OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hypostomus latifrons

Hypostomus latifrons és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Paraguai.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 1986. Revision de Hypostomus boulengeri (Eigenmann & Kennedy), et deux espèces nouvelles de poissons-chats du Paraguay (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Rev. Suisse Zool. v. 93 (núm. 4): 979-1007.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hypostomus levis

Hypostomus levis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Madeira.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Pearson, N. E. 1924. The fishes of the eastern slope of the Andes. I. The fishes of the Rio Beni basin, Bolivia, collected by the Mulford expedition. Ind. Univ. Studies v. 11 (núm. 64): 1-83, Pls. 1-12.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eugène Rolland

Eugène Rolland (Metz, Mosel·la, 21 de març de 1846 - París, Illa de França, 24 de juny de 1909) fou un folklorista francès.
Els primers estudis s'ocuparen de l'economia política; però després es dedicà amb singular entusiasme a l'estudi del folklore de França, corregent diverses regions a la recerca d'antigues llegendes. El 1877, junt amb Henri Gaidoz, fundà la revista titulada Melusina (en francès Mélusine) col·lecció de tradicions populars, que de moment no tingué gaire èxit i deixà de publicar-se, però el 1884 tornà a reaparèixer amb nou alè. Fou també un dels fundadors del Folklore français, i publica les obres següents:
* Faune populaire de la France.
* Noms vulgaires, dictions, proverbes, contes et superstitions, (6 volums, París, 1876-83).
* Vocabulaire du patois messin, 1877.
* Dévinelles ou énigmes populaires de la France, (París, 1877).
* Rimes et jeux de l'enfance, París, 1883).
* Recueil de chansons populaires, (6 volums, París, 1883-90).
* Flore populaire ou Histoire naturelle des plantes dans leurs rapports avec la linguistique et la folklore, (6 volums, París, 1896-1906).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1442 (ISBN 84-239-4551-0)
# Apistogramma macmasteri

Apistogramma macmasteri és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* 1 2 «Apistogramma macmasteri» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Kullander, S. O. 1979. Species of Apistogramma (Teleostei, Cichlidae) from the Orinoco drainage basin, South America, with descriptions of four new species. Zool. Scripta v. 8 (núm. 1): 69-79.
# Carles Riera i Fonts

Carles Riera i Fonts (Moià, 14 de maig de 1959) és un lingüista i prevere català, especialitzat en llenguatge científic.

## Biografia

És doctor en filologia catalana, llicenciat en farmàcia i té la carrera de teologia. Ha exercit de professor de llengua catalana des del 1975 fins avui i de català científic des de 1987. Actualment és professor de la Facultat de Ciències de la Comunicació i Relacions Internacionals Blanquerna i de la Facultat de Salut Blanquerna, ambdues a la Fundació Blanquerna de la Universitat Ramon Llull.
És coautor, amb Joan Martín i M. Antònia Julià, del Diccionari de palinologia (2003) i, amb C. Garrido, del Manual de galego científico (2000). És editor, juntament amb J. Vallès, de Pompeu Fabra, Pius Font i Quer i Miquel de Garganta. Un epistolari fonamental per a la lexicografia científica catalana (1928-1953) (1991). Ha publicat articles sobre llengua i història en butlletí del Col·legi de Doctors i Llicenciats en Filosofia i Lletres i en Ciències, Serra d'Or, Llengua Nacional, Acta Botanica Barcinonensia, Zeitschrift für Katalanistik, Terminàlia, entre altres publicacions. Avui treballa en un estudi sobre el lèxic de les ciències de la salut.

## Publicacions

* Manual de català científic. Orientacions lingüístiques. Claret, Barcelona (1992 i 1993)
* Caracterització de l'idiolecte d'un parlant de Moià. Claret, Barcelona (1993) (tesi de llicenciatura)
* El llenguatge científic català. Antecedents i actualitat. Barcanova, Barcelona 1994
* Curs de lèxic científic. 1. Teoria. Claret, Barcelona (1998)
* El lèxic científic català de la botànica. Claret, Barcelona 2000 (tesi doctoral)
* Manual de redacció científica. Claret, Barcelona (2005)
* Manual de traducció de textos científics de l'anglès al català. Claret, Barcelona (2014)
* "Medicaments: noms comercials o de marca Arxivat 2018-04-16 a Wayback Machine.", dins Terminàlia, núm. 16 (desembre 2017)
* Aspectes sintàctics i estilístics de la llengua catalana. Claret, Barcelona (2019) - ISBN 9788491362067
* Déu a prop. Claret, Barcelona (2019)
* Història natural. Claret, Barcelona (2019)
* El parlar de l'Alta Segarra. Claret, Barcelona (2021) - ISBN 978-84-9136-397-2

## Referències

* 1 2 «Carles Riera i Fonts». Editorial Claret. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 1r novembre 2015].
* 1 2 3 «Carles Riera i Fonts». Blanquerna. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 1r novembre 2015].
# Habitatge al carrer de la Séquia, 14 (Amer)

L'Habitatge al carrer de la Séquia, 14 és una obra d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. L'edifici està ubicat al costat dret del carrer Séquia.
La planta baixa consta de quatre obertures, com són el portal rectangular d'accés i tres finestres rectangulars. Les quatre obertures recollen les mateixes característiques, ja que estan equipades amb llinda monolítica i muntants de pedra, ben treballats i escairats.
El primer i segon pis han estat resolts partint del mateix esquema formal, que consisteix en l'aplicació de quatre obertures per pis. En la part central, trobem dues obertures rectangulars equipades amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats, les quals són projectades com a balconades amb les seves respectives baranes de ferro forjat. Unes baranes, per cert, que sobresurten molt poc respecte el pla horitzontal de la façana. Simultàniament aquestes dues balconades es troben flanquejades per dues obertures quadrangulars - una per banda- dotades de llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat. L'únic tret que diferencia els dos pisos és la mida sensiblament major de les obertures del primer en comparació amb les del segon pis les quals són més petites, així com pel fet que les dues obertures dels extrems del primer pis estan dotades d'ampit mentre que les del segon pis no n'inclouen.
Remarcar a mode d'apunt, les diferències de materials existents entre els dos sectors. I és que les llindes i muntants de les obertures de la planta baixa estan compostes per pedra nomolítica o pedra calcària de Girona. Mentre que les llindes, muntants i ampits de les obertures del primer i segon pis, es decanten per una altra modalitat molt més diferent, i més volàtil, com és la pedra sorrenca.
A simple vista es pot observar que l'edifici ha set objecte d'unes obres importants de restauració i rehabilitació entre finals del segle passat i inicis del segle xxi, aproximadament.
Remarcar que la fitxa original del Servei de Patrimoni núm. 26.492, és una fitxa confusa per dos motius: per una banda, no descriu l'immoble sinó que tan sols l'esmenta de pasada i la poca descripció la concentra en exaltar el portal d'accés rectangular i la finestra de l'extrem esquerre del primer pis, simplement perquè ambdues obertures disposen de llinda, muntants i ampit de pedra treaballat. Mentre que per l'altra denomina a l'immoble com a "c/ Séquia, 10". Immediatament ens vam posar en contacta amb l'erudit local Joan López Grau (Arxiu Fotogràfic d'Amer), el qual no va saber proporcionar-nos un nom més adient per l'immoble així que vam decidir denominar-lo segons l'emplaçament físic que ocupa és a dir "Habitatge al carrer Séquia, 14".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Habitatge al carrer de la Séquia, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Escut de Toixa

L'escut de Toixa és un símbol representatiu oficial de Toixa municipi del País Valencià a la comarca dels Serrans. Té el següent blasonament:
| « | Escut truncat [en realitat, partit]. Primer, d'or, una àguila amb les ales esteses [i bicèfala] de sable (Xèrica). Segon, losanjat d'atzur –carregat d'escudets d'or–, i d'or. | » |

## Història

L'escut fou aprovat pel Decret núm. 463/1962, de 1er de març, publicat al BOE núm. 59, de 9 de març de 1962.
Als anys 60, l'Ajuntament va realitzar un projecte d'escut municipal amb la següent descripció:
| « | En camper d'or, un àguila amb les ales esteses de sable (..) carregada amb un escudet (..) que es, en camper d'or, quatre pals de gules (..). I el tot va rematat per la corona de Senyor, consistent en un ample cercle d'or esmaltat, amb pedres precioses, envoltat d'un enfilall de perles en banda. (..) L'àguila va becada al natural, linguada de gules, urpada al natural. | » |
Aquest escut era una barreja de les armories dels Pallàs, àguila amb les ales esteses carregada d'un escudet d'or amb dos pals d'atzur; i dels Xèrica, d'or quatre pals de gules o armories del Rei Jaume I, pare de Jaume de Xèrica, primer senyor de Toixa. Els Xèrica foren senyors de Toixa des de la conquesta cristiana fins 1380, en què passà a Ramon de Vilanova. El seu net, també Ramon de Vilanova, es casà amb Elvira Pallàs.
Aquesta proposta d'escut fou criticada per la Reial Acadèmia de la Història pel seu paregut amb l'emblema dels EUA i proposà canviar les armories dels Xèrica per les dels Vilanova i disposar aquestes últimes dins d'una segona partició en comptes d'anar-hi dins d'un escudet. El Consell de Ministres aprovà aquest nou escut el 23 de febrer de 1962, que fou definitivament aprovat l'1 de març:
| « | Escut truncat. Primer, d'or, una àguila amb les ales esteses de sable (Xèrica). Segon, losanjat d'atzur –carregat d'escudets d'or–, i d'or. | » |
L'Ajuntament però, utilitza un escut amb algunes diferències respecte del blasonament oficial: utilitza un escut partit, això és, dividit en sentit vertical, en comptes d'anar truncat o dividit horitzontalment; va ornamentat amb llambrequins i porta una corona de cavaller amb tres perles en comptes de la corona de senyor del projecte.
* Projecte d'escut elaborat per l'Ajuntament.
* Escut segons el BOE.
* Escut utilitzat finalment per l'Ajuntament..

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes dels Serrans.

## Referències

* ↑ «Decreto 463/1962, de 1 de marzo, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Tuéjar, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 59, 09-03-1962, pàg. 3.307 [Consulta: 1r novembre 2017].
* ↑ «"Proyecto de Escudo Heráldico municipal para el Ayuntamiento de Tuéjar"». "Tuejar. Fiestas mayores en honor de la Inmaculada", 1980.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Toixa – L'escut Arxivat 2009-10-03 a Wayback Machine. (castellà)
# John Taverner

John Taverner fou un organista i compositor anglès que va viure en la primera meitat del segle xvi.
Acusat de professar les doctrines protestants, en els primers temps d'aquesta, fou empresonat en un subterrani, en el que hi va romandre molt de temps. Després fou organista de Boston (Lincolnshire) i corista a Oxford.
De Taverner se'n conserven nombroses misses manuscrites en l'Escola de Música d'Oxford, havent-se publicat solament el motet Dum transisset, a 5 veus; l'antífona O splendor gloriae i el canon O Michael. També es troba música manuscrita seva en el Museu Britànic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 949 (ISBN 84-239-4559-6)
# Capella de Sant Bernat de Menthon

La capella de Sant Bernat de Menthon o d'Aosta és un monument del municipi de Montseny (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Dedicada al patró dels excursionistes i muntanyencs, és un edifici religiós d'una sola nau situat a 850 metres d'altitud. Fou beneïda el 15 de juny de 1952. La façana té una porta d'arc de mig punt, un ull de bou al damunt i un campanar d'espadanya amb dues obertures d'arc de mig punt per a les campanes. Corona el campanar un cos piramidal. Hi ha un pòrtic amb coberta recolzada a la façana i sobre columnes. Té un absis circular i a les parets laterals hi ha finestres petites perquè entri la llum. És un edifici de dimensions reduïdes.
A dins de la capella, uns vitralls ornen les finestres i són dedicats a sant Antoni Maria Claret, sant Segimon, beat Mir de Tagamanent i sant Miquel dels Sants tots ells vinculats al Montseny. En els de l'absis hi són representats sant Delmir i la Mare de Déu del Pilar patronímics del matrimoni que feu construir la capella.
Una escultura de sant Bernat d'Aosta presideix l'ermita. És obra de l'escultor Joaquim Ros i Bofarull. A tocar de la boca de l'absis hi ha una imatge de talla de la Mare de Déu de la Pau.
Es construí un nou altar reliquiari, obra d'Alfons Serrahima, que fou consagrat el 15 de juny de 1964 pel prebost de la Congregació Hospitalera del Gran Sant Bernat, que hi diposità una relíquia de sant Bernat.

## Història

Uns tres quilòmetres més amunt de Sant Martí del Montseny, hi ha l'hotel de Sant Bernat de Menthon, al costat mateix d'aquesta capella neoromànica dedicada a sant Bernat de Menthon, obra de l'arquitecte Josep Maria Ros i Vila, construïda vers 1952 per Delmir de Caralt i Puig.

## Bibliografia

* Caralt. Delmir de. " L'ermita de Sant Bernat del Montseny", dins Monografies del Montseny núm. 3, 1988, pàgines 51-60
* Ribot, Pere. El Montseny. Barcelona: Destino, 1975, p. 250 - 253.

## Referències

* 1 2 «Capella de Sant Bernat de Menthon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2013].
* ↑ Ribot, Pere. El Montseny. Barcelona: Destino, 1975, p. 250 - 253.
* ↑ «Goigs a sant Bernat de Menthon de la capella del Montseny». [Consulta: 2015].
# Caraga

Caraga és una regió de les Filipines, designada com a Regió XIII, situada a la part nord-oriental de l'illa de Mindanao. És la regió més nova de les Filipines, creada pel Decret de la República núm. 7901, el 25 de febrer de 1995. Consta de quatre províncies: Agusan del Nord, Agusan del Sud, Surigao del Nord i Surigao del Sud, a més de la ciutat independent de Butuan, que és la capital regional.
La superfície de la regió és de 21.471 km². Segons el cens de 2007, té una població de 2.298.035 habitants, amb què era la segona menys poblada de les 17 regions del país.

## Províncies i ciutats independents

La regió de Caraga està composta per 4 províncies i 1 ciutat independent:
| Província/Ciutat | Capital | Població (2007) | Àrea (km²) | Densitat de població (per km²) |
| Prov. d'Agusan del Nord | Cabadbaran | 314.027 | 2.730,2 | 115,0 |
| Prov. d'Agusan del Sud | Prosperidad | 609.447 | 9.989,5 | 61,0 |
| Prov. de Surigao del Nord | Surigao | 530.281 | 3.009,3 | 176,2 |
| Prov. de Surigao del Sud | Tandag | 545.902 | 4.925,2 | 110,8 |
| Ciutat de Butuan | — | 298.378 | 816,6 | 365,4 |
| Caraga | Butuan | 2.298.035 | 21.470,8 | 107,0 |
Tot i que Butuan és sovint agrupada dins de la província d'Agusan del Nord amb finalitats estadístiques per l'Oficina Nacional d'Estadística, com a ciutat altament urbanitzada és administrativament independent de la província.

## Referències

* ↑ «Department of Budget and Management», 18-07-2011. Arxivat de l'original el 2011-07-18. [Consulta: 30 desembre 2017].
# Careproctus aciculipunctatus

Careproctus aciculipunctatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* La femella fa 21 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu fins als 4.100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic nord-oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P. & N. V. Chernova, 1997. Two new liparid fish species (Liparidae, Scorpaeniformes) from abyssal depths of the eastern North Atlantic. Voprosy Ikhtiologii v. 37 (núm. 4): 437-443.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Careproctus cyclocephalus

Careproctus cyclocephalus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 29 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 235 i 1.140 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: Abashiri (el Japó).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kido, K., 1983. New and rare liparidid species from the Okhotsk and Bering seas and their adjacent waters. Japanese Journal of Ichthyology v. 29 (núm. 4): 374-384.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Fedorov, V.V., I.A. Chereshnev, M.V. Nazarkin, A.V. Shestakov i V.V. Volobuev, 2003. Catalog of marine and freswater fishes of the northern part of the Sea of Okhotsk. Vladivostok: Dalnauka, 2003. 204 p.
* ↑ Nesin, A.V. i A.M. Orlov, 2001. New data on the biology of the snailfish Careproctus cf. cyclocephalus (Liparidae, Scorpaeniformes) from the Pacific waters off the northern Kuril Islands. J. Ichthyol. 41(9): 739-745.

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB