OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agustín Jiménez y Arenas

Agustín Jiménez y Arenas (Jumella, regió de Múrcia, 1784 - Alcalá de Henares, Madrid, 1869) fou un organista i compositor espanyol. Organista per oposició, de les catedrals d'Oriola i Múrcia, i mestre de capella d'aquesta última. Es distingí en el gènere religiós, escrivint diverses obres de gran mèrit, entre elles alguns misereres, un celebrat joc de responsoris i un Te Deum. També va compondre villancets, lamentacions, lletanies, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 2798 ISBN 84-239-4582-0
# Aigua mineral amb gas

L'aigua mineral amb gas de vegades anomenada soda, aigua carbònica és una mescla d'aigua i diòxid de carboni (CO₂). Bombolleja quan la beguda es despressuritza en servir. Si hom li ha afegit els minerals artificialment se l'anomena aigua amb gas artificialment mineralitzada. Quan s'utilitza aigua d'aixeta amb gas afegit, es parla d'aigua amb gas.
Els refrescs o gasoses es fan amb aigua amb gas, sigui mineral o no, al qual s'afegeix xarop de fruita o alguna altra substància aromàtica o endolcidora.
En alguns casos, el gas procedeix de la mateixa font, i ja té inclòs el gas, l'anhídrid carbònic, mentre que en altres casos s'afegeix durant l'envasament. «Un altre cas és que ja isca de la font amb el CO₂ i els minerals, però es pot reforçar també en l'envasament».
Als Països Catalans, només 10% del consum de l'aigua embotellada venuda és amb gas.

## Història

Històricament, les primeres aigües carbòniques es preparaven afegint-hi hidrogencarbonat de sodi a la llimonada. Una reacció química entre l'hidrogencarbonat de sodi i l'àcid cítric de la llimona produeix el diòxid de carboni. A partir de 1741 es va poder afegir àcid carbònic a l'aigua. Ja el 1834 es venien gasoses d'aquest tipus a les farmàcies de Catalunya Actualment, l'aigua amb gas es manufactura fent passar per l'aigua diòxid de carboni pressuritzat. Això n'incrementa la solubilitat (en un recipient amb aigua a alta pressió es dissol més CO₂ que sota condicions atmosfèriques normals). Quan s'obre l'ampolla se'n redueix la pressió i, per tant, el gas es dissocia de la solució i es creen les bombolles característiques d'aquesta beguda. Al vi escumós i la sidra, el principi és el mateix, però el gas prové de la fermentació dels sucres que es transformen en alcohol i diòxid de carboni.
L'aigua amb gas pot servir per eliminar algunes taques, com per exemple les del cafè o la plata.

## Referències

* ↑ «aigua mineral amb gas». TERMCAT. [Consulta: 16 octubre 2019].
* ↑ «L'aigua mineral: Totes són saludables però no iguals». Levanta - EMV, 01-09-2017.
* ↑ Revista Quo març del 2010
* ↑ Duran, Xavier «L'aigua carbonatada». Sàpiens [Barcelona], núm. 125, 1-2013, p.. ISSN: 1695-2014.
# Escut d'Alfara del Patriarca

L'escut d'Alfara del Patriarca és un símbol representatiu oficial del municipi d'Alfara del Patriarca, a la comarca de l'Horta Nord, País Valencià. Té el següent blasonament oficial:
| « | Escut truncat. Al primer, de gules, sembrat de creuetes d'argent. Al segon, d'or, un capel de sinople, amb els cordons entrellaçats del mateix color, del qual pengen deu borles a cada costat. Per timbre, una corona de senyor. En un filacteri a part, la llegenda «Alfara dels Rajolars». | » |

## Història

L'escut fou aprovat mitjançant el Decret 1.964/1964, de 18 de juny, publicat al BOE núm. 167, de 13 de juliol de 1964. Malgrat això, l'Ajuntament mai ha utilitzat cap filactèria i l'ha timbrat en algunes versions amb una corona reial i en altres amb una corona de marqués i ornamentat amb llambrequins.
A la primera partició s'hi representen les armes parlants dels Cruïlles, senyors d'Alfara des del 1396, que van edificar el Palau de la Senyoria, un dels monuments més destacats del poble. Els Cruïlles van vendre la localitat el 1595 a Joan de Ribera, prelat de València, conegut com «el Patriarca» –simbolitzat a la segona partició pel capel d'arquebisbe–, que el 1601 la cediria al Reial Col·legi del Corpus Christi de València, fundat també per ell mateix.
El nom d'«Alfara dels Rajolars» (o «de los Ladrillares», en castellà) fa referència a l'antiga denominació del poble, famós per les seves bòbiles o fàbriques de rajoles, i conegut com a «Alfara dels Fumerals» o «Alfara dels Rajolars».

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Horta Nord.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* ↑ «Decreto 1964/1964, de 18 de junio, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Alfara del Patriarca, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 167, 13-07-1964, pàg. 9020 [Consulta: 7 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Història d'Alfara del Patriarca, a la pàgina de l'Ajuntament.
# Unbiocti

Unbiocti :
| Unbisepti ← Unbiocti → Unbienni Cm ↑ Ubo ↓ - ||
| Predicció de propietats ||
| Nom, símbol, nombre | Unbiocti, Ubo, 128 |
| Sèrie química | Presumptament un lantanoide |
| Grup, període, bloc | 1, 8, g |
| Pes atòmic | Desconegut |
L'unbiocti o eka-curi és el nom temporal d'un element químic desconegut de la taula periòdica que té el símbol Ubo i nombre atòmic Z=128. El nom temporal de l'unbioctium significa un-dos-vuit. Pertany als superactínids i formaria part dels elements del bloc g. La seva configuració electrònica seria, per aplicació del Principi d'Aufbau; [Og] 8s² 5g$^8$ però es va calcular, tenint en compte les correccions induïdes per la cromodinàmica quàntica i la distribució relativista de Breit-Wigner, com a [Og] 8s² 8p² 6f³ 5g³, o [Og] 8s² 8p² 6f² 5g$^4$ pel mètode Dirac-Fock-Slater. Aquest element tindria una vida mitjana curta i podria ser radioactiu.

## Estabilitat dels nucleids d'aquesta mida

Mai no s’ha observat cap superactínide i no se sap si l'existència d’un àtom tan pesant és físicament possible.
El model en capes del nucli atòmic prediu l'existència de nombres màgics per tipus de nucleó a causa de l'estratificació de neutrons i protons en nivells d'energia quàntica al nucli postulat per aquest model, com el que succeeix amb els electrons a nivell atòmic. ; un d’aquests nombres màgics és el 126, observat per als neutrons, però encara no per als protons, mentre que el següent número màgic, el 184, mai no s’ha observat : S'espera que els núclids amb aproximadament 126 protons i 184 neutrons ser significativament més estables que els núclids veïns, possiblement amb vides mitjanes de més d'un segon, el que constituiria una " illa d’estabilitat ".
La dificultat és que, per als àtoms superpesants, la determinació dels nombres màgics sembla més delicada que per als àtoms lleugers, de manera que, segons els models, el següent número màgic seria buscar Z entre 114 i 126.

## Referències

* ↑ «FLW Incorporated | Specialists in Physical Measurement, Testing, Calibration & Control». www.flw.com. [Consulta: 16 març 2020].
* ↑ Koichiro Umemoto et Susumu Saito «Electronic Configurations of Superheavy Elements» (en anglès). Journal of the Physical Society of Japan, 65, 1996, pàg. 3175-3179. Arxivat de l'original el 1 de febrer 2021. DOI: 10.1143/JPSJ.65.3175 [Consulta: 5 juliol 2011].
* ↑ Burkhard Fricke i Gerhard Soff, «Dirac-Fock-Slater calculations for the elements Z = 100, fermium, to Z = 173», Atomic Data and Nuclear Data Tables, vol. 19, n$^o$ 1,‎ gener de 1977, p. 83-95 (DOI 10.1016/0092-640X(77)90010-9, Bibcode 1977ADNDT..19...83F, en línia Arxivat 2016-03-22 a Wayback Machine.)
* ↑ Encyclopaedia Britannica : article « Magic Number », § « The magic numbers for nuclei ».
* ↑ Robert V. F. Janssens «Nuclear physics: Elusive magic numbers» (en anglès). Nature, 435, 2005, pàg. 897-898(2). DOI: 10.1038/435897a [Consulta: 28 juny 2009].
# Etol

D'acord amb la mitologia grega, Etol (en grec antic: Αἰτωλός, Aitōlós) va ser un heroi que va ser rei de l'Èlida. Era fill d'Endimió, i la seva mare era una nimfa. Els seus germans eren Peó, Epeu, Euícide (o Eurípile), Naxos i Pisos.
Per decidir quin dels seus fills seria l'hereu del reialme, Endimió va organitzar una cursa a Olímpia i va decidir que el vencedor seria el futur rei. Va guanyar Epeu. Peó va fugir a Macedònia, i Etol es va romandre al Peloponnès, i quan Epeu va morir el va succeir en el tron. Però, més tard, va matar Apis, rei del Peloponnès, i els fills de la víctima el van obligar a exiliar-se. Va anar al nord del golf de Corint, a la desembocadura del riu Aqueloos. Allà va ser acollit com a hoste per Doros, Laòdoc i Polipetes, els fills de Ftia i Apol·lo. Els va assassinar, i regnà en el seu lloc, després d'haver foragitat els curets. El país va rebre el nom d'Etòlia en honor seu.
Es va casar amb Prònoe, filla de Forbos, i tengué dos fills, Pleuró i Calidó.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 182. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 87. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Eufroni

Eufroni (en grec antic Εὐφρόνιος) va ser un terrissaire i pintor de ceràmica grega de figures vermelles que va viure entre la fi del segle vi aC i la primera meitat de segle v aC a Atenes. És un dels més destacats pintors d'aquest període.
Des de mitjan segle vi aC, els tallers de ceràmica i els pintors de terrissa de Grècia van ser substituïts pels pintors de la regió d'Atenes, i la ceràmica àtica, de la qual Eufroni és un bon representant, va exercir-hi la seva influència. L'antic estil de figures negres va anar canviant cap al de figures vermelles, i Eufroni en va ser un dels innovadors.

## Biografia

De la vida d'Eufroni se'n saben poques coses. Només les seves signatures i el seu estil identificable permeten situar-lo cronològicament. Es coneixen sis obres d'ell signades com a pintor, i una vintena d'altres se li atribueixen per l'estil. La seva signatura apareix indicant que era el terrissaire en altres deu objectes, que van ser decorats per diferents artistes. Sembla, per les dates, que Eufroni hauria estat en primer lloc pintor decorador, i al fer-se gran i no tant hàbil, hauria acabat la seva carrera com a encarregat d'un taller i ceramista. Una inscripció sobre la base d'una estela votiva destruïda de l'Acròpolis d'Atenes porta la inscripció Eufronios kérameos (Eufroni ceramista).

## Estil

S'observa una predilecció d'Eufroni pels vasos grans, àmfores i craters, on pinta temes de la vida quotidiana, efebs a la palestra o rentant-se, i també temes èpics i mitològics, com ara els treballs d'Hèracles que il·lustra diverses vegades.
El seu estil es reconeix pel la seva precisió en el dibuix. Reproduïa minuciosament els detalls, sobretot destaca la precisió de l'anatomia dels seus personatges, que molt sovint representa despullats. Les seves figures mostren la majoria de muscles en acció. Busca també la varietat dels angles, la diversitat de les actituds i la composició d'escenes amb múltiples personatges sobre una superfície circular. Adorna les seves composicions amb inscripcions manuscrites, el nom dels personatges representats, reals o mitològics, i, en molts vasos, una indicació d'alabança a la bellesa dels efebs, particularment d'un tal Leagre, mort en una batalla.

## Algunes obres famoses

* Craters de calze al Museu del Louvre (G 103 i G 110), on es veu la lluita d'Hèracles i Anteu.
* El crater de Berlín a l'Illa dels Museus (núm. 2180), una escena d'efebs rentant-se.
* La copa a Staatliche Antikensammlungen de Múnic (núm. 2620), amb els Treballs d'Hèracles.
* El crater de calce al Metropolitan Museum of Art de Nova York on es veu la retirada del cadàver de Sarpèdon per Himnos i Tànatos.

## Referències

* 1 2 Beazley, J.D. Attic Red-Figure Vase Painters. Oxford: Clarendon Press, 1963, p. 13-17.
* ↑ Charbonneaux, Jean (et al.). Grèce archaïque: (620-480 avant J.-C.). París: Gallimard, 1968, p. 189.
* ↑ Museu del Louvre. Euphronios, peintre à Athènes au VIe siècle avant J.-C.: exposition, Paris, Musée du Louvre, 18 septembre-31 décembre 1990. París: Réunion des musées nationaux, 1990. ISBN 9782711823482.
# Eugeni Labán i Echegaray

Eugeni Labán i Etchegaray (Barcelona, 1846 - Barcelona, 22 de desembre de 1910) fou un baríton i enginyer industrial català.

## Biografia

Abans de dedicar-se al cant Labán va treballar com a enginyer al Ferrocarril del Nord-est. Militava a les files del republicanisme federal, l'any 1870 era el vicepresident del Club Republicà Federal de Palència. Estudià al Liceu d'Isabel II de la seva ciutat natal i cantà amb èxit, des de 1880 fins a 1890, a les principals ciutats d'Europa. Va compondre diverses melodies i es dedicà amb èxit a l'ensenyança del cant. Durant els últims anys de la seva vida va ser crític musical al diari ''El Liberal''. També va escriure alguns articles a ''La Gaceta Industrial''. Fou escollit gran mestre de la Gran Lògia de Catalunya. Era un gran amic del tenor navarrès Julián Gayarre, qui, abans de morir va escriure la seva última carta dirigida a Eugeni Labán.

## Referències

* ↑ «Notas locales». La Vanguardia, 25-12-1910, pàg. 2-3.
* ↑ «Esquela de D. Eugenio Labán Etchegaray». La Vanguardia, 24-12-1910, pàg. 1.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 44 ISBN 84-239-4529-4
# Cal Notari (Vilassar de Dalt)

Cal Notari és una masia de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Masia formada per baixos, pis i golfes. Està coberta per una teulada de dos vessants amb el carener paral·lel a la façana, que presenta un aspecte típic del segle xvii, i bastant ben conservat. En ella destaquen el portal rodó dovellat, les finestres del pis amb les llindes, brancals i ampits realitzats amb carreus de pedra, així com una petita capelleta que s'intercala entre elles. Les finestres de les golfes són de més petites dimensions. Cal destacar el reixat de la finestra de la planta baixa. L'interior presenta un celler a la part posterior de la planta baixa, i al seu damunt, en el primer pis, les oficines notarials. "El conjunt d'aquesta casa és interessant, perquè, pel pas de diferents notaris, conserva uns elements de fusta clàssica de força interés".(L.B.G.)
Destaca la reixa, realitzada en ferro forjat i situada al damunt d'una finestra sobre la qual hi ha inscrita la data de 1719. La reixa està formada per barres de ferro verticals i horitzontals que s'entrecreuen perpendicularment. Les barres no estan soldades en les interseccions que formen, sinó que en les verticals presenten orificis a través dels quals es fa passar a les barres horitzontals. Com a elements decoratius hi ha uns reganyols al terç superior de la reixa i uns poms ornamentals als angles.

## Història

La masia ha allotjat durant molts anys els despatxos notarials del poble, d'aqui el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Notari». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Eugerres lineatus

Eugerres lineatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels gerrèids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 18 cm de llargària màxima.

## Alimentació

Menja petits invertebrats bentònics, algues i, ocasionalment, peixets.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical (27°N- 5°N).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: el golf de Califòrnia fins a Colòmbia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1927. New genera and species of North American Fishes. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 16 (núm. 15). 501-507.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Humboldt, F. H. A. von & Valenciennes, A., 1821. Recherches sur les poissons fluviatiles de l'Amérique Équinoxiale. A: Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. Observations de Zoologie et d'Anatomie comparée. París. Voyage de Humboldt et Bonpland, Deuxième partie. v. 2 (Title page 1833): 145-216, Pls. 45-52.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Eugerres lineatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Bussing, W.A., 1995. Gerreidae. Mojarras. P. 1114-1128. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ Bussing, W.A., 1995.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ Edwards, R.R.C., 1978. Ecology of a coastal lagoon complex in Mexico. Estuar. Coast. Mar. Sci. 6:75-92.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Eugène-Léon Vivier

Eugène-Léon Vivier (Brioude, Alt Loira, 1817 - Niça, 1900) fou un músic i literat francès.
Fill d'un recaptador de contribucions, estudià el Dret a Clermont-Ferrand i a Poitiers, i ja tenia el títol d'advocat, quan va caure a les seves mans una trompa, interessant-li tant aquest instrument, que es dedicà amb entusiasme al seu estudi. Es va traslladar a París, on es va convertir en membre de l'orquestra del Théâtre-Italien. Tingué per mestres en Gallay i amb tant de profit que aviat superà al mestre. Es va convertir en un solista d'èxit i va tocar per a Lluís Felip I al Château d'Eu. Per la seva recomanació, Vivier va visitar Londres el 1848. Des de 1870 va ser un dels favorits de Napoleó III, que li va donar sinecures, inclosa una inspecció de mines.
Funcionari d'Hisenda des que acabà la carrera, el 1844 dimití del seu càrrec per a dedicar-se exclusivament a la música i emprengué una llarga sèrie de viatges per Europa, en els que assolí èxits clamorosos. Fou verdaderament un artista extraordinari i aconseguia, de forma inexplicable en aquell temps, obtenir en la trompa dos i fins a tres sons simultanis.
Era conegut per fer bromes pràctiques: un obituarista va escriure que "en el seu dia eren el parlar d'Europa". [3] Va publicar el 1900 una autobiografia, que es diu que era en gran part fictícia, La Vie e les Aventures d'un Corniste.
Vivier va morir a Niça el 1900.
Ensems fou notable escriptor humorístic, molt observador i original, deixant nombroses obres, en general de curta extensió, entre les quals cal mencionar:
* Petites comedies de la vie (1889),
* Petite debauche de réflexions (1891),
* Petites monologues en chambres; Un peu de ce qu se dit tous les jours (1892),
* Quelques heureuses étapes pendant le cours de l'existence d'un musicien; Un dernier stock de phrases en circulation (1893),
* Petite bataille de phrases; Quatre petites histoires; Traduction libre de quelques gestes et del quelques monologues de la pensée (1894),
* Leflageolet; Quelques supercheries du language (1895),
* Protecteur et protégé (1897).
* Nouveau recueil de petites comèdies de la vie (1897),
* De la Madeleine à la Bastille; Petit catéchisme théatral (1898),
* Petite recolte (1899),
* Réminiscences.

## Referències

* 1 2 Percy A. Scholes. "Vivier, Eugène Léon" a The Concise Oxford Dictionary of Music. Oxford University Press, 1964.
* 1 2 "Vivier, Eugène Lleó" Grande Musica. [Consulta: 14 abril 2019].
* 1 2 "Vivier, the Horn Player: Broma pràctica que estava de moda sota Napoleó III" Daily Journal (Telluride, Colorado), 1 de maig de 1900.
* ↑ "Vivier, Eugène-Léon" Els diaris de Giacomo Meyerbeer: 1791-1839. Fairleigh Dickinson University Press, 1999. Pàgina 241.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 802-03 (ISBN 84-239-4569-3)

## Enllaços externs

* Portraits of Eugène Léon Vivier at the National Portrait Gallery, London
# Eugène Jerôme Lorrain

Eugène Jérôme Lorrain (Limonest, Roine, 21 d'abril de 1856 - 18 de desembre de 1924) fou un cantant d'òpera francès.
Ingressà en el Conservatori de París, i el 1878 aconseguí dos primers premis de cant; l'any següent feu el seu debut en el Teatre de l'Òpera amb Les Huguenots, i després de romandre a Itàlia durant alguns anys, retornà a París i fou contractat per l'Òpera còmica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 273 (ISBN 84-239-4531-6)
* Breu biografia (francès)

## Enllaços externs

* LES PROFESSEURS DE CHANT AU CONSERVATOIRE DE PARIS Arxivat 2016-04-20 a Wayback Machine.
# Eurotas (fill de Miles)

Segons la mitologia grega, Eurotas (en grec antic Εὐρώτας) va ser un rei de Lacònia, fill de Miles. De vegades es diu que era fill de Lèlex, primer rei de Lacònia, que normalment és el seu avi.
Va ser pare d'Esparta, que va donar nom a la ciutat d'Esparta.
Eurotas va donar origen al riu Eurotas, el principal riu de Lacònia, drenant els llacs que existien a la plana.

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, III, 1.1; III, 18.6

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 90. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Eurídice (muller de Creont)

D'acord amb la mitologia grega, Eurídice (en grec antic Εὐρυδίκη) va ser la muller de Creont, rei de Tebes. Va tenir dos fills, Hemó i Meneceu.
Segons Antígona, la tragèdia de Sòfocles, Hemó estava promès a Antígona, la filla d'Èdip, i se suïcidà quan aquesta va ser condemnada a mort per Creont. Eurídice, en veure la tragèdia que el seu marit havia portat a la família, es va apunyalar (o segons una altra versió, es va penjar). Meneceu ja havia estat mort pel seu pare, en un sacrifici d'expiació durant la guerra dels set Cabdills contra Tebes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 186. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 88. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Eurípil (fill de Tèlef)

Eurípil (en grec antic Εὐρύπυλος), segons la mitologia grega, va ser un heroi grec, fill de Tèlef de Pèrgam i d'Astíoque.
Tèlef havia promès, quan va guarir-se de la ferida de llança, que ni ell ni cap dels seus descendents lluitarien mai contra els grecs. Però van convèncer Astíoque, germana de Príam i mare d'Eurípil perquè enviés el seu fill a Troia, on va morir a mans de Neoptòlem quan al front dels seus homes intentava incendiar la flota grega. La seva mare havia estat subornada amb un regal: el cep d'or que en una altra ocasió Zeus havia ofert a Ganimedes. Eurípil va ser pare de Grinos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 187. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 89. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1