OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Habitatge unifamiliar al carrer Verge de la Salut, 5-7 (Sant Feliu de Llobregat)

L'Habitatge unifamiliar al carrer Verge de la Salut, 5-7 és una obra de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt format per dos habitatges unifamiliars entre mitgeres amb local comercial en la planta baixa. El núm. 5 té l'accés a l'habitatge pel local comercial, mentre que el número 7 te accessos independents. El tractament del primer pis, amb balcó corregut i dues balconades a cada casa, i la coincidència d'alçada dels ràfecs, decorat amb mènsula el del núm. 5, i amb sanefes ceràmiques el 7, dona un cert aire d'uniformitat al dos edificis.

## Referències

* ↑ «Habitatge unifamiliar al carrer Verge de la Salut, 5-7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 gener 2019].
# Pont d'en Bruguer

El Pont d'en Bruguer és un pont medieval d'estil gòtic a Vic. Passa per sobre del riu Gurri, al camí ral que connecta Vic a Folgueroles i a un ample sector de les Guilleries. Està format per cinc arcs i prop de quaranta metres de llargada. La construcció va començar el 1384 però, per diferents vicissituds històriques, no es va concloure fins al 1434. El volum de pas per aquest pont és marginal des de la creació de nous traçats de carreteres. És una declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

El pont d'en Bruguer és situat sobre el riu Gurri, al límit entre els termes municipals de Vic i de Folgueroles.
El pont consta de cinc arcs que recolzen sobre quatre pilars i en els dos murs laterals que enllacen amb la ribera. Damunt de cada pilar hi ha sengles arcons, que donen esveltesa al pont al mateix temps que actuen com a arcs de descàrrega i n'alleugereixen el pes. En els pilars centrals hi ha adossats tallamars.
La calçada del pont és de doble pendent, poc pronunciat, amb una inclinació pràcticament igual a les dues bandes. Els arcs són de mig punt rebaixats, tret del segon del costat de ponent, que és apuntat.

## Història

Les notícies històriques que ens han arribat del pont, que rep el nom del proper mas Bruguer, són molt escasses. Se sap que es va començar el 1348 i que, al cap de poc temps,l'obra es va haver d'aturar degut a la pesta que assolà la Plana de Vic l'estiu d'aquell mateix any. La construcció del pont no es va reprendre fins molts anys més tard i, finalment, es va inaugurar el 1434.
El 1819, se'n repararen les baranes.

## Referències

* 1 2 3 «DECRET 486/1983, de 8 de novembre, pel qual es declara monument historicoartístic el pont anomenat d'en Bruguer, situat a Vic (Osona).» (html). DOGC núm. 386, 08-11-1983. [Consulta: 10 agost 2011].
* 1 2 3 4 5 «Pont d'en Bruguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Josephine Rummel

Josephine Rummel (Manzanares, Espanya, 12 de maig de 1812 - Wiesbaden, Alemanya, 19 de desembre de 1877) fou una pianista i professora de piano.
El seu pare era el pianista, clarinetista, compositor i director d'orquestra Christian Franz Rummel i la seva mare María del Carmen González (1792-1857). El seu germà Joseph i tota la família es dedicà a la música amb més o menys intensitat. Josephine era el major de cinc germans. Va aprendre la música amb les classes del seu pare, i agafà una reputació amb actuacions arreu d'Alemanya i l'estranger. Posteriorment va ser professora a Wiesbaden. El seu repertori incloïa obres dels compositors del Romanticisme, o sigui de l'època en què li va tocar viure.
La revista "senyals per al món de la música", va informar el 1878: "En el 19 de desembre de 1877 va morir (en el viatge ferroviari entre Mainz i Wiesbaden), l'estimada Josephine Rummel".

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 840 (ISBN 84 239-4552-9)
# Pataricu

El pataricu és un ésser gegantesc antropòfag de la mitologia asturiana. Seria un ciclop guerrer.
Viuen a un país marítim llunyà indeterminat. Existeix la possibilitat que sigui una illa enfront de la costa d'ambdues aigües. Mengen els navegants que s'atansen a la costa. Tenen un olfacte delicadíssim que detecta les víctimes de ben lluny. Segons el mite, són monstres fantàstics que dominen els territoris inexplorats, sense límits ni por d'allò que desconeixen.

## Referències

* ↑ «Pataricu». A: Diccionariu de la llingua asturiana. Uviéu: Academia de la Llingua Asturiana, 2000, p. 910. ISBN 84-8168-208-X.
* ↑ Aethelman, G.C.. Pinturas rupestres. Lectura, significado e historia (en castellà). Córdova: Editorial Almuzara, 2020. ISBN 9788418205156.
* ↑ Cascudo Noceda, Rafael; Suárez Fernández, Xosé (trad.). Xunta de mitos (en asturià). Uviéu: Academia Llingua Asturiana,, 2003, p. 32, 43 (Coleición Escolín núm. 55). ISBN 9788481683226.

## Enllaços externs

* «El Pataricu, un morador de nuestras costas» (en castellà). [Consulta: 11 octubre 2022].
# Montferri

Montferri (anomenat Puigtinyós fins al 1917) és un municipi de la comarca de l'Alt Camp. Dins del seu terme hi ha el poblet de Vilardida i l'edifici del molí de Puigtinyós, que donava nom antigament al poble.

## Geografia

* Llista de topònims de Montferri (orografia: muntanyes, serres, collades, indrets…; hidrografia: rius, fonts…; edificis: cases, masies, esglésies, etc.).
El seu punt més alt és la Tossa Grossa de Montferri, de 387 m d'altitud.

## Història

Va formar part de la vegueria de Vilafranca del Penedès fins al 1716. Després va passar a formar part del corregiment de Vilafranca del Penedès des del 1716 fins al 1833.

## Economia

El 1970 la seva renda anual mitjana per capita era de 37.571 pessetes (225,81 euros).
El 1983 el terme municipal de Montferri comptava amb unes 26 explotacions agràries d'entre 0 i 5 hectàrees, unes 39 d'entre 5 i 50 hectàrees i 1 explotació d'entre 50 i 200 hectàrees.

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Montferri | 433 |
| Vilardida | 2 |
| Font: Idescat ||
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 34 | 21 | 32 | 187 | 438 | 409 | 366 | 402 | 429 | 408 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 361 | 380 | 328 | 298 | 283 | 200 | 176 | 152 | 159 | 159 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 158 | 158 | 157 | 131 | 202 | 258 | 350 | 391 | 396 | 369 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 400 | 383 | 403 | 419 | 473 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :
El 1920 és el primer any del cens, format per la unió de Puigtinyós i Vilardida. Les dades anteriors són la suma dels dos antics municipis.

## Llocs d'interès

Allotja al seu terme municipal el santuari de la Mare de Déu de Montserrat, construcció modernista de l'arquitecte Josep Maria Jujol.
* Sant Bartomeu de Montferri, església parroquial.
* Monuments declarats béns culturals d'interès nacional (BCIN):
** Torre de Montferri, o Torre del Moro, del segle xii.
** Castell de Rocamora, castell de Montferri o castell de Puigtinyós, del segle xi.

## Referències

* ↑ «Montferri». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 M. Calbet, Josep; Teresa M. Jové. Alt Camp: marc físic marc humà. Valls: Generalitat de Catalunya, maig de 1983. ISBN 84-300-8291-3.
* ↑ Orensanz, Toni «La 'Sagrada Família' de Jujol». Sàpiens [Barcelona], núm. 79, 5-2009, p. 55. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Haliart

Haliart (grec antic: Ἁλίαρτος, Halíartos) va ser un heroi grec, fill de Tersandre i net de Sísif.
Com que el rei d'Orcomen, Atamant, el seu besoncle, havia perdut tots els fills, a ell i al seu germà Coronos els llegà el seu regne. Més endavant, quan Presbó, un dels fills de Frixos, va arribar a la Còlquida per reclamar el seu regne, atès que Frixos era fill d'Atamant, Haliart i Coró l'hi van donar. Els germans van fundar després les ciutats d'Haliartos i de Coronea.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 222. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 103. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Pontatge

El pontatge era un impost que gravava cada persona o animal que passava per un pont, destinat, en principi, a l'edificació o al manteniment d'aquesta construcció.
Des de l'inici del segle xiv, els reis catalanoaragonesos cediren el dret de pontatge.
Era semblant al dret barcatge o al dret de portatge, però en casos diferents.

## Vegeu també

* Barcatge
* Portatge

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 208.
# Patones

Patones és un municipi del nord-est de la Comunitat de Madrid. Es divideix en dues localitats: Patones de arriba i Patones de abajo. La primera és un important focus de turisme rural. Es troba a 60 km de Madrid.

## Demografia

Evolució demogràfica (Font: Instituto Nacional de Estadística) :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1981 | 1990 | 1995 | 2000 | 2005 | 2010 |
| 289 | 331 | 351 | 360 | 368 | 348 | 365 | 353 | 343 | 352 | 352 | 430 | 494 |

## El rei de Patones

La història de Patones és força pintoresca, car fins a 1750, Patones va ser, segons les cròniques locals, una mena de monarquía hereditària. Les llegendes al·ludeixen a una monarquia mil·lenària, per a alguns d'origen visigot, que hauria aconseguit perviure a l'ocupació musulmana. Fins i tot s'explica que un dels monarques de Patones, va adreçar una carta a Felip II, encapçalada per la frase "Del Rey de Patones, al Rey de España". De finals del segle xvii provenen les primeres referències escrites a la peculiar institució del Rei de Patones. Sembla que les 10 o 12 famílies residents en la localitat acataven l'autoritat d'un ancià al qual donaven el títol de rei i que aquest càrrec era hereditari, tot i que, en la pràctica es tractava més aviat d'una mena d'alcalde o jutge de pau d'origen humil.
Va ser Carles III, qui va posar fi a la dinastia "patonera" al negar-se aquests a pagar uns impostos. L'any 1750 el poble va sol·licitar al Duc d'Uceda el nomenament d'una "justícia" o alcalde pedani.
El primer escrit on es fa al·lusió al Rei de Patones és de 1653, quan es va entrevistar amb el Cardenal Moscoso per a sol·licitar la construcció de l'ermita. Al llarg del segle xviii, la llegenda del Rei de Patones és donada per certa en nombrosos llibres, un dels més coneguts és el "Viaje de España" d'Antonio Ponz.

## Patones de abajo

Patones de abajo es va crear l'any 1940, just després de la guerra civil espanyola, la localitat es va fundar perquè els habitants de Patones de arriba es van traslladar a viure a baix per la proximitat de la rica vega del riu Jarama. El poble de Patones de abajo després de fundar-se es va començar a poblar a partir del 1960. Avui dia és un poble força nou, amb cases lineals i els seus habitants es dediquen a l'agricultura, però també al sector serveis.

## Patones de arriba

El 1555 Patones de arriba ja existia, tenia 7 veïns, i era depenent d'Uceda. És sens dubte el lloc turístic per excel·lència de tot el municipi de Patones, és una bellíssima localitat, enfilada dalt d'una petita muntanya. Al seu nucli s'han trobat recentment importants restes arqueològiques, els més importants a la Cueva del Reguerillo. També en 1974 es va descobrir un castrum celtiber, del segle ii aC.

## Referències

* ↑ Aira, Toni «Patones, un poble amb rei propi, va sobreviure durant segles a tocar de Madrid». Sàpiens [Barcelona], núm. 72, 10-2008, p. 13. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* La auténtica historia del Rey de Patones Arxivat 2010-03-30 a Wayback Machine. {es}
* també sobre el Rei de Patones Arxivat 2007-12-09 a Wayback Machine.
# Josep Capdeferro i Maureta

Josep Capdeferro i Maureta (Bordils, 20 de desembre de 1940) és un empresari i polític català.
Ha treballat com a aparellador i ha estat president del Gremi de Promotors de Girona. Posteriorment ha estat president de la Federació Catalana de Promotors Constructors d'Obres i actualment és president de la Cambra de la Propietat Urbana de Girona. El 1982 fou membre de la Comissió Provincial d'Urbanisme de Girona. Fou elegit diputat per Convergència i Unió a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992, on ha estat membre de les Comissions de Política Territorial i de la Sindicatura de Comptes. Amo de l'empresa Capdeferro Constructors SA.

## Obres

* Dossier. Els centres històrics o la rehabilitació de l'arquitectura anònima. Rehabilitar, un repte per als constructors (1985) publicat a Revista de Girona.

## Referències

* ↑ Web de la Cambra
* ↑ Ordre del 13-1-1982 DOGC 17 Febrer 1982 (núm. 200)
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la IV Legislatura p. 74
* ↑ Capdeferro, un ex-diputat que fa bons negocis amb l'executiu català a El Triangle, març de 1996

## Enllaços externs

* Diputados al parlament de Catalunya a La Vanguardia, 17 de març de 1992.
# Rafael J. Tello

Rafael J. Tello (Mèxic D. F., 5 de setembre de 1872 - 1946) fou un compositor i pianista mexicà.
D'infant fou iniciat a l'estudi de la música per la seva mare, sent després deixeble de Carlos J. Menses i Ricardo Castro i Herrera. Als dotze anys va compondre les seves primeres obres, dant-se a conèixer, a més, com a executant. El seu pare, que desitjava dedicar-lo a l'advocacia, no ho va poder assolir degut a la manifesta vocació per l'infant.
El 1902 ingressà com a professor en el Conservatori nacional, desenvolupant les classes de composició i Piano fins al 1915, que fou elevat a la direcció. Conseller de la Secció de Cultura Estètica i fundador del Conservatori Libre, institució modèlica única en el seu gènere, la direcció de la qual gaudí per votació dels professors del Conservatori Nacional de Música, i secretari general del II Congrés Nacional de Música de Mèxic i individu honorari de l'Ateneu Musical, del qual consell directiu formà part.
Va compondre quatre òperes:
* Juno;
* Bravo;
* Due amore;
* El oidor;
* nou quartets, i gran nombre de peces per a orquestra, piano, veus i instruments diversos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 281 (ISBN 84-239-4580-4)
# Pontinus vaughani

Pontinus vaughani és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 44,3 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: la Baixa Califòrnia (Mèxic) i les illes Clipperton, Revillagigedo i Clarión.

## Observacions

És inofensiu i apreciat com a aliment per als humans.

## Referències

* ↑ Poey, F., 1858-1861. Memorias sobra la historia natural de la Isla de Cuba, acompañadas de sumarios Latinos y extractos en Francés. Vol. 2. L'Havana. Mem. Hist. Nat. Cuba v. 2. 1-96 (1858), 97-336 (1860), 337-442.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Barnhart, P. S. & Hubbs, C. L., 1946. Pontinus vaughani, a new scorpaenid fish from Baja California. Bulletin of the Scripps Institution of Oceanography of the University of California v. 5 (núm. 5): 371-390.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Poss, S.G., 1995. Scorpaenidae. Rascacios, chancharros. p. 1544-1564. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* ↑ Poss, S.G., J.E. McCosker i C.C. Baldwin, 2010. A new species of Scorpaenodes (Pisces: Scorpaenidae) from the Galápagos and Cocos Islands with discussions of the limits of Scorpaenodes and Thysanichthys. Proc. Calif. Acad. Sci. 61(2):235-264.
* ↑ Poss, S.G., 1995.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Josies Acquaviva

Josies Acquaviva (? - Cellino, Itàlia, 1462) militar italià. Fill d'Andrea Mateo Acquaviva, el que morí assassinat a Teramo. Per a venjar la mort del seu pare prengué per assalt la ciutat de Teramo, fent estralls i acabant amb els seus contraris, els Melatini, el 1424. Després fou nomenat governador vitalici d'aquesta ciutat i intentà ensenyorar-se també d'Ascoli. Prengué el partit de la casa d'Anjou, sent per aquest fet castigat pel rei Ferran I de Nàpols amb la confiscació dels seus Estats, que l'obligà a expatriar-se a Cellino, on fou víctima de la pesta.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 2, pag. 418

## Vegeu també

* Giulio Antonio Acquaviva
# Josep Caritg i Arnó

Josep Caritg i Arnó (Badalona, 12 de maig de 1841 — Premià de Mar, 6 de febrer de 1897) va ser un terratinent i polític català. Militant del Partit Conservador, va ser alcalde de Badalona dues vegades (1879-1881 i 1884-1886) durant la Restauració borbònica.

## Biografia

Nascut a Badalona el 12 de maig de 1841 al si d'una família benestant, fill de Francesc Caritg i Alibés, adroguer de professió natural de Lliurona, i Josepa Arnó i Anglada, natural de Mataró.

### Activitats econòmiques

Inicialment succeí al seu pare a l'adrogueria de la família, si bé a final de la dècada dels 1860 se'n va desprendre i inicià la compra d'un seguit de terres, de les quals les més importants les adquirí del marquès de Rubí, com és el turó d'en Claris, que va passar a rebre el nom de Caritg. Les terres les dedicà a conreu, especialment de vinya, i començà a produir els seus propis vins. També exercí com a procurador, és a dir, d'administrador de finques rústiques i urbanes, així com a la construcció d'habitatges en terrenys de la seva propietat a Badalona i Llinars del Vallès.

### Activitat política

En l'àmbit polític fou militant del Partit Liberal Conservador, va tenir especial importància a nivell local. Considerat pels seus adversaris polítics com una persona autoritària, se l'ha de considerar un polític caciquista dintre de la tònica de la Restauració. Amb tot, va iniciar-se en la política probablement amb la revolució de 1868, si bé entrà com a regidor a l'Ajuntament de Badalona el 1876, passant a ser alcalde el 1879 i cessant del càrrec el 1881. Esdevingué regidor de nou el 1883 i no ho deixaria de ser fins a 1891. Entre 1884 i 1886 va ser de nou alcalde, en tots dos casos va succeir el liberal Francesc d'A. Guixeras i Viñas. Entre les seves actuacions com a alcalde destaca la creació d'una casa de beneficència (1881), tot i que en el segon mandat fou important la seva lluita contra l'epidèmia de còlera.

### Família

En l'àmbit familiar, es casà amb Josepa Argemí i Vidal, amb qui va tenir cinc filles, de les quals van arribar quatre a l'edat adulta. Dues d'elles, Carme i Concepció, es van casar, respectivament, amb el farmacèutic Joan Surroca i el terratinent i futur alcalde de Badalona Martí Pujol.

### Mort

El final de la seva vida va ser tràgic, es va suïcidar el 6 de febrer de 1897 a Premià de Mar. Les raons que es van barallar en aquell moment va ser una suposada fallida econòmica per una baixada de valors de la borsa en què havia invertit, amb la consegüent impossibilitat de tornar els diners que tenia en préstec dels seus clients. La família acceptà l'herència i organitzà una subhasta amb els béns del difunt per tal de cobrir els deutes pendents.

## Referències

* 1 2 Palacio i Serra, 2019, p. 49.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 46-47.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 51-52.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 58.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 52-53.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 55.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 42-43.
* ↑ Palacio i Serra, 2019, p. 59.

## Bibliografia

* Palacio i Serra, Francesc «L'alcalde Josep Caritg i Arnó, 1841-1897». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 4, 2019, pàg. 40-64.
# Poptella

Poptella és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Poptella brevispina (Reis, 1989)
* Poptella compressa (Günther, 1864)
* Poptella longipinnis (Popta, 1901)
* Poptella paraguayensis (Eigenmann, 1907)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Reis, R. E. 1989. Systematic revision of the neotropical characid subfamily Stethaprioninae (Pisces, Characiformes). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 2 (núm. 6): 3-86.
* ↑ Günther, A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Catalogue of the fishes in the British Museum. v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ Popta, C. M. L. 1901. Note 10. Tetragonopterus longipinnis, n. sp. Notes from the Leyden Museum v. 23: 85-90.
* ↑ Eigenmann, C. H., W. L. McAtee & D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2): 110-157, Pls. 31-45.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# José Antonio Rodríguez

José Antonio Rodríguez (l'Havana, 1915 - Santiago de Xile, 1978) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Centro Gallego.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, fecha: 1 junio 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ José Antonio Rodríguez Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Perfil a 11v11.com
* ↑ José Antonio Rodríguez a National-Football-Teams.com (anglès)
# Pau Boix i Rull

Pau Boix i Rull (Torrefarrera, Segrià, 1847 - Almacelles, Segrià, 1907) va ésser un petit propietari que ocupà la secretaria del jutjat de pau d'Almacelles entre els anys 1873 i 1875 que corresponen, en línies generals, al període anomenat Sexenni Revolucionari.
Durant els anys 1906 i 1907 fou batlle del municipi d'Almacelles. De la seua estada en el càrrec es conserva correspondència referent a la construcció del Canal d'Aragó i Catalunya amb qui seria el president de la Generalitat de Catalunya, Francesc Macià.
Sobre les seues activitats relacionades amb el catalanisme polític, se sap que fou nomenat delegat de la Unió Catalanista a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 65.