OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Medalla del Sàhara

La Medalla del Sàhara va ser creada pel Reial decret 1371/1977, de 2 de juny, per recordar l'actuació del personal militar, forces d'ordre públic i personal civil en les accions militars dutes a terme abans de la fi de la presència espanyola en aquest territori. Encara que van deixar de realitzar-se concessions alguns anys després, no va ser fins a 2003 quan va ser formalment abolida en virtut del Reial decret 1040/2003.

## Descripció

Aquesta medalla podia ser atorgada, a proposta del General Cap del Comandament Unificat de la Zona de Canàries, pels Generals Caps dels tres exèrcits, o pels Ministres de l'Exèrcit, Marina o Aire, prèvia conformitat de la Junta de Caps d'Estat Major.
A l'octubre del mateix any, es va publicar en el BOE una ordre que desenvolupava les normes de concessió de la medalla, descrivint també les característiques de la condecoració. Aquesta havia de consistir d'una creu del sud de plata, sobre la qual apareixeria un estel de cinc puntes i una mitja lluna, ambdues esmaltades en blanc, amb una anella d'argent en la part superior, en la qual havia d'enllaçar-se la cinta. La cinta era negra amb dues franges de color blau clar (amb el mateix gruix) i amb les vores exteriors estretes de color blanc, blau clar amb franges exteriors negres (en funció, respectivament, de la presència o no a la zona de combat) o blanca (per al personal de l'administració central). El passador havia de ser de metall daurat, amb la paraula Sàhara i les dates d'entrada i sortida del territori (20 de maig de 1973 - 28 de febrer de 1976).

## Vegeu també

* Condecoracions d'Espanya
* Marxa verda
* Medalla d'Ifni-Sàhara

## Referències

* ↑ Boletín Oficial del Estado, núm. 144 de 17 de juny de 1977, pàgines 13658 a 13659
* ↑ Medalla del Sáhara. Prieto Barrio, A. Colecciones militares. Consultado el 14 de marzo de 2015.
* ↑ Boletín Oficial del Estado, núm. 256 de 26 d'octubre de 1977, pàgines 23499 a 23501

## Enllaços externs

* Recompensas de las campañas de África, Antonio Prieto Barrio y Colaboraciones. Imatges de la medalla en les seves tres modalitats.
# Himantura microphthalma

Himantura microphthalma és una espècie de peix pertanyent a la família dels dasiàtids.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: Taiwan.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Müller J. & Henle F. G. J., 1837. Ueber die Gattungen der Plagiostomen. Arch. Naturgeschichte v. 3. 394-401, 434 (Nachträliche Bemerkung).
* ↑ Chen, J. T. F., 1948. Notes on the fish-fauna of Taiwan in the collections of the Taiwan Museum. I. Some records of Platosomeae from Taiwan, with description of a new species of Dasyatis. Quarterly Journal of the Taiwan Museum (Taipei) v. 1 (núm. 3): 1-14.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404-463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Mould, B., 1994. A world list of rays. The scientific nomenclature and distribution of the recent Batoidea (Batoidea, Elasmobranchii, Chondrichthyes). Universitat de Nottingham, Gran Bretanya. 82 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Manjaji-Matsumoto, B.M. i P.R. Last, 2006. Himantura lobistoma, a new whipray (Rajiformes: Dasyatidae) from Borneo, with comments on the status of Dasyatis microphthamus. Ichthyol. Res. 53(3):290-297.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Leandre Sunyer i Puigventós

Ramon Leandre Sunyer i Puigventós, conegut com a Leandre Sunyer, (Martorell, Baix Llobregat, 1833 - Barcelona, Barcelonès, 25 d'agost, de 1888) fou un compositor, violinista i organista català.
Malgrat la seva producció se'n coneix poc de la vida d'aquest músic. Fou fill d'Antoni Sunyer i de Rosa Puigventós, i deixeble d'Anselm Barba i Mateu Ferrer. A l'edat de dinou anys assolí per oposició la plaça de mestre de capella de l'església de Santa Maria del Pi, de Barcelona; però va haver de deixar-la ben aviat per no ser sacerdot, que era una de les condicions del càrrec, dedicant-se llavors a l'ensenyança i la composició.
Després d'haver produït gran quantitat de música religiosa, volgué abordar el teatre i va escriure l'òpera Alfons el Cast, dedicada a la reina Isabel II d'Espanya i que no assolí veure-la representada. En canvi aconseguiren un gran èxit, tant a Madrid com a Barcelona, les seves sarsueles Los tíos de sus sobrinos, Las mujeres del siglo (1867), La politicomanía (1867), i Castros y Laras. A més de les obres seguidament citades deixà moltes composicions per a piano.
Li va ser concedida la Medalla de l'Orde de Carles III.
Va morir solter a Barcelona, al carrer dels Boters, el 25 d'agost de 1888, per causa d'una pulmonia.

## Obres importants

* La cansó del bressol, lletra de Josep d'Argullol.
* Gran marcha triunfal dedicada a SS. el inmortal Pio IX, per R.L. Sunyer
* Lucía de Lammermoor, fantasia.
* La bona paraola, per a cor i veus soles poesia d'Adolf Blanch
* Missa, a tres tiples i cor amb acompanyament d'harmònium.
* Ruy Blas
* Lucia de Lammermoor
* Marta
* O salutaris, amb acompanyament de piano i harmònium.
* Puritanos
* Gloria Patri, Cors religiosos (Veus mixtes, 4 parts) amb piano.
* Un Suspiro á orillas del Guadalquivir [Música impresa]: cantábile característic: per a piano.

## Vegeu també

* Lucia di Lammermoor
* Ruy Blas

## Referències

* 1 2 «Ópera nueva». La Discusión, 30-03-1859, pàg. 4.
* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1888, número de registre 6180.
* ↑ «Barcelona». Diario de Barcelona, 23-02-1855, pàg. 1615.
* ↑ Nota: algunes fonts assenaylen Josep Ferrer i Esteve com a professor de Leandre Sunyer, però les publicacions de l'època donen el nom de Mateu Ferrer.
* ↑ «Notas». La Vanguardia, 02-09-1888, pàg. 2.
* ↑ Sunyer, Leandro - Biblioteca Digital Hispánica
* ↑ Catàleg Col·lectiu del Patrimoni Bibliogràfic de Catalunya

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 58, pàg. 891 (ISBN 84-239-4558-8)
# Panimerus verbassicus

Panimerus verbassicus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids present al territori de l'antiga República Federal Socialista de Iugoslàvia.

## Referències

* ↑ Eaton, A.E., The Percy Sladen Trust expedition to the Indian Ocean in 1905, under the leadership of Mr J. Stanley Gardiner, M.A. Vol. IV, núm. XXV. —Diptera, Psychodidae. Transactions of the Linnean Society of London Zoology.1913. 2 15: 423-432 (425)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Salih, Drei neue Psychodinae-arten aus Bosnien (Psychodidae, Diptera). Godisnjak Bioloskog Instituta Univerziteta u Sarajevu, 1978. 30: 105-112.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A Pan-European Species directories Infrastructure (PESI) (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Escut i bandera de Matet

L'escut i la bandera de Matet són els símbols representatius de Matet, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Palància.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Matet té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, una flor de quatre pètals d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Matet té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig, una flor de quatre pètals d'or al centre. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 26 de juny de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.797, de 20 de juliol de 2000.
Es tracta de l'escut tradicional del poble, usat si més no des del segle xvi. La flor podria ser un senyal parlant com a part d'una mata, referida al nom de la localitat.
La bandera fou aprovada per Resolució de 20 de gener de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 5.197, de 13 de febrer de 2006.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 153 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 20 de gener de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament Matet (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.197, 13-02-2006, pàg. 5.885 [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «Resolució de 26 de juny de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Matet (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.797, 20-07-2000, pàg. 14.196 [Consulta: 11 juliol 2016].
# Napoléon Henri Reber

Napoléon Henri Reber (Mülhausen, 21 d'octubre de 1807 - París, 24 de novembre de 1880) fou un compositor francès.
Estudià amb Anton Reicha i Jean-François Lesueur, compongué música de cambra, i posà en música els nous poemes dels millors poetes francesos. Professor d'harmonia al Conservatori de París des de 1851, on tingué entre altres alumnes a Edmond de Polignac, José White, Georges Hüe, Eugène-Émile Diaz de la Peña i al polonès Karol Mikuli i en Lèo Ehrhart, hi succeí Jacques Fromental Halévy en tant que professor de composició el 1862. Va ser nomenat inspector del Conservatori el 1871 i escollit en substitució de George Onslow a l'Acadèmia de les belles arts el 1853.
Entre les seves obres hi ha el ballet Le Diable amoureux (1840); i cinc òperes: La Nuit de Noël (1848), Le Père Gaillard (1852), Les Papillotes de M. Benoist (1853) i Les Dames capitaines (1857). Va publicar igualment un Tractat d'harmonia (1862).
La seva germana era Henriette Reber (esposa d'Édouard Koechlin), que té un carrer amb el seu nom a Mülhausen (el carrer Henriette); va ser el primer nen nascut a Mulhouse després de la unió de la ciutat a França el 1798.

## Referències

* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 1390. (ISBN 84-239-4545-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 28, 1.ª part. pàg. 525, (ISBN 84-239-4528-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 890 (ISBN 84-239-4518-9)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 163 (ISBN 84 239-4535-9)
# Guianacara cuyunii

Guianacara cuyunii és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela.

## Referències

* ↑ Kullander, S. O. & H. Nijssen 1989. The cichlids of Surinam. Teleostei: Labroidei. E. J. Brill, Leiden. Cichlids Surinam: i-xxxii + 1-256.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. (1998). "A phylogeny and classification of the South American Cichlidae (Teleostei: Perciformes)". A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Brasil: EDIPUCRS. pp. pp. 461-498. ISBN 978-8574300351.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Linke H, Staeck L (1994): American cichlids II: Large Cichlids. A handbook for their identification, care and breeding. Tetra Press. Alemanya. ISBN 1-56465-169-X.
* López-Fernández, H., D. C. Taphorn Baechle & S. O. Kullander. 2006. Two new species of Guianacara from the Guiana Shield of eastern Venezuela (Perciformes: Cichlidae). Copeia 2006 (núm. 3): 384-395.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Medea Borelli

Medea Borelli (Constantina, 5 de març de 1861 - Florència, 2 de juliol de 1924) fou una soprano italiana.
Els seus pares formaven part d'una companyia que recorria la regió on nasqué; des dels primers anys demostrà notable facilitat per l'estudi de la música, fins al punt de presentar-se en el teatre de la Canobbiana de Milà, com a concertista de piano el 1868. Dotada d'una excel·lent veu de soprano, debutà en el teatre de l'Argentina de Roma, amb el patge del Un ballo in maschera (1879), i després cantà en els principals teatres d'Itàlia la Lucia di Lammermoor, Faust i Les Huguenots i, en La Scala, de Milà, amb gran èxit: Hérodiade, Semiramide i Simon Boccanegra.
Cantà una temporada en Rio de Janeiro i, al seu retorn, a Torí, Nàpols, Triste, Lisboa, en el Teatro Real (Madrid), Gran Teatre del Liceu i els primers teatres d'Europa; tornà a La Scala, on cantà diverses temporades, i fou una de les artistes predilectes d'aquell difícil públic, ja que als seus mèrits com a cantant reunia gran domini de l'escena i condicions d'actriu dramàtica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 128. (ISBN 84-239-4509-X)
* Treballs per o sobre Medea Borelli en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Himne a l'Alegria

«Himne a l'Alegria» té aquests significats:
* «Oda a l'Alegria», poema alemany del segle xviii de Friedrich von Schiller;
* Quart moviment de la Simfonia núm. 9 de Beethoven;
* «Himne Europeu», himne de la Unió Europea i el Consell d'Europa;
* «Himno a la Alegría», cançó de Miguel Ríos.
# Learc

Learc (en grec antic Λέαρχος, Learkhos), d'acord amb la mitologia grega, fou un fill d'Atamant, rei d'Orcomen, i d'Ino, i germà de Melicertes.
Quan Hera va fer enfollir Atamant perquè havia criat en secret el petit Dionís, Atamant va matar amb una fletxa Learc, en confondre'l amb un cérvol. O, segons una altra versió, el va prendre per una cria de lleó i el va estavellar contra una roca.
Una versió diferent explica que Atamant es va assabentar del crim d'Ino contra els fills que ell havia tingut amb Nèfele, Frixos i Hel·le, i va voler matar-la, però matà Learc per error.
Eurípides va escriure una tragèdia sobre aquest tema.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 315. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 135. El Cangur / Diccionaris, núm. 209.ISBN 8429741461
# Escut i bandera de Rugat

L'escut i la bandera de Rugat són els símbols representatius del municipi valencià de Rugat (la Vall d'Albaida).

## Escut heràldic

L'escut oficial de Rugat té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. D'atzur, un castell d'or, assentat (sobre terrassa aïllada) en unes roques del seu color. Al segon quarter, en camp d'argent. En punta dos bàculs d'argent encreuats. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Rugat té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. D'atzur, un castell d'or al centre, acostat de quatre bàculs d'argent en aspa, de dos en dos. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 8 de març de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.737, de 22 d'abril de 2004.
La bandera s'aprovà per Resolució de 18 de gener de 2005, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.939, de 4 de febrer de 2005.
S'hi representa l'antic castell de Rugat, avui en terme d'Aielo, dalt del tossal; d'origen islàmic, va pertànyer a la corona fins a mitjan segle xiv, en què la senyoria va passar al monestir de la Valldigna i esdevingué centre d'una baronia. A sota, els bàculs al·ludeixen als abats de la Valldigna, barons de Rugat.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 8 de març de 2004, del Conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament Rugat (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.737, 22-04-2004, pàg. 9.824-9.825 [Consulta: 3 juliol 2017].
* 1 2 «Resolució de 18 de gener de 2005, del Conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament Rugat (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.939, 04-02-2005, pàg. 3.746-3.747 [Consulta: 3 juliol 2017].
# Porocottus leptosomus

Porocottus leptosomus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* La femella fa 4,56 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 33-34.
* Aleta caudal arrodonida.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar Groc: Corea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Description of new generic types of cottoids, from the collection of the North Pacific exploring expedition under Com. John Rodgers. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 165-166.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Muto, F., Y. Choi & M. Yabe, 2002. Porocottus leptosomus sp. nov., from the west coast of Korea, Yellow Sea (Scorpaeniformes: Cottidae). Ichth. Research v. 49 (núm. 3): 229-233.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pantaléon Battu

Pantaléon Battu (París, 1799 - idm. 17 de gener de 1870) fou un violinista i compositor francès.
Fou deixeble de Rodolphe Kreutzer, malgrat que més tard s'apartà de l'escola del seu mestre: segon premi de violí en el Conservatori de París el 1820, i del primer premi el 1822. Actiu en l'orquestra de l'òpera italiana i l'òpera el 1823, la Societat de concerts per a violí i va ser director de la Capella Imperial, de l'orquestra de l'Acadèmia de Belles Arts (1828).
Se li deuen alguns Duets concertants, romances, variacions i concerts per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 1199 (ISBN 84-239-4509-X)
# Poropuntius kontumensis

Poropuntius kontumensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Cambodja i el Vietnam.

## Referències

* ↑ Smith H. M. 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873). 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Catedral de Viterbo

La Catedral de Viterbo és la catedral de la ciutat de Viterbo del bisbat homònim. L'edifici mostra una imponent estructura romànica del segle xii amb una façana posterior per les obres del segle xvi, que la convertí en una façana renaixentista.
El març de 1940 Pius XII va elevar l'església a la dignitat de basílica menor.

## Referències

* ↑ (anglès)Catholic.org Basilicas in Italy
# Medos

Segons la mitologia grega, Medos (en grec antic Μηδος), va ser un heroi, fill d'Egeu i de Medea, però de vegades se'l considera fill d'un rei de l'interior d'Àsia, amb el que es va casar Medea després de ser desterrada d'Atenes, a causa del retorn de Teseu. De vegades Medos és fill de Dionís i d'una nimfa d'Àsia, Alfesibea. En les tres versions, Medos és l'epònim dels Medes. Una tradició diu que va ser ensinistrat per la guerra pel centaure Quiró.
Medos i la seva mare, al fugir d'Atenes, es van veure aturats per una tempesta i van anar a parar a les costes del seu besoncle Perses. Un oracle havia dit a Perses que desconfiés dels descendents d'Eetes, i Medos, que coneixia la profecia, va amagar la seva veritable identitat quan va ser conduït pels soldats davant Perses, dient-li que era Hípotes, fill del rei de Tebes, Creont, i que anava a la recerca de Medea per castigar-la per haver matat Creont i Creüsa. Perses no se'l va creure del tot, i el va fer empresonar. Mentrestant el país va viure un període de fam. Medea va arribar a la cort de Perses amb el seu carro tirat per dracs, i va declarar al seu oncle que era una sacerdotessa d'Àrtemis que venia a deslliurar el país de la fam. El rei no va desconfiar, i li va dir que tenia presoner Hípotes, fill del rei de Tebes. Medea va dir que li lliuressin, va reconèixer el seu fill i li va donar una arma amb la que va matar Perses. Després Medos va regnar al seu lloc.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 345. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 144. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461