OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim d'Espona i de Nuix

Joaquim d'Espona i de Nuix (Vic, 18 de desembre de 1851 - Girona, 10 de maig de 1925) va ésser un enginyer agrònom i catedràtic. Exercí com a professor interí a l'Institut de Girona, fins que el 1881 obtingué la càtedra d'Agricultura del de Toledo. L'any següent, per trasllat, pogué aconseguir la de Girona, al davant de la qual va romandre fins a la jubilació. També va ser director del centre, entre els anys 1882-1922. Soci de diverses entitats de caràcter cultural i econòmic, entre elles l'Asociación Literaria de Gerona, publicà un Ensayo de un curso de Agricultura elemental (Girona, 1886) i altres escrits sobre aquesta classe de temes i col·laborà a la Revista de Gerona. D'ideologia conservadora, fou elegit regidor de l'Ajuntament de Girona a les eleccions de 1895. Això li permeté d'ocupar la batllia (1895-1897) i posar ordre a les empobrides finances municipals. El 1909 tornà a ser elegit regidor però aleshores les autoritats consideraren que no reunia els requisits legals. Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic, planes 100-101. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995 ISBN 84-232-0484-7

## Bibliografia

* PLA, Josep, Girona. Un llibre de records. Barcelona: Destino, 1952
* PASCUAL i CARBÓ, Pompeio: El professor don Manuel Cazurro i Ruiz i l'Institut de Girona del seu temps. Girona: Associació Arqueològica i Col·legi Universitari, 1976
* Rodríguez d’Espona, Rafael. «Els setze quarters del magnífic senyor Joaquim d’Espona i de Nuix». Paratge, [en línia], 1999, Núm. 10, p. 7-8, https://www.raco.cat/index.php/Paratge/article/view/286084 [Consulta: 7-01-2021]
# Tití de cara blanca

El tití de cara blanca (Leontocebus leucogenys) és una espècie de primat de la família dels cal·litríquids. És endèmic del Perú. Té una llargada de cap a gropa de 205–230 mm, la cua de 305–330 mm i un pes de 350-400 g. Anteriorment era considerat sinònim del tití de cap bru (L. fuscicollis). El seu nom específic, leucogenys, significa 'mandíbula blanca' en llatí.

## Referències

* ↑ Porter, Leila M; Dacier, Anand Rowe, Noel. All the World's Primates (en anglès). Pogonias Press, 2016, p. 334–336. ISBN 9781940496061.
* ↑ Entrada «Saguinus» d'Animalia (en anglès).
# Georg Christoph Grosheim

Georg Christoph Grosheim (Kassel, 1 de juliol de 1764 - Kassel, 18 de novembre de 1841) fou un musicòleg i compositor alemany.
Entre les nombroses composicions de Grosheim són dignes de menció:
* Preludis per a orgue;
* Variacions i Fantasies, per a piano i cants populars;
* Els Deu Manaments, per a veus i acompanyament d'orquestra;
* Les òperes Titania i Das Heilige Kleeblatt.
A més, publicà;
* Das lebe das Künstlerin Mara (1823;
* Chronologisches Verzeichniss vor züglicher Beförderer und Meister der Tonkunst (1831);
* Fragmente aus der Geschichte der Musik (1832);
* Versuch einer ästhetischen Darstellungmehrerer Verke Dramatischer Tonmeister (1834);
* Uber den Verfall der Tonkunst (1835).
També col·laborà en les principals revistes musicals del seu temps, i fundà i dirigí la titulada Euterpe.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1378 (ISBN 84-239-4526-X)
# Joaquim de Càrcer i d'Amat

Joaquim de Càrcer i d'Amat (Figueres, 6 de gener de 1835 - ?, 11 de setembre de 1923) fou el sisè marquès de Castellbell i setè de Castellmeià, desè baró de Granera i senyor de Castellcir, nebot de Gaietà Maria d'Amat i d'Amat 5è marqués de Castellbell, mort el 1868 sense hereu. Joaquim heretà els seus títols nobiliaris.
Nascut a Figueres el 6 de gener de 1835, fill de Ramon de Càrcer i de Falguera i Maria Escolàstica d'Amat i d'Amat, filla del marquès de Castellbell. Atès que el seu oncle, Gaietà d'Amat, no va tenir descendència, va heretar el títol de marquès. També fou baró de Granera, de Pau i de Talamanca. Personatge destacat de la vida barcelonina, va col·laborar com a mecenes en diverses obres, la més destacada de les quals és el grup escultòric homenatge a la cançó popular, obra de l'escultor Miquel Blay, que es troba a la façana principal del Palau de la Música Catalana. Propietari d'innumerables immobles i censos dins i fora de la província de Barcelona, repartia la seva residència entre les propietats que tenia a Sant Feliu de Llobregat, Horta, Sant Andreu del Palomar i la placeta de Santa Anna a Barcelona. Es va casar amb Maria de la Concepció d'Oriola-Cortada i Salses, de la que quedà vidu i sense descendència, per aquesta raó el seu títol va passar a la seva neboda, Maria Dolors de Càcer, també baronessa de Maldà.

## Mort i testament

Joaquim de Càrcer morí l'11 de setembre de 1923 a l'edat de 86 anys. En el seu testament dona tots els seus bens a l'Hospital de la Santa Creu de Barcelona. La donació era amb la condició que les rendes es destinessin a la fundació i sosteniment d'una sala amb el nom de "Castellbell" a qualsevol dels edificis que s'estaven construint del recinte modernista de Santa Creu i Sant Pau. En aquesta sala havien de ser acollits els "malalts barons pobres", és a dir, aquells que havent gaudit en altre temps d'una bona posició social, havien caigut en desgràcia per algun motiu. L'acolliment havia d'incloure no només les estades, sinó també el sufragi dels medicaments, les operacions quirúrgiques i altres atencions necessàries. També fou desig del Marquès que la sala estigués presidida pel seu bust en marbre, obra de l'escultor Miquel Blay.

## Referències

* ↑ Capsir, Josep «El llegat patrimonial de Joaquim de Càrcer i d’Amat (1835-1923), marquès de Castellbell, als museus de Barcelona». Col·leccionistes que han fet museus, 2023, pàg. 76-95.
* 1 2 Giménez, Carlota «El baró de Maldà: un noble passejant per Horta». El Pou, núm. 10, 2020, pàg. 58-70.
* 1 2 Mil Anys d'història, Castell de Castellar- Roser Parcerises i Colomer ISBN 978-84-9375217-0

## Enllaços externs

* Sant Pau llegat del Marqués de Castellbell
# Percina fulvitaenia

Percina fulvitaenia és una espècie de peix pertanyent a la família dels pèrcids present als Estats Units. És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima subtropical. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Haldeman S. S., 1842. Description of two new species of the genus Perca, from the Susquehanna River. J. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 8 (pt 2). 330
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Morris, M. A. & Page, L. M., 1981. Variation in western logperches (Pisces: Percidae), with description of a new subspecies from the Ozarks. Copeia 1981 (núm. 1): 95-108
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Georg Josef Rainprechter

Georg Josef Rainprechter (c. 1728 - c. 1800) fou un compositor alemany.
Després d'haver rebut una bona instrucció literària i musical, estudià filosofia i dret a Salzburg i el 1750 aconseguí el títol de músic de cambra de l'elector de Baviera, sent nomenat més mestre de capella d'Altenoetting.
Va compondre nombroses misses, vespres, lletanies, antífones i cantates religioses amb orquestra.
El seu fill Johann Nepomuk (1752-1812) també fou músic reconegut.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 418 (ISBN 84 239-4549-9)
# Psammobatis

Psammobatis és un gènere de peixos de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Taxonomia

* Psammobatis asper (Hildebrand, 1946)
* Psammobatis bergi (Marini, 1932)
* Psammobatis caudispina (Hildebrand, 1946)
* Psammobatis chilcae (Hildebrand, 1946)
* Psammobatis extenta (Garman, 1913)
* Psammobatis lentiginosa (McEachran, 1983)
* Psammobatis maculatus (Hildebrand, 1946)
* Psammobatis normani (McEachran, 1983)
* Psammobatis parvacauda (McEachran, 1983)
* Psammobatis philippii (Delfin, 1902)
* Psammobatis rudis (Günther, 1870)
* Psammobatis rutrum (Jordan, 1891)
* Psammobatis scobina (Philippi, 1857)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 Hildebrand, S. F., 1946. A descriptive catalog of the shore fishes of Peru. Bulletin of the United States National Museum Núm. 189: i-xi + 1-530.
* ↑ Marini, T. L., 1932. Sobre una nueva especie de Psammobatis para las costas atlánticas. Physis (Buenos Aires) v. 11 (núm. 38): 138-142.
* ↑ Garman, S., 1913. The Plagiostomia (sharks, skates, and rays). Memoirs of the Museum of Comparative Zoology v. 36: i-xiii + 1-515, Also Atlas: 77 pls.
* ↑ Carvalho, M. R. de i J. L. de Figueiredo, 1994: Psammobatis extenta (Garman, 1913): A senior synonym of Psammobatis glansdissmilis (McEachran, 1983) (Chondrichthyes, Rajidae). Copeia 1994 (núm. 4): 1029-1033.
* 1 2 3 McEachran, J. D., 1983. Results of the research cruises of FRV "Walther Herwig" to South America. LXI. Revision of the South American skate genus Psammobatis Günther, 1870 (Elasmobranchii: Rajiformes, Rajidae). Archiv für Fischereiwissenschaft v. 34 (núm. 1): 23-80.
* ↑ Günther, A., 1870. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Gymnotidae, Symbranchidae, Muraenidae, Pegasidae, and of the Lophobranchii, Plectognathi, Dipnoi, ...(thru) ... Leptocardii, in the British Museum. Catalogue of the fishes in the British Museum. v. 8: i-xxv + 1-549.
* ↑ Jordan, D. S., 1891. List of fishes obtained in the harbor of Bahia, Brazil, and in adjacent waters. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 13 (núm. 829): 313-336.
* ↑ Philippi, R. A., 1857. Ueber einige Chilenische Vögel und Fische. Archiv für Naturgeschichte v. 23 (núm. 1): 262-272.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
# Orde de la República Oriental de l'Uruguai

L'Orde de la República Oriental de l'Uruguai va ser una condecoració creada per la dictadura cívico-militar de 1973-1985 per atorgar a personalitats estrangeres per actes meritoris extraordinaris prestats al país o amb finalitats de reciprocitat. Va ser eliminat després de la derogació de la norma que la va crear per la Llei núm. 15738. L'any 1992 es va crear la Medalla de la República Oriental de l'Uruguai.
L'ordre va ser instituïda l'any 1984 per l'administració civil-militar que governava la República de l'Uruguai. Després de la transició de l'administració civil-militar el 1985, l'orde va ser suprimida.
Aquest orde constava dels següents graus o rangs:
* Collar
* Gran Creu
* Faixa (només per a dones)
* comandant
* Oficial
* cavaller

## Característiques

La creu blava i blanca té un escut d'armes uruguaià esmaltat al centre. La creu està rematada per un sol de maig en plata o or.
La cinta és així:

## Referències

* ↑ «Ley 15.738». legislativo.parlamento.gub.uy. [Consulta: 26 novembre 2020].
* ↑ «Ley N° 16300». www.impo.com.uy. [Consulta: 26 novembre 2020].
* ↑ «Decreto Ley N° 15529. CONDECORACION DE LA ORDEN DE LA REPUBLICA ORIENTAL DEL URUGUAY» (en castellà). IMPO. [Consulta: 23 agost 2020].
* 1 2 3 4 5 6 «Decreto N° 117/984. HONORES. CONDECORACION DE LA ORDEN DE LA REPUBLICA ORIENTAL DEL URUGUAY» (en castellà). IMPO. [Consulta: 23 agost 2020].
# George Augustus Holmes

George Augustus Holmes (Peckham, 10 de maig de 1861 - 26 de novembre de 1943) fou un compositor anglès. Per espai de vint-i-tres anys (1880-1903) fou organista de Saint George de Camberwell, i des de 1887 fou director d'exàmens del Reial Col·legi de Música de Londres. A més de gran nombre de composicions per a piano va publicar entre altres moltes obres dedicades a l'ensenyança:
* Academic Manual of the Rudiments of Music (1899),
* Manual of Musical History (1899),
* Historical Chronology of Music (1900),
* Musical Forms: Their History and Chief Composers (1901),
* Standard Studies for Pianoforte (1901-04),
* Standard Studies for Violin (1901-04),
* Technical Training for the Pianoforte (1901-04),
* Academic Manual of Harmony Together with Questions and Exercises (1911-12) amb Frederick J. Karn

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 28 primera part, pàg. 139 ISBN 84-239-4528-6

## Referències

* ↑ «George Augustus Holmes - National Portrait Gallery» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2023].
# Psammobatis parvacauda

Psammobatis parvacauda és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal que viu fins als 120 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic sud-occidental: l'Argentina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1870. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Gymnotidae, Symbranchidae, Muraenidae, Pegasidae, and of the Lophobranchii, Plectognathi, Dipnoi, ...(thru) ... Leptocardii, in the British Museum. Cat. Fishes v. 8. i-xxv + 1-549.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ McEachran, J. D., 1983. Results of the research cruises of FRV "Walther Herwig" to South America. LXI. Revision of the South American skate genus Psammobatis Günther, 1870 (Elasmobranchii: Rajiformes, Rajidae). Archiv für Fischereiwissenschaft v. 34 (núm. 1): 23-80.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* ↑ Menni, R.C. i L.O. Lucifora, 2007. Condrictios de la Argentina y Uruguay. ProBiota, FCNyM, UNLP, Serie Técnica-Didáctica, La Plata, l'Argentina, 11: 1-15.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Amos Guttman

Amos Guttman (1954, Sita Buzăului, Romania - 16 de febrer de 1993, Israel), va ser un director de cinema israelià que va morir de SIDA amb 38 anys.
Amos va emigrar a Israel amb 7 anys i va viure la major part de la seva vida a Ramat Gan. Va estudiar cinema en la Facultat de teatre i cinema Beit Zvi.

## Pel·lícules

Va fer quatre pel·lícules i dos curtmetratges. Era obertament gai i la majoria de les seves pel·lícules són d'aquesta temàtica.
* A Safe Place (1977)
* 51 Bar (1985)
* Himmo Melech Yerushalaim (1987)
* Hessed Mufla (1992)

### Curts

* "Returning Premiers", 1976,
* "Un Lloc Segur", 1977 - tots dos amb Doron Nesher –
* "Nagu'un" (1982) (curt), 1982.

## Premis i nominacions
### Premis

* 1992 Premi de l'acadèmia de Cinema d'Israel, per Hessed Mufla
* 1993 Millor pel·lícula per Hessed Mufla al Festival Internacional de cinema Gai i lesbiana de Torí.

### Nominacions

* 1994 Cercle d'Or Precolombí, al festival de Cinema de Bogotà, per Hessed Mufla

## Referències

* ↑ Amos Guttman’s filmography (in Hebrew)
* ↑ Anderman, Nirit «Israeli Men Are Coming Out of the Closet and Onto the Screen» (en anglès). Haaretz, 02-03-2012.
* ↑ «LGBT Film Festival Explores Being Gay, Trans in a Straight World» (en anglès). haaretz.com, 03-06-2014.
* ↑ «Israeli films to premiere at Jerusalem Film Festival» (en anglès). The Jerusalem Post, 04-07-2019.
# Joaquín Pascual Jiménez

Joaquín Pascual Jiménez (Madrid, 8 de novembre de 1896 - Madrid, 25 d'octubre de 1981) fou un futbolista espanyol de les dècades de 1910 i 1920.

## Trajectòria

Destacà com a jugador del Cardenal Cisneros de Mardrid i Racing de Madrid, on jugà durant set temporades. L'any 1922 fitxà pel FC Barcelona per substituir Ricard Zamora, que havia tornat a l'Espanyol. Jugà dues temporades al club, on disputà 72 partits i guanyà el Campionat de Catalunya l'any 1924. Finalitzà la seva carrera al CD Tenerife.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1923-24

## Referències

* 1 2 3 4 «Joaquín Pascual Jiménez». Gran Enciclopèdia Catalana, 23-03-2016. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 5 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «El Centre d'Esports Sabadell FC, campeón de España… en la final más larga». cihefe, Cuadernos de Fútbol, núm. 82, ISSN: 1989-6379, 01-12-2016. Arxivat de l'original el 26 de desembre 2022. [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «El Centre d'Esports Sabadell FC, campeón de España… en la final más larga». Cuadernos de Fútbol, CIHEFE, 16-11-2016. [Consulta: 7 setembre 2016].
# Oreoglanis immaculatus

Oreoglanis immaculatus és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Salween a la Xina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Smith H. M., 1933. Contributions to the ichthyology of Siam. II-VI. J. Siam Soc. Nat. Hist. Suppl. v. 9 (núm. 1). 53-87.
* ↑ «Oreoglanis immaculatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Kong, D.P., Chen, X.Y. & Yang, J.X., 2007. Two new species of the sisorid genus Oreoglanis Smith from Yunnan, China (Teleostei: Sisoridae). Environmental Biology of Fishes 78(3): 223-230.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i W. J. Rainboth, 2001: A review of the sisorid catfish genus Oreoglanis (Siluriformes: Sisoridae) with descriptions of four new species. Occasional Papers of the Museum of Zoology University of Michigan. Núm. 732: 1-34.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Rosa de Vries-van Os

Rosa de Vries-van Os (la Haia, 12 d'abril de 1824 - Roma, 30 de març de 1889) fou una soprano neerlandesa.
Començà per cantar en els cafè-concerts, després fou corista del Teatre Reial de la Haia, i el 1845 el rei belga la pensionà perquè anés a perfeccionar els seus estudis a París, en el qual teatre de l'Òpera debutà tres anys més tard amb gran èxit. La Revolució francesa de 1848 l'obligà a sortir de França i passà als Estats Units, on hi va romandre diversos anys, despertant un vertader entusiasme, i on a més va tenir els seus quatre fills. Posteriorment viatjà per Europa, sent sempre molt ben acollida.
Va tenir quatre fills que també foren cantants; Marcel (1849-1923); Jeanne (1850-1924); Fidès (1852-1941); Maurice (1858-1949) i Hermann (1858-1949).

## Referències

* ↑ Metzelaar, Helen. «Os, Rosa van (1824-1889)» (en neerlandès). Huygens ING, Digital Women's Lexicon of the Netherlands. [Consulta: gener 2024].
* ↑ «REPORTAGE: Nederlandse sopraan Rosa de Vries van Os (deel 1)» (en neerlandès). Opera Nederland, 21-06-2020. [Consulta: 29 gener 2024].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 757 (ISBN 84-239-4518-9)
# George Keith

George Keith (Castell d'Inverugie, rodalia de Peterhead, 1692/93 - Potsdam, 1778) fou un militar escocès, germà del famós i també militar James Keith, anomenat lord Marischal.
Serví en els exèrcits de Marlborough, prengué part en les insurreccions dels jacobites (1715 i 1719), sent condemnat a mort, pena que evità fugint a Espanya, servint en aquest exèrcit, fins que el 1747 passà a Berlín, on Frederic el Gran (el qual compartia les mateixes filosofies i aficions literàries) l'acollí benèvolament; el 1751 el nomenà legat a París; el 1754 governador de Neuenburg, i el 1759 ambaixador en la cort de Madrid.
El 1759, per mitjà de Frederic el Gran aconseguí que el Govern anglès li reposés en tots els seus honors i que li retornessin els seus béns. El 1762 tornà a Neuenburg i el 1763 a Potsdam ciutat en què morí l'any 1778.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 2a part, pàg. 3393 (ISBN 84-239-4582-0)
# Joaquín Valverde y Sanjuán

Joaquín Valverde y Sanjuán (Madrid, 2 de gener de 1875 - Mèxic D. F., 4 de novembre de 1918) era fill del també compositor Joaquín Valverde Durán (1846-1910), i com el seu pare fou músic compositor.
Com que el seu pare també es deia Joaquín, ell era conegut en el món musical com Quinito Valverde. Feu els seus primers estudis musical sota la guia del seu pare i del mestre Irache. Des d'infant mostrà una molt bona disposició per la música, contribuint a fomentar-les l'ambient de teatre i música familiar en el qual transcorregueren els seus primers any de joventut. Encara no havia complert quinze anys quan ja estrenava amb un èxit rotund la seva primera sarsuela, titulada Con las de Caín. Aquest fet l'animà a continuar cultivant el gènere amb el major entusiasme, ja sol o en col·laboració amb el seu pare i amb els mestres Viaña, Torregrosa, Estellés i Serrano.
Talent un xic indisciplinat, perquè afalagat per l'èxit quasi constant que l'acompanyava en les seves produccions teatrals, mai volgué sotmetre's a l'estudi sistemàtic i profund del seu art, fou fàcil i graciós melodista, destacant en la composició de música lleugera (polques, valsos, xotis i cançons de caràcter popular), que formant el principal cos de les seves obres del genero Chico, en aquell temps en plena boga, passaven ràpidament al domini del poble i dels cantants del carrer. Donà a l'escena més de 250 obres, sol o en col·laboració, sent potser que més diners guanyà en el seu temps. Entre les seves sarsueles més famoses cal destacar:
* Los cocineros,
* El mirlo blanco;
* El gran capitán;
* El terrible Pérez;
* La marcha de Cädiz;
* Los niños llorones,
* El pobre Valvuena;
* El perro chico;
* El iluso Cañizares;
* Y no es noche de dormir;
* El pollo Tejada;
* Gente menuda;
* El fresco de Goya;
* Las venecianas;
* Serafina la Rubiales;
* Príncipe Carnaval.
Estrenà a París diverses obres, assolint un brillant contracte que li oferiren els empresaris germans Velasco per la seva companyia de revistes que marxava a Amèrica, sorprenent-lo la mort a conseqüència d'un atac gripal en la capital de Mèxic, a l'edat de quaranta-tres anys, quan en plena maduresa del seu talent, podia esperar-se d'aquest compositor de musa alegre i juganera noves i saboroses produccions en el gènere per ell cultivat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 66, pàg. 869 ISBN 84-239-4566-9