OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut i bandera de Planes

L'escut i la bandera de Planes són els símbols representatius oficials de Planes, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric, truncat. Al primer quarter, en camp d'or, dos llops passants de sable, posats en pal; bordura de gules amb vuit veneres i vuit esses d'or alternades. Al segon quarter, en camper d'or, quatre pals de gules ressaltats d'un castell d'argent. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera de Planes té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3; en camper d'or quatre pals [en realitat, franges] de gules, i al centre l'escut municipal. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Reial Decret 2644/1979, de 5 d'octubre de 1979, publicat al BOE núm. 277, de 19 de novembre de 1979. Posteriorment va ser modificat per Resolució de 23 de desembre de 1992, del conseller d'Administració Pública, publicada al DOGV núm. 1.957, de 4 de febrer de 1993, modificant el segon quarter: abans atzur, ara amb el senyal reial) i canviant la corona tancada del timbre per una corona oberta.
A la primera partició hi apareixen les armes dels ducs de Maqueda, antics barons de Planes. A sota, els quatre pals del senyal del Regne de València, ja que la baronia va pertànyer durant un temps a la Corona, i el castell de la vila, record de l'antiga fortalesa, seu de la baronia.
La bandera fou aprovada per Resolució de 28 de desembre de 1992, publicada al DOGV núm. 1.957, de 4 de febrer de 1993.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 23 de desembre de 1992, del Conseller d'Administració Pública, per la qual modifica l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament de Planes (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 1.957, 04-02-1993, pàg. 1.231 [Consulta: 9 juliol 2020].
* 1 2 «Resolució de 28 de desembre de 1992, del Conseller d'Administració Pública, per la qual aprova la bandera municipal de l'Ajuntament de Planes (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 1.957, 04-02-1993, pàg. 1.232 [Consulta: 6 novembre 2020].
* ↑ «Real Decreto 2644/1979, de 5 de octubre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Planes, de la provincia de Alicante, para adoptar su escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, núm. 277, 19-11-1979, pàg. 26.724 [Consulta: 9 juliol 2020].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 184 i 294. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 12 setembre 2015].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut i bandera de Ròtova

L'escut i la bandera de Ròtova són els símbols representatius oficials de Ròtova, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor.

## Escut heràldic

L'escut de Ròtova té el següent blasonament:
| « | Truncat i mig partit. El camper superior, ocupat pels pals d'Aragó (..), i els dos quarters inferiors que formen el mig partit, el de la dreta (..), en camper d'argent, un anyell pasqual de gules; i el de l'esquerra (..), en camper d'or, una fulla gran de figuera esmaltada de sinople. El tot coronat amb la Corona Reial Aragonesa, que és la mateixa de Castella però sense les diademes que la tanquen. Adornat amb dues palmes, enllaçades per una cinta amb la llegenda: “Ajuntament de Ròtova”. | » |

## Bandera

La bandera de Ròtova té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Per meitat vertical. A la primera meitat, un Agnus Dei de gules en camper d'argent. En la segona meitat, en camper d'or una fulla de figuera de sinople. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Decret de 3 d'abril de 1956, publicat en el BOE núm. 103 de 12 d'abril. Aquest Decret establia que l'escut havia de quedar ordenat «en la forma indicada per la Reial Acadèmia de la Història».
A l'informe oficial de la RAH, a càrrec de Vicente Castañeda, s'establia un blasonament diferent al presentat per l'Ajuntament. Aquest proposava un escut en cairó, recolzat en l'angle inferior en un capel abacial, i pretenia que, segons Castañeda, figuressin la majoria dels blasons i insígnies dels antics senyors i representacions de la flora i fauna o paisatges. Així, per exemple, hi figurava, al francquarter, sobre un fons blau una alqueria àrab sobre abundosa gespa; i al quarter superior esquerra, un margalló amb dos anyells que descansaven a la seua ombra, en camper d'or. Castañeda, finalment, simplificà la proposta.
Els Quatre Pals en record a Jaume I; l'anyell pasqual de gules en camper d'argent són les armories del llinatge català de Guillem Company; la fulla de figuera és la insígnia de Guillem de la Figuera.
La bandera fou aprovada per Resolució de 22 de juny de 2009, publicada en el DOGV núm. 6051 de 7 de juliol de 2009.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.

## Referències

* 1 2 «Decreto de 3 de abril de 1956 por el que se autoriza al Ayuntamiento de Ròtova (València) para crear su escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 103, 12-04-1956, pàg. 2.400.
* ↑ «Resolució de 22 de juny de 2009, del vicepresident primer, conseller de Presidència, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Ròtova (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 6.051, 07-07-2009, pàg. 27.047.
* 1 2 Castañeda, Vicente «Informes oficiales: Escudo del Ayuntamiento de Rótova (Valencia)». Boletín de la Real Academia de la Historia, 143-quadern I, 1958, pàg. 124-125. ISSN: 0034-0626.
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019 [Consulta: 10 octubre 2020].
# Escut i bandera de Sacanyet

L'escut i la bandera de Sacanyet són els símbols representatius de Sacanyet, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Palància.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Sacanyet té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'or, una alzina de sinople, acostada de dues creus gregues flordelisades de gules. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Sacanyet té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Tercejada en alt. El primer terç, a l'asta, de gules. El segon o central, d'or. El tercer, al batent, de sinople. L'escut municipal al centre. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 12 de juliol de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.077, de 3 de setembre de 2001.
L'alzina és el senyal tradicional del poble des del segle xix. Les creus recorden la pertinença del poble a la comanda de Begís, de l'orde de Calatrava. De fet, Sacanyet va pertànyer al terme de Begís fins al 1842.
La bandera fou aprovada per Resolució de 20 de febrer de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.220, de 3 d'abril de 2002.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 201 i 300 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 20 de febrer de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Sacañet (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.220, 03-04-2002, pàg. 8.790 [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Resolució de 12 de juliol de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Sacañet (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.077, 03-09-2001, pàg. 19.760 [Consulta: 24 juliol 2016].
# Escut i bandera de Vilanova de Viver

L'escut i la bandera de Vilanova de Viver són els símbols representatius de Vilanova de Viver, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Vilanova de Viver té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, de sinople, un poble d'argent, aclarit i maçonat de sable. Al segon quarter, en camp d'argent, una corona radial del seu color. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera de Vilanova de Viver

La bandera oficial de Vilanova de Viver té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida per meitat en baix. A la primera meitat, junt a l'asta, de sinople una corona radial del seu color. A la segona meitat, al vol, de sinople un poble d'argent, aclarit i maçonat de sable. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 14 de juny de 2001, del conseller de Justícia i Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 4.053, de 30 de juliol de 2001.
El poble o vila i la corona reial són senyals parlants referits al topònim tradicional de la localitat, anomenada, en castellà, Villanueva de la Reina fins al 27 de juny de 1916, en què es canvià per Villanueva de Viver per a diferenciar-lo del municipi homònim de la província de Jaén.
La bandera s'aprovà per Resolució de 31 de juliol de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOCV núm. 4.320, de 23 d'agost de 2002.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Millars.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 244 i 310 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 31 de juliol de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Villanueva de Viver (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.320, 23-08-2002, pàg. 22.263 [Consulta: 22 juny 2016].
* ↑ «Resolució de 14 de juny de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Villanueva de Viver (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.053, 30-07-2001, pàg. 17.071-17.072 [Consulta: 22 juny 2016].
# Escut i bandera de Xulilla

L'escut i la bandera de Xulilla són els símbols representatius oficials de Xulilla, municipi del País Valencià, a la comarca dels Serrans.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Xulilla té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable, somada d'un braç armat d'argent, empunyant una espasa nua del mateix metall i acostada de dues claus d'argent posades en pal. En punta, un arc armat d'argent amb una fletxa parada. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Xulilla té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig, al centre una torre groga, maçonada i aclarida de sable, sumada d'un braç armat, de plata o gris perla, empunyant una espasa nua del mateix color i acostada per dues claus de plata posades en pal. Sota la torre un arc armat de plata o gris perla amb fletxa parada. | » |

## Història

L'escut fou rehabilitat per Resolució de 20 de febrer de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 5.220-segon fascicle, de 16 de març de 2006.
Es tracta de l'escut utilitzat tradicionalment per la vila, d'ús immemorial, amb la torre segurament referida al seu castell, l'element més característic de la població i seu d'una baronia des del segle xiii. Els elements militars representats (el braç armat, l'arc amb la fletxa) i les claus possiblement al·ludeixen a la seva posició estratègica, fronterera amb el Regne de Castella, que l'han fet escenari de diverses batalles durant la història.
La bandera fou aprovada per Resolució d'1 d'abril de 2019, de la Presidència de la Generalitat, publicada al DOGV núm. 8.530, de 16 d'abril de 2019.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Galeria d'imatges

* Escut estret d'«Atlante español» (Espinalt, 1784).
* Escut estret de «Trofeo heroico» (Piferrer, 1860).

## Referències

* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 100 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ «Resolució d'1 d'abril de 2019, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Chulilla» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8.530, 16-04-2019, pàg. 18696 [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ «Resolució de 20 de febrer de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut de l'Ajuntament de Chulilla (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.220-II, 16-03-2006 [Consulta: 31 octubre 2020].
# Escut i bandera de l'Alt Empordà

L'escut oficial de l'Alt Empordà té el següent blasonament: Escut caironat: faixat d'or i de gules; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca. Va ser aprovat l'1 de setembre de 2008. El faixat d'or i de gules són les armes del comtat d'Empúries, el territori del qual (amb capital a Castelló d'Empúries) abraçava gran part de l'Alt Empordà. La bordura al·ludeix als quatre pals de l'escut de Catalunya.
La bandera oficial de l'Alt Empordà té el següent blasonament: Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, amb sis faixes alternades, tres de grogues i tres de vermelles; tot el conjunt emmarcat per una bordura de trenta-sis peces quadrades, grogues i vermelles. Va ser aprovada en el ple del Consell Comarcal de l'1 d'octubre de 2001, i publicat en el DOGC el 4 de gener de 2002.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ d'1 de setembre de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del Consell Comarcal de l'Alt Empordà.» ( PDF). DOGC núm. 3228. Generalitat de Catalunya, 01-09-2000. [Consulta: 19 juliol 2013].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de desembre de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera de la comarca de l'Alt Empordà.» ( PDF). DOGC núm. 3546. Generalitat de Catalunya, 10-12-2001. [Consulta: 19 juliol 2013].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà
# Iacopo Bussolari

Jacopo o Iacopo Bussolari (segle XIV) fou un religiós italià del de l'orde de Sant Agustí que es dedicà a la predicació distingint-se per la seva fogosa eloqüència.
Enviat pels seus superiors a Pavia el 1356 per a predicar la quaresma, ben aviat exercí gran influència vers el poble d'aquella ciutat. Monjo i patriota a la vegada, predicà contra la corrupció de costums i contra la covarda resignació d'aquells habitants, que semblaven disposats a acceptar el domini dels Visconti de Milà. Les seves prèdiques amotinaren al poble, i encapçalant-los (27 de maig de 1356) atacà els reductes del milanesos i els obligà a aixecar el setge de Pavia, continuant després les seves prèdiques reformistes i fent-se amo de la ciutat.
Els Beccaria que veien minvat el seu poder per la influència cada dia creixent de l'agustí i eren odiats pel poble a causa dels seus vicis i maldestres maniobres, no gosant a combatre-la cara a cara, intentaren assassinar-lo, però fracassats els seus intents criminals, el poble els foragità de la població. Llavors acudiren els Visconti els quals facilitaren tropes per a reconquerir la vila; tres mesos durà el setge fent-se prodigis de valor els assetjats al capdavant dels quals figurava Bussolari, que es multiplicava acudint als llocs de més gran perill per a refusar els atacs dels assaltants, fins que per a fi mancats de queviures i exhaustes les forces dels assetjats després de tant llarga resistència, hagueren de capitular (1359).
Joan Galeàs Visconti manà empresonar al valerós frare en el calabós d'un convent de Vercelli, on acabà els seus dies, el 1359, sense haver recobrat la llibertat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1541 ISBN 84-239-4509-X
* http://www.treccani.it/enciclopedia/iacopo-bussolari/

## Referències

* ↑ Romanoni, Fabio «"Come i Visconti asediaro Pavia". Assedi e operazioni militari intorno a Pavia dal 1356 al 1359, in "Reti Medievali- Rivista", VIII (2007).» (en italià). Reti Medievali.
# Carrer Pi i Margall (Figueres)

El Carrer Pi i Margall és un carrer del municipi de Figueres (Alt Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local. A més del carrer en el seu conjunt, també estan inventariats de manera particular alguns edificis del carrer.

## El conjunt del carrer

El conjunt del carrer està protegit com a bé cultural d'interès local. Està situat dintre l'eixample, aparegut abans de l'edificació del ferrocarril (fins al carrer de la Calçada dels Monjos) i l'ampliació propiciada per l'arribada del ferrocarril. S'hi observa un ús predominant d'habitatges unifamiliars amb jardí posterior i tallers. La persistència de traces arquitectòniques de l'edificació en el canvi de segle d'un eixample menor d'habitatges unifamiliars des de llevant del centre històric fins al ferrocarril. Les característiques compositives majoritàries i comunes consisteixen en l'homogeneïtat del front de parcel·la en la formació d'obertures verticals allargades disposades en eixos simètrics i regulars i en el tractament de la pell amb sòcols, encintats, motllures, pilastres, emmarcaments, mènsules, cornises i balustrades.

## Número 24

L'edifici del número 24 del carrer Pi i Margall forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici situat a la zona de l'eixample de la ciutat. És una casa entre mitgeres,amb planta baixa, pis i terrassa de cobriment. L'entrada central és amb arc escarser i dues finestres laterals amb arcs falsos esglaonats coberts per sortint d'obra i ceràmica suspeses sobre mènsules, tenen llindes esglaonades amb ornamentació ceràmica al timpà. El pis és amb dues finestres tripartides, entre les quals hi ha les inicials CB en ceràmica. La cornisa età interrompuda per un cos central sobre mènsules amb balustrada a manera de tribuna. La façana és de maó recoberta per arrebossat i als extrems té motllures verticals imitant un encoixinat.

## Can Roig

És un edifici cantoner situat a l'eixample de la ciutat. La façana al carrer Pi i Margall presenta una porta d'accés i dues finestres en la planta baixa i una finestra i un balcó en el primer pis. La façana de la calçada del Monjos té en la planta baixa 4 finestres i en el primer pis dues finestres amb un balcó al mig.

## Referències

* ↑ «Carrer Pi i Margall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
* ↑ «Número 24 del Carrer Pi i Margall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Apogon melas

Apogon melas és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Malàisia fins a les Moluques, les Illes Ryukyu i Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker, P. 1848. A contribution to the knowledge of the ichthyological fauna of Sumbawa. J. Indian Arch. & E. Asia v. 2 (núm. 9): 632-639.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Ferdinand Piloty (litògraf)

Ferdinand Piloty (Homburg (Saarland), 28 d'agost, 1786 - Múnic (Baviera), 8 de gener, 1844), va ser un litògraf alemany. Va ser el pare dels artistes de gènere Carl i Ferdinand Piloty.
Va ser deixeble successivament de Kelleshofen i de Carl von Mannlich, i aquest últim li va facilitar el seu ingrés a l'Acadèmia Reial. A Múnic va executar de 1805 a 1815, amb Johann Nepomuk Strixner, 432 litografies, segons dibuixos a mà, dels antics mestres; el 1815, juntament amb altres gravadors, va emprendre la reproducció de les obres mestres dels Museus de Múnic i Schleissheim, i des de 1836, en unió de Löhle, va treballar en una nova obra de reproduccions de quadres de museus, que el seu fill va continuar.

## Referències

* ↑ James Louis Garvin; Franklin Henry Hooper; Warren E. Cox (1929). The Encyclopædia Britannica. Vol. 17. Encyclopædia Britannica Company, Limited. p. 931.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 923. (ISBN 84-239-4544-8)
# Ferdinando Forino

Ferdinando Forino (Nàpols, 1837 - Roma, 6 de desembre de 1905) fou un músic, violoncel·lista i compositor italià, defensor del renaixement de la música instrumental a Itàlia. Va introduir l'escola napolitana del violoncel a Roma.
Després de realitzar diversos viatges artístics arreu d'Europa, ocupà el càrrec de professor de violoncel del Liceo Musicale di Santa Cecilia, de Roma, (1887), aquest càrrec l'ocupà ensems que era primer violoncel del Teatro Apollo. Tres anys abans (1884, ja l'havia cridat el director Tullio Ramacciotti per a fer diversos concerts de música de cambra a la Ciutat Eterna.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 25, pàg. 248-49, ISBN 84 239-4525-1
# Fernando Lizcano de la Rosa

Fernando Lizcano de la Rosa (Madrid, 12 de febrer de 1900 - Barcelona, 26 d'agost de 1936) va ser un militar espanyol.

## Biografia

Fill del coronel d'infanteria Fernando Lizcano Fernández, el 1916 va ingressar a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo. El 1921 va anar com a voluntari a la Legió Espanyola, i el 1922 va participar al desastre d'Annual, on fou ferit.
Va participar en la Guerra d'Àfrica, durant la qual va prendre part en nombroses accions militars al costat de la Legió, com les de Tizzi Azza i Sidi Mesaud (Melilla), que li van valer ser condecorat amb la Creu Llorejada de Sant Ferran i l'ascens a capità el 1926. Poc després fou nomenat ajudant de camp del general Millán Astray. Degut a les seves ferides el 1933 fou destinat al Regiment núm. 10 de Barcelona.
Des d'aquest destí va participar en la repressió dels fets del sis d'octubre i l'ocupació de la Generalitat. Va ser nomenat cap dels Mossos d'Esquadra des d'octubre de 1934 al febrer de 1936.
En esclatar la guerra civil es trobava destinat a Barcelona en situació de disponible. Llavors ostentava el rang de capità. En els plans dels colpistes, era previst que Lizcano de la Rosa tornés a ocupar la prefectura dels Mossos d'Esquadra una vegada s'haguessin fet amb el control de Barcelona. Pel matí del 19 de juliol es trobava en la Capitania general de la IV Divisió Orgànica, on va acordar amb el capità López Belda fer-se càrrec de l'edifici i dominar a tots aquells oficials fidels a la República. Un cop fracassat el cop va ser fet presoner i confinat al vaixell Uruguay. Fou jutjat en consell de guerra presidit pel general Manuel Cardenal Dominicis, i fou condemnat a mort. Fou afusellat el 26 d'agost de 1936 als fossats del Castell de Montjuïc.

## Vegeu també

* Cop d'estat del juliol del 1936 a Barcelona

## Referències

* ↑ Laureada de San Fernando – Fernando Lizcano de la Rosa, Grupo de Estudios de Historia Militar
* ↑ José E. Álvarez (2001). The Betrothed of Death: The Spanish Foreign Legion During the Rif Rebellion, Greenwood Press, pág. 78
* ↑ Fernando Lizcano de la Rosa, Real Academia de la Histpria
* ↑ Frederic Escofet (1984). De una Derrota a una Victoria: 6 de octubre de 1934-19 de julio de 1936, Argos Vergara, pág. 99
* ↑ Pelai Pagès i Blanch (2007). Cataluña en guerra y en revolución (1936-1939), Espuela de Plata, pág. 41
* ↑ José Manuel Martínez Bande (2007). Los años críticos: República, conspiración, revolución y alzamiento. Madrid: Encuentro, pág. 315
* ↑ Guillermo Cabanellas (1975). La guerra de los mil días: nacimiento, vida y muerte de la II República Española. Volumen II, Editorial Heliasta, pág. 1223