OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josefina Macià i Lamarca

Josefina Macià i Lamarca (Lleida, 17 d'octubre de 1892 - Ciutat de Mèxic, 8 d'abril de 1983) va ser una mestressa de casa, coneguda per ser filla del president de la Generalitat, Francesc Macià. Es va exiliar a causa de la guerra civil el 1938 i va establir-se, finalment, a Mèxic.
Va néixer a Lleida el 17 d'octubre de 1892. Filla de Francesc Macià i Llussà i d'Eugènia Lamarca i de Mier. L'any següent la família s'instal·la a Barcelona. Des de 1920 està casada amb el metge Antoni Peyrí i Rocamora. Van tenir dues filles, Teresa, casada amb Pere Pi-Sunyer, i Eugènia, i un fill, l'arquitecte i dibuixant Antoni Peyrí i Macià. Poc abans d'acabar la guerra civil espanyola, el 1938, abandona el país amb la seva família i passa a França, i s'està temporalment, juntament amb la seva germana Maria, a la Ville le Chinois de Montpeller, on hi vivia també Jaume Martí i Cabot amb dues filles. El 1939 o 1940 marxen a Veneçuela, on el seu marit dirigeix la leproseria nacional veneçolana. Finalment s'exilien a Mèxic; va sortir de Veneçuela el març de 1941 i va arribar a la capital mexicana, on va instal·lar-se, a l'abril del mateix any emparada en el dret d'asil.

## Referències

* ↑ «esquela de Josefina Macià i Lamarca». La Vanguardia, 10-04-1983, pàg. 24.
* 1 2 3 4 5 «Macià, Josefina (1892-?)» (en castellà). Portal de Archivos Españoles. Ministeri de Cultura i Esport. [Consulta: 16 agost 2022].
* 1 2 «Ficha de Macía de Perry, Josefina» (en castellà). Archivo General de la Nación de México.
* ↑ Ferrer i Pumareta, Jordi «L'entorn familiar de Francesc Macià a Vilanova i la Geltrú». Butlletí de la Biblioteca Museu Balaguer, núm. 8, 2015, pàg. 82-83, 99-100, 106, 116.
* 1 2 «Antoni Peyrí i Rocamora». Galeria de metges catalans. Col·legi de Metges de Barcelona. [Consulta: 16 agost 2022].
* ↑ Rovira i Virgili, Antoni. Cartes de l'exili, 1939-1949. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2002, p. 70.
* ↑ «Biografía» (en castellà). Museu d'Art Modern de Mèxic. [Consulta: 16 agost 2022].
# Ingrandes-Le Fresne-sur-Loire

Ingrandes-Le Fresne-sur-Loire és un municipi nou francès, situat al departament de Maine i Loira i a la regió de País del Loira. L'any 2014 tenia 2.561 habitants.
El municipi creat l'1 de gener de 2016 per la fusió dels dos antics municipis de Ingrandes i Le Fresne-sur-Loire. Ingrandes n'és la seu administrativa i Le Fresne té l'estatut de municipi delegat.

## Referències

* ↑ Abolliver, Béatrice «Création de la commune nouvelle d'Ingrandes-Le Fresne sur Loire». Recueil spécial des actes administratifs de la Préfecture, núm. 100, 31-12-2015, pàg. 19. Arxivat de l'original el 2016-02-01 [Consulta: 10 setembre 2017].
# Erasme Raway

Erasme Raway (Lieja, 1850 - Brussel·les, 1 d'octubre de 1918) fou un sacerdot i compositor belga. Simultaniejà els estudis musicals amb els teològics i s'ordenà sacerdot el 1875. Fou professor dels seminaris de Sint-Truiden i de Lieja, i entre les seves composicions musicals hi ha: Scènes hindous, per a orquestra; Symphonie libre, Les Adieux, Ode symphonique, Scherzo caprice, Freya, diàleg; nombroses melodies vocals i música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 895 ISBN 84 239-4549-9
# Ercole Porta

Ercole Porta (Bolonya ? - 1585 - 1630) fou un compositor italià del Barroc mestre de capella de San Giovanni in Persicetti de Venècia, i és autor de les obres següents:
* Giardino di spirituali concerti, de 2 a 4 veus (1609);
* Sacro concerto musicale (1620);
* Completorium laetum, a 5 veus (1626);
* Hore di recrazione musicale, d'1 a 5 veus;
* Vaga ghirlanda di soavi ed odorati flori, d'1 a 5 veus.
Va tenir molts alumnes entre ells el perugià anomenat Il Transilvano Gerolamo Diruta.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 576 (ISBN 84-239-4546-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 1455 (ISBN 84-239-4518-9)
# Ercole Strozzi

Ercole Strozzi (Ferrara, 2 de setembre de 1473 - 6 de juny de 1508) fou un poeta i literat italià.
Era fill del poeta Tito Vespasiano Strozzi, confident de Lucrècia Borgia en la cort dels d'Este. Succeí al seu pare en el càrrec de jutge de la dotzena Savi, que també abandonà després d'uns mesos. Va escriure, com el seu pare, elegies i elegants sonets, per alguns és considerat millor que el seu pare. Els seus sonets foren inspirats per l'escola vernacle de Petrarca.
En la cort dels d'Este, fou un dels homes de confiança de Lucrècia Borgia quan aquesta es convertí en duquessa en casar-se amb Alfonso I d'Este. Patia una deformitat física, i caminava una mica coix. Va morir assassinat a punyalades en un carrer de Ferrara, creient-se que a instigació del duc Alfonso, el qual estava enamorat de Barbara Torelli, que s'havia de casar amb Ercole. Encara que, aquest fet fou un escàndol, mai s'aclarí.
Deixà tres fills naturals, Júlia, Romano i Cèsar. La noia (Júlia) va néixer després del seu matrimoni amb Barbara Torelli.
Va escriure diverses poesies i el poema Parenetica in saxum Ferrara, 1499). Les elegies d'Hèrcules Strozzi foren publicades junt amb altres poemes del seu pare per Aldo Manuzio, un ex-alumne seu el 1513.

## Referències

* Volum núm. 57. pàg. 1333 de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4557-X)
# Eric IV de Dinamarca

Eric IV de Dinamarca, de malnom Plovpenning (impost sobre l'arada) (Copenhaguen, 1216 - idm. 1250) fou rei de Dinamarca de 1241 a 1250 en que fou assassinat. Era fill de Valdemar II i Berenguera de Portugal.
Restà d'ostatge a Schwerin (1226-1230), en substitució del seu germà gran Valdemar, a la mort d'aquest el 1231 fou proclamat hereu de la corona, des de 1232 fou corregent del regne i el 1241 succeí al seu pare. Aquest havia constituït diversos feus en favor dels seus altres fills, i encara que Eric exercia la sobirania sobre els seus germans, això donà motiu a contínues lluites civils. Abel, duc de Sudjtlandia, recolzat pels Holstein, va voler que el rei el seu germà el reconegués com a hereu del tron, començant la guerra el 1242, que acabà al cap de poc temps en haver-se acordat una treva acabada el 1247.
La Jutlàndia i la Fiònia foren desbastades per Abel; la noblesa, el clero i el poble es revolucionaren a Escània el 1249, a causa d'un impost gravant les arades (denarii rhedales), a fi de cobrir les despeses de la guerra i d'una croada a Palestina; però Eric va fer una expedició a Estònia el 1249, s'apoderà de Slesvig i obligà a Abel a reconèixer la seva sobirania. No per això afluixà aquest la seva tossuderia d'aconseguir la corona, i preparà una emboscada al seu germà, que assassinat a traïció per dos nobles, el seu cap tallat i el seu cadàver llençat al riu Slie, sent recollit per uns pescadors, que el portaren a un monestir. Fou considerat com màrtir, i molts l'adoptaren per patró, però no fou canonitzat. El succeí el seu germà Abel.
Havia estat casat amb Jutta, filla d'Albert I, duc de Saxònia, del qual matrimoni van néixer quatre filles de les quals una era, Sofia, casada el 1266 amb Valdemar Birgersson, rei de Suècia, i que morí el 1286, i una altra, Ingeborg, nascuda en 1244, morí el 24 de març de 1287, es casà l'11 de setembre de 1261 amb el rei Magnus VI de Noruega.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 458 (ISBN 84-239-4520-0)
# Erik Gustaf Geijer

Erik Gustaf Geijer (12 de gener de 1783, Ransäter, Värmland - 23 d'abril de 1847) fou un escriptor, compositor i historiador suec. Geijer va ser membre de l'Acadèmia sueca i professor d'història des del 1817 a la Universitat d'Uppsala, on es va fer una estàtua per tal de commemorar-lo. Geijer va ser integrant de la Societat gòdica ("Götiska förbundet"); en el primer article del seu diarti, Iduna, es va publicar el seu famós problema "El viking", en el qual descrivia als vikings com homes heroics, amb una imatge semblant a la que tenen avui en dia, i va establir un punt d'inflexió en la rehabilitació de la cultura vikinga entre els suecs de la generació romàntica. Tot i que va adquirir la seva fama com a autor nacionalista, els punts de vista de Geijer van canviar durant la seva vida, i va començar a dedicar-se a les reformes socials i a inclinar-se pel liberalisme. El compositor i compatriota seu Kapfelmann, li va posar música a diferents poemes seus.

## Referències

* ↑ «Erik Gustaf Geijer». [Consulta: 10 agost 2009].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 406 (ISBN 84-239-4506-5)

## Enllaços externs

* Web de Geijer (anglès)
# Erik Meyer-Helmund

Erik Meyer-Helmund (Sant Petersburg, Rússia Imperial, 13 d'abril de 1861 - Berlín, 4 d'abril de 1932) fou un compositor i baríton russoalemany.
Va compondre un gran nombre de Lieder, la lletra dels quals també n'era autor, i va fer representar les òperes Margitta (Magdeburg, 1889), Der Liebeskampf (Dresden, 1892), Trischka (Riga, 1894), Lucullus (Riga, 1905), i Heines Traumbilder (1908).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 1393 (ISBN 84 239-4534-0)
# Ernest Dienegott Thomas

Ernest Dienegott Thomas (Pausa, Saxònia, 1792 – 1824) fou un cantant i compositor alemany.
Fou cantor de l'Església Reformada de Leipzig i publicà al voltant de 20 obres, especialment sonates per a piano, peces per a guitarra, i dues obres elementals per aquests dos instruments i pel cant amb el títol Musikalische Jugenfreund i Musikalische Gessellschafter für Taechter.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 646 (ISBN 84-239-4561-8)

## Enllaços externs

* Breu biografia (francès)
# Ernest Guiraud

Ernest Guiraud (Nova Orleans, 23 de juny de 1837 - París, 6 de maig de 1892) fou un compositor francès.
Era fill del músic Jean-Baptiste que li ensenyà les primeres nocions de l'art musical, i als quinze anys viatjà a Europa on ingressà en el Conservatori de París, on va tenir per mestres en Anton-François Marmontel, Barbereau i Jacques Fromental Halévy. El 1859 aconseguí el primer premi de Roma per la seva cantata Bajazet et le joueur de flûte. En retornar d'Itàlia es dedica preferentment a la composició dramàtica i estrenà una sèrie d'òperes còmiques que assoliren força èxit. El 1876 fou nomenat professor d'harmonia del Conservatori de París, on tingué entre altres alumnes a Alberto Williams, André Bloch, Hippolyte Mirande, Adolphe Marty, Alfred Bachelet, Georges Fragerolle i Anselme Vinée, el 1880 succeí a Léo Delibes en l'Acadèmia de Belles Arts.
Guiraud se situà des dels seus primers treballs simfònics entre els millors compositors de la nova escola francesa. La seva música era clara i elegant i la seva instrumentació plena de brillantor i colorit.

## Les millors composicions

* Sylvie: òpera, (1864)
* En prison: òpera (1869)
* Le Kobold: òpera (1870)
* Madame Turpulin: (1872)
* Gretna Green: ballet (1873)
* Piccolino: (1876)
* La galante aventure: (1882)
* Frédégonde: que va deixar inacabada i ho fou per (Camille Saint-Saëns)
* Suite: per a orquestra
* una Obertura:
* Capritx: per a violí i orquestra
* Melodies vocals:
* un excel·lent llibre Traité pratique d'instrumentation: (1895)

## Referències

* Tom nº. 27, pàg.296 de l'Enciclopèdia ESPASA (ISBN 84-239-4527-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa, vol. 70, pàg. 284. (ISBN-84-239-4570-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 811 (ISBN 84 239-4545-9 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida)
* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 82 (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 849 (ISBN 84-239-4524-3)
# Ernest Hutcheson

Ernest Hutcheson (Melbourne, 20 de juliol de 1871 - Nova York, 9 de febrer de 1951) fou un pianista, compositor i pedagog musical australià.
Va fer els seus estudis al Conservatori de Berlín i després efectuà, com a concertista de piano, nombrosos viatges en els que visità Anglaterra, Alemanya, Rússia i Amèrica. El 1916 va conèixer Mona Bates a Chautauqua i va ser el seu alumne i ajudant a la Juilliard School fins al 1920. El 1925 s'instal·là a Nova York on residí fins a la seva mort el 1951, i fou professor de piano de la Institut Peabody de Baltimore.
Entre les seves composicions figuren: Suite simfònica, Poema simfònic, estrenat a Berlín: Concert per a piano; una Simfonia; Concert per a violí, i altres moltes obres per a piano. També se li deu el tractat Elements of Technique.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 771. (ISBN 84-239-4528-6)
# Ernest van Dyck

Ernest van Dyck (Anvers, 2 d'abril, 1861 - Berlaar voltants d'Anvers, 31 d'agost de 1923) fou un cantant d'òpera belga.
El seu èxit definitiu el tingué a Bayreuth amb Parsifal, la part de protagonista de la qual havia estudiat amb Félix Mottl. Considerat des de llavors com un dels millors artistes de l'època, actuà en els principals teatres d'Europa, figurant molts anys com a primer tenor del teatre de la Gran Òpera de París. Fou un dels cantants predilectes de Massenet, el qual li confià la part de Werther en estrenar-se l'òpera del mateix títol a Viena el 1892.
Encara que el seu repertori incloïa obres de tots els gèneres, on conquistà els aplaudiments més entusiastes fou en els rols on podia mostrar el seu fort temperament dramàtic i el seu complet domini dels efectes escènics. Conseqüència d'això fou la ben cimentada fama que assolí com a intèrpret wagnerià. En aquest tenor de veu poderosa, de magnífica dicció i gran figura tingueren Loge, Sigmund, Parsifal, Tristany, Sigfried, Tannhäuser i Lohengrin un admirable i celebrat intèrpret que rivalitzava amb els millors artistes de l'anomenada escola de Bayreuth.
Des de 1888 fins a 1898 actuà sense interrupció en el Teatre de l'Òpera de Viena, i diverses temporades en els de Nova York i Chicago.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 631 (ISBN 84-239-4574-X)
# Ernst Christoph Dressler

Ernst Christoph Dressler (Greußen, Turíngia, 13 d'agost de 1734 – Kassel, 6 d'abril de 1779) fou un compositor, tenor i teòric musical. Estudià a les universitats de Halle, Jena i Leipzig, i en aquesta última capital educà la seva veu i aprengué a tocar el violí. Després passà a Bayreuth, on perfeccionà sota la direcció del cèlebre Turgotti, ingressant poc temps després en la capella del marcgravi, amb el doble títol de secretari particular i mestre de música. Desenvolupà les mateixes funcions en la cort del duc de Gotha (1763), i en la del príncep de Fürstenberg (1767), i, finalment, es contractà en el teatre de l'Òpera de Cassel, treballant allà fins a la seva mort. Publicà diverses col·leccions de cants populars, i escriví les obres següents:
* Fragmente einiger Gedanken des musikalischen Zuschauers, die bessere Aufnahme der Musik in Deutschland betreffen (Gotha, 1767),
* Gedanken über die Vorstellung der Alcest (Frankfurt del Main i Leipzig, 1774) i Theaterschule für die Deutschen das erusthafte Singschauspiel betreffend (Hannover i Cassel, 1777).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part pàg. 2213 ISBN 84-239-4581-2
# Ernst Eduard Taubert

Ernst Eduard Taubert (Regenwalde, Pomerània, 25 de setembre de 1838 - Berlín, 14 de juliol de 1934) fou un compositor i crític musical alemany.
Ensems que estudiava teologia fou deixeble d'Albert Dietrich i després de Friedrich Kiel, acabant per dedicar-se completament a la música. Establert a Berlín, fou professor del Conservatori Stern, on entre altres alumnes tingué en Hans von Vignau i, crític musical de la Post.
Entre les seves composicions figuren:
* un quartet per a instruments d'arc.
* Fest-Psalm, per a cor, orgue i orquestra.
* lieder, sobre texts de Goethe.
* Peces per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 59, pàg. 887 (ISBN 84-239-4559-6)
# Henning Jensen

Henning Jensen (Nørresundby, 17 d'agost de 1949 - Aalborg, 4 de desembre de 2017) fou un futbolista danès de la dècada de 1970.
Fou 21 cops internacional amb la selecció de Dinamarca.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Borussia M'gladbach, Reial Madrid i AFC Ajax.

## Referències

* ↑ Danish national team profile Arxivat 2012-10-09 a Wayback Machine. (danès)
* ↑ Henning Jensen Fitxa a Fussballdaten
* ↑ «Gladbach trauert um Henning Jensen». kicker.de. [Consulta: 5 desembre 2017].
* ↑ «Henning Jensen». worldfootball.net. [Consulta: 17 febrer 2012].
# Ernst Pasqué

Ernst Pasqué (Colònia, 3 de setembre de 1821 - Alsbach, 20 de març de 1892) fou un cantant d'òpera (baríton), alemany; director d'òpera, director de teatre, escriptor i llibretista.
Va fer els primers estudis en el Conservatori de París, i el 1844 debutà com a baríton a Magúncia, sent nomenat el 1872 director del teatre de l'Òpera bde Darmstadt.
A mes d'un gran nombre de novel·les, llibres d'òpera i altres obres, va escriure: Geschichte des Theaters zu Darmstadt, 1559 - 1710 (1852), Frankfürter Musik und Theattergeschichte (1872), Aus der Töne Welt (1878), Musikal Statistik des Hoftheaters zu Darmstadt, i Abt Vogler (1884).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 591. (ISBN 84-239-4542-1)
# Ernst Schiever

Ernst Schiever (Hannover, Alemanya, 1844 - 1915) fou un violinista alemany.
Fou deixeble de Joachim i va pertànyer al Quartet Müller fins que aquest es dissolgué el 1869, passant llavors al quartet Joachim. Fundà i dirigí ensems, recolzat pel comte Hochberg, el Quartet Gräflich Hochberg. Restà al front de l'Orquestra Richter durant molts anys. També dirigí el quartet que portava el seu nom.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1142 (ISBN 84-239-4579-0)
# Escola de Barbiana

L'Escola de Barbiana és una escola experimental fundada i dirigida per Lorenzo Milani del 1954 al 1967 al poblat de Barbiana dins el municipi de Vicchio perdut entre les muntanyes del Mugello, a 45 km de Florència.
Aquesta experiència educativa innovadora provocà un agre debat sobre la innovació pedagògica a la dècada de 1960. Principalment arran de la publicació de Carta a una mestra d'escola, que va iniciar un forta polèmica sobre l'escola obligatòria de l'època. Aquest llibre fou redactat col·lectivament per vuit antics alumnes de Barbiana sota la direcció (però sense la intervenció directa) de Milani.

## Bibliografia

* Carta a una mestra. [Per] alumnes de l'escola de Barbiana. Vic: Eumo, 2017. 160 p. (Textos pedagògics). Edició original: 1967. ISBN 978-84-9766-597-1

## Referències

* ↑ «Membres de Rosa Sensat visiten l'escola de Barbiana a la Toscana». Associació de Mestres Rosa Sensat, 23-04-2012. Arxivat de l'original el 2012-06-22. [Consulta: 14 desembre 2015].
* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 60.
* ↑ «Carta a una mestra». Educat. Revista de psicopedagogia. [Consulta: 14 desembre 2015].
* ↑ «Carta a una mestra». [Consulta: 15 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Web de l'escola
* Web de la fundació
# Escriptura Vinča

L'escriptura Vinča, també anomenada alfabet Vinčonečio o escriptura europea antiga, és el nom donat a un tipus de marques trobades en una sèrie d'objectes prehistòrics trobats al sud-est nord d'Europa. Alguns consideren les marques com un sistema d'escriptura, atribuïble a la cultura de Vinča, que habità la regió cap a 6000-4000 ae. Altres dubten que les marques representen una escriptura, per la brevetat de les inscripcions i l'escassetat de símbols repetits.

## Descobriment de les inscripcions

El 1875, les excavacions arqueològiques de Zsófia Torma (1840-1899) a Turdas, prop d'Orastie a Transsilvània (actual Romania), descobriren un grup d'objectes amb inscripcions de símbols desconeguts. Objectes semblants es trobaren durant les excavacions de 1908 a Vinča, un suburbi de la ciutat sèrbia de Belgrad, a 120 km de Turdas. Més tard, aparegueren objectes a Banjica, també a Belgrad. S'ha anomenat aquesta cultura de Vinca, i les inscripcions, escriptura Vinca-Turdas.
El descobriment de les tauletes de Tărtăria a Romania per Nicolae Vlassa al 1961 iniciaren la controvèrsia. Vlassa considerava les inscripcions pictogrames, i la datació per carboni dels objectes cap al 4000 ae les convertia en el primer sistema d'escriptura.
Com a dada, han aparegut molts més fragments amb inscripcions semblants en diverses excavacions arqueològiques, principalment a Grècia (tauleta de Dispili), Bulgària (tauletes de Gradeshnitsa), Macedònia del Nord, Romania (tauletes de Tărtăria), est d'Hongria, Moldàvia, sud d'Ucraïna i altres indrets de l'antiga Iugoslàvia.

## Vegeu també

* Escriptura.

## Referències

* Gimbutas, Marija: The Gods and Goddesses of Old Europe 7000 - 3500 BC, Mythos, Legends and Cult Images. 1974.
* Griffen, Toby D.: Deciphering the Vinca Script. , 2005.
* Pešić, Radivoje: The Vincha Script. ISBN 86-7540-006-3.
* Pešić, Radivoje: “On the Scent of Slavic Autochthony in the Balkans”, en Macedonian Review 19, núm. 2-3 (115-116). 1989.
* Winn, Milton McChesney: The signs of the Vinča Culture : an internal analysis : their role, chronology and independence from Mesopotàmia. 1973.
* Winn, Shan M. M.: Pre-writing in Southeastern Europe: the sign system of the Vinča culture, ca. 4000 BC. 1981.

## Enllaços externs

* Arxiv.org (The Number System of the Old European Script - Eric Lewin Altschuler).
* Omniglot.com (símbols vincha).
* Prehistory.it (The Old European Script: Further evidence - Shan M. M. Winn)
* Proel.org (article sobre l'escriptura tartaria).
# Escut d'Abella de la Conca

L'escut oficial del municipi d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sable, una abella volant d'or. Per timbre, una corona de baró.
L'abella és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom de la població segons l'etimologia popular. Els esmalts, or i sable, són els de les armes dels Abella, senyors de la baronia d'Abella, el centre de la qual era el castell de la vila, documentat des del segle x.

## Història

Va ser aprovat el 21 de juny de 1984 i publicat en el DOGC l'1 d'agost del mateix any amb el número 457, substituint l'escut antic, que es diferenciava en el fet que el camper era de gules, en comptes de sable, i no tenia corona, cosa que comporta canvis de concepte pel valor simbòlic dels esmalts. El blasonament antic era, doncs, en camp de gules, una abella d'or.
Amb el canvi, el nou escut adoptava el suport caironat, que seria a partir del 1987 el propi dels escuts municipals, d'acord amb la normativa de símbols catalans aprovada aquell any. El d'Abella de la Conca fou dels primers escuts adaptats al nou model, amb el qual ja es treballava en els estaments oficials, però que encara no tenia plena validesa, el 1984.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà

## Referències

* ↑ «DECRET 206/1984, de 21 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Abella de la Conca per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 457. Generalitat de Catalunya, 01-08-1984. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 de Fluvià, Armand «Conèixer la nostra heràldica». Sàpiens, 123, 11-2012, pàg. 6.
* ↑ [BASSA i ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.]