfishes of the genera Chiasmodon and Kali (Chiasmodontidae). Journal of Ichthyology, vol. 48 (núm. 3): 209-216.
* Prokofiev, A. M., 2010. Critical analysis of results of the revision of the genus Chiasmodon made by M. R. S. Melo (2009) and a characteristic new form C. niger-complex from the Indian Ocean (Perciformes: Chiasmodontidae). Journal of Ichthyology, vol. 50 (núm. 7): 503-511.
# Chiquitano

El chiquitano, chiquito o besɨro és una llengua indígena, originària dels Llanos de Chiquitos i el Chaco bolivià, parlada actualment pels chiquitanos a les províncies de Ñuflo de Chávez, Velasco, Sandoval, Busch, Ichilo i Chiquitos del departament de Santa Cruz, Iténez del departament de Beni, així com en alguns municipis brasilers.
Des de la promulgació del decret suprem núm. 25894 l'11 de setembre de 2000 el besiro és una de les llengües indígenes oficials de Bolívia. Va ser inclòs en la Constitució Política promulgada el 7 de febrer de 2009.

## Ús i distribució

L'avaluació delnombre de parlants varia molt d'una font a una altra. S'estima que hi ha uns 20.000 parlants competents, encara que el grup ètnic chiquitano posseeix entre 47.000 i 60.000 individus. Si es basa en el major nombre, quedaria com la quarta llengua indígena més parlada de Bolívia després del quítxua, l'aimara i el chiriguano.

## Dialectes i variants

Es distingeixen tres grans dialectes del chiquitano:
* el de les zones de Concepción i Lomerío (Ñuflo de Chávez), San Rafael, Santa Ana i Sant José (Velasco);
* el de la zona de San Javierito (Velasco), i
* el de la zona de San Miguel (Velasco), que és el més diferenciat de la resta.

## Estudis i normalització

Es fa servir un alfabet normalitzat per a la seva escriptura i s'han escrit gramàtiques des de l'època colonial. Per exemple, n'hi ha una de 1993, escrita per Jesús Galeote.

## Classificació

Considerada per alguns una llengua aïllada, se l'ha relacionat amb la macrofamilia gê.

## Referències

* 1 2 Alain Fabre (2000): «Chiquitano», en el Diccionario etnolingüístico y guía bibliográfica de los pueblos indígenas sudamericanos.
* ↑ Bolivia: Decreto Supremo Nº 25894, 11 de septiembre de 2000
* ↑ Constitución Política de Bolivia
* ↑ Xavier Albó: «Bolivia plurilingüe», en Cuadernos de Investigación, 44. La Paz: CIPCA/UNICEF, 1995.
* ↑ Pablino Parapaino Castro, et al.: Guía del alfabeto besiro. La Paz: Ministerio de Educación, Viceministerio de Educación Escolarizada y Alternativa, 2003.
* ↑ Jesús Galeote Tormo: Manitana auqui besüro. Gramática moderna de la lengua chiquitana y vocabulario. Santa Cruz de la Sierra: Centro de Estudios Chiquitanos, 1993.
* ↑ Áurea Cavalcante Santana: «Comparações preliminares entre a língua chiquitano (Brasil/Bolívia) e o proto-jê. Ponencia en el 52º Congreso Internacional de Americanistas, en Sevilla, julio de 2006.
# Chriolepis benthonis

Chriolepis benthonis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Yucatán (Mèxic).

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. 1892. Descriptions of thirty-four new species of fishes collected in 1888 and 1889, principally among the Santa Barbara Islands and in the Gulf of California. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 880). 539-566.
* ↑ «Chriolepis benthonis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Bussing, W.A., 1990. New species of gobiid fishes of the genera Lythrypnus, Elacatinus and Chriolepis from the eastern tropical Pacific., Revista de Biología Tropical, 38(1):99-118.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Findley, L.T., 1983. A revision of the Eastern Pacific species of the gobiid fish genus Chriolepis (Teleostei: Gobioidei). Ph.D. diss., University Arizona: 193pp.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* * Smith, C.L. 1997. National Audubon Society field guide to tropical marine fishes of the Caribbean, the Gulf of Mexico, Florida, the Bahamas, and Bermuda. Alfred A. Knopf, Inc., New York. 720 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Chriolepis dialepta

Chriolepis dialepta és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Costa Rica: Isla Cocos.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. 1892. Descriptions of thirty-four new species of fishes collected in 1888 and 1889, principally among the Santa Barbara Islands and in the Gulf of California. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 880). 539-566.
* ↑ «Chriolepis dialepta». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G.R. i D.R. Robertson 1994. Fishes of the tropical eastern Pacific. University of Hawaii Press, Honolulu. 332 p.
* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Bussing, W.A., 1990. New species of gobiid fishes of the genera Lythrypnus, Elacatinus and Chriolepis from the eastern tropical Pacific., Revista de Biología Tropical, 38(1):99-118.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Findley, L.T., 1983. A revision of the Eastern Pacific species of the gobiid fish genus Chriolepis (Teleostei: Gobioidei). Ph.D. diss., University Arizona: 193pp.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Chriolepis tagus

Chriolepis tagus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 1,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Galápagos.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. 1892. Descriptions of thirty-four new species of fishes collected in 1888 and 1889, principally among the Santa Barbara Islands and in the Gulf of California. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 880). 539-566.
* ↑ «Chriolepis tagus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Bussing, W.A., 1990. New species of gobiid fishes of the genera Lythrypnus, Elacatinus and Chriolepis from the eastern tropical Pacific., Revista de Biología Tropical, 38(1):99-118.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Findley, L.T., 1983. A revision of the Eastern Pacific species of the gobiid fish genus Chriolepis (Teleostei: Gobioidei). Ph.D. diss., University Arizona: 193pp.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Chriolepis zebra

Chriolepis zebra és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Golf de Califòrnia.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. 1892. Descriptions of thirty-four new species of fishes collected in 1888 and 1889, principally among the Santa Barbara Islands and in the Gulf of California. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 14 (núm. 880). 539-566.
* ↑ «Chriolepis zebra». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Bussing, W.A., 1990. New species of gobiid fishes of the genera Lythrypnus, Elacatinus and Chriolepis from the eastern tropical Pacific., Revista de Biología Tropical, 38(1):99-118.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Findley, L.T., 1983. A revision of the Eastern Pacific species of the gobiid fish genus Chriolepis (Teleostei: Gobioidei). Ph.D. diss., University Arizona: 193pp.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Chrionema pallidum

Chrionema pallidum és una espècie de peix de la família dels percòfids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

Chrionema prové dels mots grecs chrio/chroa (tocar, fregar) i nema (filament), mentre que la paraulla llatina pallidum (pàl·lid) fa referència a la coloració d'aquesta espècie.

## Descripció

Fa 13,2 cm de llargària màxima. 6 espines i 14-15 radis tous a l'aleta dorsal i cap espina i 18 radis tous a l'anal. 28 vèrtebres. Cap gairebé completament cobert d'escates (n'hi manquen només als llavis, la barbeta, algunes membranes i a una franja estreta en el musell davant dels ulls). Primer radi de l'aleta dorsal espinosa allargat en els mascles.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí i batidemersal (entre 230 i 350 m de fondària), el qual viu al Pacífic sud-oriental: 3 muntanyes submarines a la part occidental de la serralada submarina Sala i Gómez entre 25° 01′-25° 11′ S i 97° 28′-100° 49′ W.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és de baix a moderat (29 de 100).

## Referències

* ↑ Gilbert C. H., 1905. II. The deep-sea fishes of the Hawaiian Islands. A: The aquatic resources of the Hawaiian Islands. Bull. U. S. Fish Comm. Vol. 23 (pt 2) (for 1903). 577-713.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 Parin, N. V., 1990. Percophid fishes (Percophidae) from Sala-y-Gómez Ridge (Southeast Pacific). Voprosy Ikhtiologii, vol. 30 (núm. 1): 3-12 (en rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology, vol. 30, núm. 1:68-79. Pàg. 69).
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N. V., A. N. Mironov i K.N. Nesis, 1997. Biology of the Nazca and Sala-y-Gómez submarine ridges, an outpost of the Indo-West Pacific fauna in the Eastern Pacific ocean: composition and distribution of the fauna, its community and history. Adv. Mar. Biol. 32:145-242.
* ↑ Species in Sala y Gomez - FishBase (anglès)
* ↑ Pequeño, G., 1997. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada: addendum. Rev. Biol. Mar. Oceanogr. 32(2):77-94.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Landaeta, M. F., F. J. Neira i L. R. Castro, 2003. Larvae of Dactylopsaron dimorphicum (Perciformes: Percophidae) from oceanic islands in the southeast Pacific. Fishery Bulletin, vol. 101 (núm.3): 693-697. «Enllaç».
* Vasil'eva, E. D., N. N. Sazonov i I. A. Verigina, 2001. Pisces. Pàgs. 11-88. A: Types of vertebrates in the Zoological Museum of Moscow Univerisity. Moscow University Publisher. 1-251.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan. 1.028 pàgines.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Christian Erbach

Christian Erbach (Gau-Algesheim, entre 1568/1573 – Augsburg, 14 de juny de 1635) fou un compositor i organista alemany.
Fou organista i membre del consell de la ciutat d'Augsburg, on residia. Les seves obres, entre les que hi figuren nombrosos motets a quatre, sis i vuit veus, impresos en la citada ciutat d'Augsburg des de 1600 fins 1611 i reproduïts en distintes col·leccions, l'ubiquen en lloc preeminent entre els músics alemanys dels seu temps.
Entre elles cal citar:
* Cantus musicus ad Ecclessiae catholicae usum (Augsburg, 1600)
* Cantionum sacrarum... liber secundus (Augsburg, 1603)
* Cantiones sacrae ad modum canzonette ut vocant (1603)
* Modorum sacrorum..lib 2 (1604)
* Cantionum sacrarum...liber 3 (1611)
* Acht geistl. eutsche Lieer.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 20, pàg. 415. (ISBN 84-239-4520-0)
# Christian Gottlob Friedrich Wilke

Christian Gottlob Friedrich Wilke (Spandau, 13 de març de 1769 - Treuenbrietzen, 31 de juliol de 1848) fou un organista i compositor alemany.
Fou deixeble de Heinrich Neumann a Spandau, i en Brandenburg i en Berlín aprengué la construcció d'orgues. Nomenat el 1791 organista a Spandau, ho fou més tard el 1809 a Neuruppin, el 1821 director reial de música i inspector de la construcció d'orgues. A banda de valuosos articles tècnics sobre aquesta matèria publicats a Allg. Mus. Ztg. i a Caecilia, escrigué les obres Beiträge zur Geschichte der neuern Orgelbaukunst; Über Wichtigkeit und Unentbehrlichkeit der Orgelmixturen, i Leitfaden zum praktischen Gesangsunterricht.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 256 ISBN 84-239-4570-7
# Christian Gottlob Neefe

Christian Gottlob Neefe (Chemnitz, 5 de febrer de 1748 - Dessau, 28 de gener de 1798) fou un organista, compositor d'òpera i director d'orquestra alemany.
Primerament estudià Dret a Leipzig i després música amb Hiller. El 1776 fou nomenat director de companyia d'actors dramàtics Sailer i més tard organista de palau de Bonn on tingué per deixeble a Beethoven. Va ajudar a Beethoven en la composició d'algunes de les seves primeres obres.
Entre les seves diverses composicions cal citar les òperes Die Apotheke, Amors Guckkasten, Der nee Gutsherr, Heinrich und Lida, Die Einspruck, Zémire und Azor, Adelheit von Veltheim, Die Romr in Deutschland, Sophonisbe, etc.
A més, se li deuen, gran nombre de música religiosa, entre elles, Pater nostre, Deum Unendlichen de Klopstock, i moltes composicions instrumentals.
Algunes de les obres ja citades que va escriure per al teatre es donaren a imprimir arranjades per a piano.

## Referències

* ↑ «Biografia de Christian Gottlob Neefe». [Consulta: 25 abril 2019].
* ↑ «Gottlob Neefe (1748-1798): Beethoven's first teacher» (en anglès). [Consulta: 25 abril 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 36 (ISBN 84-239-4538-3)
# Christian Petzold (compositor)

Christian Petzold (Königstein (Saxònia), 1677 – No se sap res sobre les circumstàncies de la data de la seva mort de Petzold, en general es dona com el 2 de juliol de 1733, però, la seva vacant en la cort es va omplir el 22 de juny, i una carta de sol·licitud d'ocupar aquesta vacant (per Christoph Schaffrath) es data 2 de juny. Fou un organista i compositor alemany.
Conegut com alguns d'altres del mateix cognom, per Bezeld o Pezelius. El 1672 ingressà en un monestir de Sant Agustí de Praga, però abandonà furtivament aquella residència i s'establí a Bautzen, on es convertí al protestantisme. Es distingí com a compositor de música instrumental, i especialment per a instruments de vent, i fou músic titular, primer de Bautzen, i després de Leipzig i Dresden on tingué alumnes com els germans Graun.
Publicà:
* Musica vespertina Lipsiaca (1669);
* Hora dècima...musikalische Arbeil zum Abblasen (1670);
* Arien über die überflussingen Gedanken (1673);
* Bicinia variorum instrumentorum, ut a Violinis, Cornettis, Flautis, Clarinis et Fagotis cum appendice a 2 Bombardinis vulgo Schalmey (1674);
* Intraden inzwei Teilen (1676);
* Intraden a 4 nehmlich mit einem Kornett und drei Trombonen (1683);
* Fünfstimmige blasende Abendmusik... (1684);
* Musikalische Gemütsergötzum gen, bestehend in Allemanden (1685);
* Opus musicum cum sonatarum praestantissimarum 6 instrumentis instructum... (1686);
* Musica curiosa Lipsiaca... (1686).
A més, deixà, l'obra vocal Jahrgang über die Evangelia von 3-5 Vokalstimmen nebst 2-5 Instrumenten (1678), i els escrits sobre música titulats Infelix musicus (1678), i Observationes musice (1678-83).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 272 (ISBN 84-239-4544-8)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 26, pàg. 1129, (ISBN 84-239-4526-X)
# Christian Theodor Weinlig

Christian Theodor Weinlig (Dresden, 25 de juliol de 1780 – Leipzig, 7 de març de 1842) fou un professor de música alemany, compositor, i director de cor a Dresden i Leipzig.
De 1804 a 1808 va rebre les primeres lliçons musicals del seu oncle Christian Ehregott Weinligs, del qual seguí el consell de viatjar a Itàlia per a perfeccionar-se. A partir de 1806 s'establi a Bolonya on fou alumne de Stanislao Mattei, on era membre de l'Accademia Filarmonica. Des de 1814 a 1817 treballà de cantor de la Kreuzkirche a Dresden. El 1823, es convertí en cantor del Thomanerchor a Leipzig, lloc que ocuparia fins a la seva mort.
Entre els seus alumnes n'hi hagué diversos de coneguts com la pianista Clara Schumann i els compositors Karl Borromäus von Miltitz el director d'orquestra Eduard Stein i Richard Wagner, a qui instruí a l'escola de Sant Tomàs de Leipzig, el 1831.

## Referències

* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1570. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 274 (ISBN 84 239-4535-9)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1060 (ISBN 84 239-4556-1)
* ↑ Detall a bach-cantatas.com