OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gephyrocharax whaleri

Gephyrocharax whaleri és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: conca del riu Chame a Panamà.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.) Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic No. 8). 1-27.
* ↑ Hildebrand, S. F. 1938. A new catalogue of the fresh-water fishes of Panama. Field Mus. Nat. Hist. Publ. Zool. Ser. v. 22 (núm. 4): 219-359.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S.H. i S.V. Fink 1985. Xenurobryconin phylogeny and putative pheromone pumps in glandulocaudine fishes (Teleostei: Characidae). Smithson. Contrib. Zool. (SCZ), 24 Dec., Núm. 421: i-iii + 1-121.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Gerhard Jacob Quadflieg

Gerhard Jacob Quadflieg (Aquisgrà, 27 d'agost de 1854 - Elberfeld, 23 de febrer de 1915) fou un organista i compositor alemany.
Estudià en l'Escola de Música de Ratisbona i després passà als Països Baixos, on actuà coma organista i professor de música. A partir de 1881 fou professor i des de 1898 rector d'Elberfeld, on, a més, exercí les funcions d'organista i de mestre de cors.
Va compondre molta música d'església: set Misses de 2 a 5 veus, nombrosos Motets, un Te Deum a 5 veus, una col·lecció de Pange lingua de 3 a 5 i diversos preludis, postludis i acompanyaments per a orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 801 (ISBN 84-239-4548-0)
# Gerhard Schjelderup

Gerhard Schjelderup (noruec bokmål: Gerhard Rosenkrone Schjelderup) (Kristiansand, 17 de novembre de 1859 - Benediktbeuern, 29 de juliol de 1933), fou un compositor noruec.

## Biografia

A la ciutat de Cristiania, avui Oslo simultanejà els estudis de filologia amb els musicals, però acabà per dedicar-se completament a la música, i després de seguir alguns cursos en el Conservatori de París, s'establí a Dresden per a consagrar-se exclusivament a la composició.
Entre les seves primeres composicions conegudes hi figuren el fragment simfònic Sonntangmorgen, que estrenà Herman Levi a Múnic. Posteriorment donà al teatre:
* Norgewische Hochzeit, (Praga, 1900)
* Opferfeuer, (Dresden, 1903)
* Frühlingsnacht, (Dresden, 1908)
* Jenseits Senon und Mond
* Ein Volk in Not,
* Weihnachtspiel,
* Sampo, conte dramàtic
* Wunderhorn, poema coreogràfic.
En altres gèneres cal mencionar d'aquest compositor:
* Eine Sommeruacht Auf den Fjord
* Suite de Noêl,
* Ueber Attilas Grab, suites simfòniques
Una simfonia, un quartet per a instruments d'arc i un cert nombre de lieder. A més, va escriure, nombrosos articles per a revistes, i les biografies de Richard Wagner i Edvard Grieg.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54,pàg. 1017 (ISBN 84-239-4554-5)
# Germinant

Germinant va ser una publicació juvenil editada a Igualada l'any 1924.

## Descripció

Portava el subtítol Revista mensual de joventut.
La redacció i l'administració estava al carrer de Sant Ignasi, núm. 10 i s'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia vuit pàgines, amb un format de 25 x 17 cm. Les pàgines eren a ratlla tirada. De tant en tant, publicava una làmina amb una fotografia d'un paisatge de la comarca. El primer número va sortir el gener de 1924 i l'últim, el 10, el desembre del mateix any.

## Continguts

A l'article de presentació deien que l'objectiu de la revista era «per uns, una guia; per altres, una meditació i per tots lagerminació d'aquesta llevor que es confon amb la nostra ànima mateixa ... El nostre periòdic tindrà un marcat caient igualadí i lliure de passió i sense caure en un localisme massa estret, aportarà tot el seu esforç a la formació d'una joventut espiritualment forta i a la vegada conscient de la seva personalitat, dels seus deures i dels seus drets encara irredimits».
Confeccionaven aquesta publicació un grup de joves que l'any anterior havien editat Sembrant. Hi havia articles literaris, poesies, comentaris sobre la geografia de la comarca, notícies curtes sobre activitats culturals i notes sobre costums tradicionals igualadins. La dirigia Joan Riba Faura i entre els seus redactors i col·laboradors cal esmentar Ramon Godó Valls, Josep Valls Fàbregas, Ramon Pipó Graells, Josep M. Aguilera, i Gabriel Castellà i Raich.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 345.
* ↑ «Déu vos guard». Germinant, 1, 1-1924.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 346.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Germà (cortesà)

Germà (grec medieval: Γερμανός, Germanós; fl. al darrer quart del segle xi) fou un esclau, cortesà i confident de l'emperador romà d'Orient Nicèfor III Botaniates (r. 1078-1081). Se sap que era un bàrbar, però les fonts discrepen sobre els seus orígens exactes: en l'Alexíada, Anna Comnena el descriu adés com a eslau, adés amb el terme arcaic escita; el bizantinista alemany Diether Roderich Reinsch el fa petxeneg o d'ascendència bulgaroeslava; i el catedràtic hongarès Gyula Moravcsik sosté que era búlgar. Per altra banda, Constantí Manasses assevera que parlava un grec macarrònic.
Gairebé sempre apareix al costat de Bàrbar, un altre cortesà bàrbar, en les fonts. Comnena diu que no era tan intel·ligent com el seu compatriota. Boril i Germà se les tingueren amb Jordi Monomacat, que en un primer moment no volia acceptar el seu nomenament com a dux de Dirràquion, però acabà fent-ho per fugir dels dos cortesans, que no deixaven de vilipendiar-lo davant de l'emperador. Les llengües viperines de Boril i Germà feren efecte sobre Botaniates, que compartí amb l'emperadriu Maria d'Alània les seves sospites que Monomacat era «un enemic de l'imperi dels romans».

## Referències

* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre II, capítol I, secció 3.
* ↑ Comnena, 2001, nota a peu de pàgina núm. 63 del llibre I.
* 1 2 Skoulatos, 1980, «Germain».
* ↑ Nikolić i Pavlović, 2023, p. 746.
* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre II, capítol IV, secció 3.
* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre I, capítol XVI, secció 2.

## Bibliografia

* Comnena, A. Alexias (en alemany). De Gruyter, 2001. ISBN 9783110867626.
* Comnena, A. «Alexíada». Viquitexts, 2021-2025.
* Nikolić, M.; Pavlović, B. «Bulgarians, Serbs, and the Rus in the Central Balkans in Byzantine historical narratives (late 10th – mid-13th century): The view from Constantinople» (en anglès). Zbornik radova Vizantološkog instituta, 60, 2, 2023, pàg. 739-767. DOI: 10.2298/ZRVI2360739N.
* Skoulatos, B. Les personnages byzantins de l'Alexiade: Analyse prosopographique et synthèse (en francès). Bureau du Recueil Collège Érasme i Éditions Nauwelaerts, 1980. OCLC OCLC.
# Geronimo Bassani

Geronimo Bassani (Venècia,? - Pàdua, 1721) fou un compositor i músic italià del Barroc.
Fou un notable contrapuntista i famós professor de cant. Nascut a Pàdua a finals del segle xvii i fou deixeble del cèlebre escriptor musical, autor dels cèlebres Madrigals, Antonio Lotti.
Va compondre diverses misses i vespres, gran nombre de motets i dues òperes, Il Bartoldo i L'Amor per forza, representades a Venècia el 1718 i 1721.

## Referències

* ↑ Alexandre Choron. Dictionnaire historique des musiciens, artistes et amateurs: morts ou vivans, qui se sont illustrés en une partie quelconque de la musique et des arts qui y sont relatifs .... Chimot, 1817, p. 53–.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1081 (ISBN 84-239-4507-3)
# Gerres methueni

Gerres methueni és una espècie de peix pertanyent a la família dels gerrèids.

## Descripció

* Fa 30 cm de llargària màxima (normalment, en fa 20).
* És de color platejat en general i marró oliva per damunt.

## Alimentació

Menja invertebrats.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical (15°S-35°S) i bentopelàgic que habita les aigües costaneres, incloent-hi estuaris.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic occidental: des del sud de Moçambic fins a la badia d'Algoa (Sud-àfrica). També és present a Madagascar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Quoy J. R. C. & Gaimard J. P., 1824-1825. Description des Poissons. Chapter IX. A: Freycinet, L. de, Voyage autour du Monde...exécuté sur les corvettes de L. M. "L'Uranie" et "La Physicienne," pendant les années 1817, 1818, 1819 et 1820. París. Voyage Uranie, Zool. . 192-401.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan, C. T., 1920. Freshwater fishes from Madagascar. Annals and Magazine of Natural History (Series 9) v. 5 (núm. 29): 419-424.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Fischer, W., I. Sousa, C. Silva, A. de Freitas, J.M. Poutiers, W. Schneider, T.C. Borges, J.P. Feral i A. Massinga, 1990. Fichas FAO de identificaçao de espécies para actividades de pesca. Guia de campo das espécies comerciais marinhas e de águas salobras de Moçambique. Publicaçao preparada em collaboraçao com o Instituto de Investigaçao Pesquiera de Moçambique, com financiamento do Projecto PNUD/FAO MOZ/86/030 e de NORAD. Roma, FAO. 1990. 424 p.
* ↑ Woodland, D.J., 1984. Gerreidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.). FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean fishing area 51. Vol. 2. FAO, Roma.
* ↑ Woodland, D.J., 1984.
* ↑ Whitfield, A. K., 1985. The role of zooplankton in the feeding ecology of fish fry from some southern African estuaries. S. Afr. J. Zool. 20(3):166-171.
* ↑ Whitfield, A. K., 1998. Biology and ecology of fishes in southern African estuaries. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Sud-àfrica. 223 p.
* ↑ Harrison, T. D., 2001. Length-weight relationships of fishes from South African estuaries. J. Appl. Ichthyol. 17(1):46-48.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Iwatsuki, Y. i S. Kimura, 1997. Gerres methueni Regan, 1920, a senior synonym of Gerres rappi (Barnard, 1927) (Perciformes: Gerreidae). Ichthyol. Res. 44(1):1-7.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Gertrudis Prat

Gertrudis Prat o Mataró (Badalona, flor. 1800-1802) anomenada popularment «la Tuyas», va ser una puntaire catalana coneguda per haver fet una punta al coixí per a la reina d'Espanya l'any 1802, en aquell moment Maria Lluïsa de Parma, muller de Carles IV, pel que va ser coneguda popularment com «la puntaire de la reina».
Era la filla més gran de Francesc Prat i de Maria, fill i nora respectivament de Mariana Prat, coneguda pel seu àlies de «dida de Mataró». Ambdós eren residents a Badalona, doncs Rafael d'Amat i de Cortada, baró de Maldà, al seu dietari Calaix de sastre, els esmenta diverses vegades quan feia visites a la vila de Badalona i la defineix com una noia galant i espigada, i la lloa per les seves habilitats per les seves puntes, com ho fa el 20 de maig de 1801: «he vist a Maria, dòna del Francesch Prat [...] dient si gustaba veurer unas primorosas puntas de plam de fil blanch que treballaba Gertrudis, sa filla mes gran, en lo cuxí y passarem a veurerlashi y molt gustosa que ha estat la minyona de enseñarmelas.» Destaca que durant l'estança de la reina Maria Lluïsa de Parma a Barcelona l'any 1802, diuen les cròniques que va ser requerida per confeccionar una de les seves puntes de coixí amb destí a la reina, i que des d'aleshores els badalonins la van conèixer amb el sobrenom de «la puntaire de la reina». Les puntes de coixí estaven ben considerades a l'època i ben retribuïdes, de fet Gertrudis va ser mestra d'altres noies puntaires de Badalona, com esmenta el baró de Maldà, que a més descriu els seus dissenys, el 19 de maig de 1802: «puntas de fil blanch, amples de plam y mitg, ab dibuixos, com jardi ab flors, arcadas y pilars».
Es coneix que va casar-se amb Francesc Escolà, natural de Martorell. El 23 de maig del 1802 any se'n té l'última noticia: el baró esmenta que no hi és a casa, perquè visitar-se de la melsa amb el doctor Oliva de Barcelona, si bé després s'esmenta que va anar a un curandero d'Horta, però es desconeix si va curar-se o, finalment, va morir.

## Referències

* 1 2 3 Cuyàs, Josep Maria «La puntaire de la Reina». Amistad: boletín del Museo Municipal, núm. 20, desembre 1970.
* 1 2 3 Cuyàs, Josep Maria. Història de Badalona. vol. VII. Badalona: Arts Gràfiques Duran, 1982, p. 42.
# Gervasi Roca i Roca

Gervasi Roca i Roca (Barcelona, 1831 - 24 d'agost de 1881) va ser un primer actor, director i dramaturg teatral català.

## Trajectòria professional

* 1878, 19 de març. En el paper de Marc, criat a l'obra Boigs fan bitlles original de Rossend Arús i Arderiu. Estrenat al teatre de la Princesa de València.

## Enllaços externs

* Gervasi Roca i Roca a Enciclopèdia.cat

## Referències

* ↑ Notícia del seu traspàs a La Vanguardia (28 d'agost de 1881)
* ↑ «Defuncions. Any 1881. Registre núm. 4927. (pdf pàg.15)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 24-08-1881.
# Gestió de la informació personal

El concepte gestió d'informació personal (GIP) (en anglès, Personal Information Management, PIM) pertany a dos àmbits diferents, un com a disciplina i l'altre com una activitat.

## Activitat

La GIP, com a activitat, és una pràctica que les persones duen a terme per tal d'organitzar i mantenir la seva informació personal per, posteriorment utilitzar-la per resoldre futures necessitats d'informació.
La GIP és el resultat d'emmagatzemar peces d'informació (documents digitals i en paper, missatges electrònics, enllaços, notes manuscrites, etc) per a un ús personal, posterior i reiterat. La GIP, com a activitat, comença per capturar i l'emmagatzemar la informació. Les peces d'informació, en previsió d'una necessitat d'informació futura, s'organitzen i gestionen segons un esquema propi. Cada persona crea el seu propi estil de gestió, que s'adapti millor a les seves necessitats d'informació futures. Cal destacar que, existeixen eines que ajuden a realitzar la gestió de manera més correcta.
Aquesta informació sol emmagatzemar-se en diferents suports i formats, amb l'objectiu de poder-la trobar quan sigui necessari. Per tant, és necessari organitzar-la i agrupar-la segons les seves funcions.

## Disciplina

La GIP, com a disciplina, és la ciència encarregada d'estudiar la gestió de la informació, amb l'objectiu de trobar el millor estil de gestió per tal d'assegurar que un document o una font d'informació sigui localitzable i estigui disponible quan sigui necessari.
Aquesta disciplina està vinculada amb la branca de biblioteconomia i gestió documental.
Aquesta gestió exigeix controlar la informació, saber on i com està, i aquest control acostuma a ser difícil o enutjós. La informació pot arribar en mal moment, pot trobar-se en un lloc inoportú, pot perdre's en un laberint o pot caure en l'oblit. A més, acostuma a estar fragmentada en diverses formes, formats i dispositius, cadascuna de les quals implica un sistema d'organització d'informació i un ús diferents. La gestió d'informació personal estudia quines accions s'han de fer resoldre aquests problemes i aconseguir que la informació estigui al nostre servei en la nostra vida quotidiana i laboral

## Informació personal

Es considera informació personal, tota aquella documentació que una persona genera durant la realització de les seves tasques i funcions al llarg de la seva vida. per tant ho és qualsevol dels següents documents:
* Notes personals
* Agendes Personals
* Llistes (incloses las de tasques)
* Dates significatives i recordatoris:
** Aniversaris
** Cites i compromisos
* Missatges electrònics
* Post-it
* Receptes de cuina
* Fotografies

## Referències

* ↑ «Gestió d'informació personal.» (en español). Jorge Franganillo. [Consulta: 1r maig 2016].
* ↑ Franganillo Fernández, Jorge. Gestión de información personal : integración mediante el correo electrónico (en castellà). Barcelona: UOC, 2018, p. 174. ISBN 9788491803003.
* ↑ Franganillo, Jorge «Gestión de información personal: elementos, actividades e integración». El profesional de la información, juliol-agost 2009, pàg. vol. 18, núm. 4, p. 399-406.
# Giacomo Moro

Giacomo Moro (Viadana, 1581 $^{(Gregorià)}$ - 1610) fou un compositor i religiós servent de Maria.
De Moro es coneixen: Canzonette allà napolitana (Venècia, 1581); Motetti, Magnificat e falsi borboni a 1.2.3.4.6. ed 8 voci; Messe a otto voci, Letanie ed Canzoni a 4 voci (Venècia, 1604); i Il primo libro de madrigali a 5 voci (Venècia, 1613).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 1137 (ISBN 84 239-4536-7)
# Gil Esteve i Tomàs

Gil Esteve i Tomás (Torà, el Solsonès, 16 de desembre de 1798 - Tortosa, 27 de juliol 1858) fou un prelat català.
Va estudiar a la Universitat de Cervera fins a obtenir el doctorat. Després de ser ordenat sacerdot, desenvolupà diversos càrrecs per nomenament vicari general de Barcelona, diocesi de la qual fou provisor des de 1831, i el 1846 governador de Solsona. Bisbe de San Juan de Puerto Rico el 1848, va prestar grans serveis en aquesta illa i va redactar un pla d'estudis que fou aprovat pel Govern de la metròpoli. A més, va reconstruir la catedral, eixamplar el palau episcopal i reparar setze esglésies.
Greument emmalaltit va retornar a Espanya on va ser nomenat per la cadira de Tarassona el 1855, d'on es va traslladar a Tortosa el 1857. Deixà una Instrucción para el gobierno de los reverendos curas pàrrocos de la diócesis de Solsona, en la recepción, publicación y sacar copias de instrumentos.

## Referències

* ↑ «Tarragona» (pdf) (en castellà). Gaceta de Madrid, núm. 212, 31-07-1858, pàg. 3.
* ↑ «Esteve y Tomàs, Gil». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo americana (en castellà). Tom nº. 22. Barcelona: Espasa Libros, S.L., 2003, p. 943. ISBN 84-239-4522-7.
* 1 2 Cheney, David M. «Bishop Gil Estéve y Tomás [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 22 agost 2017].
* ↑ «Mons. Gil Esteve i Tomàs». Ajuntament de Torà, s.d. Arxivat de l'original el 2017-08-22. [Consulta: setembre 2016].
# Giovanni Agostino Perotti

Giovanni Agostino Perotti (Vercelli, 12 d'abril de 1769 – Venècia, 6 de juny de 1865) fou un compositor i director de cor italià.
Fou deixeble del seu germà Giovanni Domenico i de Mattei, donant-se a conèixer ben aviat, primer a Itàlia i després Viena i Londres, ciutats en la que hi anà com acompanyant dels seus respectius teatres italians. A partir de 1801 residí a Venècia i el 1817 succeí a Furlanetto, al que ja suplia des de 1812, com a mestre de capella de la Basílica de Sant Marc. Ell fou succeït el 1855 per Antonio Buzzolla.
Va compondre òperes, balls i gran nombre d'obres religioses. A més, se li deu: Sullo stato attualle della musica in Italia, dissertació premiada per la Societat de Ciències i Arts de Liorna (Venècia, 1812), Il buon gusto della musica, poema; Vita di Giuseppe Haydn, Sugli Studio e le opere di Benedetto Marcello, i Guida per lo Studio del canto figurato. Va pertànyer a l'Acadèmia veneciana de Bones Lletres i a la dels Sofroncini.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1004-005 (ISBN 84-239-4543-X)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1582 (ISBN 84-239-4509-X)
# Giovanni Battista Rossi

Giovanni Battista Rossi fou un compositor italià de principis del segle xvii. Fou monjo a Gènova, i publicà l'obra Organo de cantori per intendere da se stesso ogni passo difficile che si trova nella musica (1618), en la qual dona la solució de certs problemes de la notació proporcional. A més, deixà, un llibre de misses a quatre veus, també publicat el 1618.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 52, pàg. 441, ISBN 84 239-4552-9
# Giovanni Giannetti

Giovanni Giannetti (Nàpols, 25 de març de 1869 - Rio de Janeiro, Brasil, 1934) fou un compositor italià.
Va compondre les òperes següents: L'Erebo (Nàpols, 1891), Padron Maurizio Nàpols, 1896), Milena (Nàpols, 1897), Il violinajo di Cremona (Milà, 1898), Don Marzio (Venècia, 1903), i Il Cristo allà festa di Purim (Torí, 1905).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 608 (ISBN 84 239-4525-1)
# Giovanni Mario Crescimbeni

Giovanni Mario Crescimbeni (Macerata, 9 d'octubre de 1663 - Roma, 8 de març de 1728) fou un home e lletres italià a la vegada que poeta i crític literari.
Va fer els estudis sota la direcció dels Jesuïtes i va compondre, molt jove encara, la tragèdia Darius i donà una traducció en octaves dels dos primers llibres de la Farsalia de Lucà. El 1680 passà a Roma, on es dedicà als estudis jurídics i més, amb preferència als literaris, el 1690 fou un dels fundadors de l'Academia degli Arcadi i el seu primer president. Després ingressà en l'estat eclesiàstic i, poc temps abans de la seva mort, en la Companyia de Jesús.
Mercès als seus importants treballs sobre literatura, adquirí una extraordinària influència a Roma i es veié ple de favors pels papes i els cardenals, havent-lo nomenat Climent XI arxipreste de l'església de Santa Maria. Les seves Rime (Roma, 1695, i mes completes el 1723) a principis de segle XX ja havien caigut en l'oblit. Entre les seves demés obres cal citar:
* L'Elvio, favolí pastorale (Roma, 1695),
* Istoria della volgare poesia (Roma, 1698),
* Trattato della bellezza della volgare poesia (Roma, 1700),
* Commentarii in torno allà volgare poesia storica (Roma, 1702),
* Istoria d'Arcadia (Roma, 1709),
* Prose degli Acadi (Roma, 1718),
* Le Rime degli Arcadi (Roma, 1722),
* Le Vite de piu celebre poeti provenzali (Roma, 1722),
* Vita di monsignore Gabrielle Filipucci (Roma,1724),
* Le vite degli Arcadi illustri (1727).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 123. (ISBN 84-239-4516-2)