OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ictiobus labiosus

Ictiobus labiosus és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Referències

* ↑ Rafinesque, C. S., 1820. Ichthyologia Ohiensis (Part 6). Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 5): 299-307.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Meek, S. E., 1904. The fresh-water fishes of Mexico north of the isthmus of Tehuantepec. Field Columbian Museum, Zoological Series v. 5: i-lxiii + 1-252, Pls. 1-17.
* ↑ «Ictiobus labiosus». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Espinosa Pérez, H., M.T.G. Dillanes i P.F. Mata, 1993. Listados faunísticos de México. III. Los peces dulceacuicolas Mexicanos. Universidad Nacional Autónoma de Mexico, Mèxic. 98 p.
* ↑ Jelks, H.L., S.J. Walsh, N.M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D.A. Hendrickson, J. Lyons, N.E. Mandrak, F. McCormick, J.S. Nelson, S.P> Platania, B.A. Porter, C.B. Renaud, J.J. Schmitter-Soto, E.B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8): 372-407.

## Bibliografia

* Bailey, R. M. i W. N. Eschmeyer, 1988: Ictiobus (Rafinesque, 1820) (Osteichthyes, Cypriniformes): proposed conservation. Bulletin of Zoological Nomenclature v. 45 (pt 1): 36-37.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ifínoe

D'acord amb la mitologia grega, Ifínoe (en grec antic Ἰφινόη), va ser una de les Prètides, filla del rei de Tirint, Pretos.
Ella i les seves germanes, per voler comparar-se amb Hera, van ser enfollides per la deessa i es creien vaques. El seu pare va cridar l'endeví Melamp, que s'havia ofert per guarir-les a canvi d'un terç del regne, el qual, amb ajuda d'un grup de joves, i fent grans crits i realitzant danses violentes, va perseguir les noies per les muntanyes. Durant la persecució, Ifínoe va morir d'esgotament.
Melamp va guarir les seves germanes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 459. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 123. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Ignace Leybach

Ignace Leybach (Gambsheim, Alsacia, 17 de juliol de 1817 - Tolosa, Llenguadoc, 23 de maig de 1891) fou un compositor i professor de música francès)
Fou deixeble de dos músics distingits d'Estrasburg; amb Philippe Hoerter estudià el contrapunt i l'harmonia, i amb Joseph Wackenthaler, organista de la catedral, l'orgue; després va rebre lliçons de piano de Johann Peter Pixis, Friedrich Kalkbrenner i Chopin. El 1844 aconseguí per concurs la plaça d'organista de la catedral de Tolosa, que conservà fins a la mort.
Entre França i l'estranger va publicar més de 200 composicions, entre elles:
* 24 fragments per a piano.
* Fantasia sobre motius de, Puritani,
* Fantasia sobre motius de la Sonambula,
* Fantasia sobre motius de Norma.
* Fantasia sobre motius de La flauta màgica.
* Fantasia sobre motius de Guillem Tell.
* Fantasia sobre motius de Faust.
* Fantasia sobre motius de Don Giovanni.
* Transcripcions per a piano d'Ana Bord du Gange, de Mendelssohn.
* Mandolinata, etc.
* Méthode théorique et practique pour l'harmonium, amb 53 fragments diversos.
* L'organiste practique, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 30, pàg. 374 (ISBN 84-239-4530-8)
# Ignasi Andreu de Queralt i Descatllar

Ignasi Andreu de Queralt i Descatllar (Santa Coloma de Queralt, 18 d'abril de 1717 - Santa Coloma de Queralt, 3 de setembre de 1766) va ser un noble català, sisè comtat de Santa Coloma.

## Biografia

Fill de Joan de Queralt i de Xetmar i de Francesca Descatllar, possiblement va passar els anys d’infantesa a Santa Coloma, atès que es trobava al castell dels comtes en vida del seu cosí Francesc de Queralt i de Xemmar, que hi va morir el 30 de juliol de 1725.
Poc després de morir el seu pare, Ignasi assmí el comtat de Santa Coloma (29 de juliol de 1756) i es casà amb Maria Josepa de Pinós i Sureda el 27 de maig de 1757. Nou mesos més tard, el matrimoni batejà a Barcelona Joan Baptista de Queralt i Pinós, futur comte de Santa Coloma.
No es coneixen gaires dades sobre la seva acció política. L’agost de 1758 es documenta a Ignasi a Santa Coloma, juntament amb el comte de Centelles; el 9 de setembre de 1762 reclama les eleccions per a les parròquies d'Aguiló, Santa Coloma i Giló.
Més enllà de la seva vila natal, també es té constància que enfortí l'economia senyorial d'El Catllar i propicia la construcció d’un molí paperer entre 1756 i 1762.
Dictà testament el 26 de novembre de 1763 i morí el 3 de setembre de 1766. Les seves despulles són enterrades a Santa Maria de Bell-lloc, al panteó familiar dels Queralt.

## Referències

* ↑ «AHAT, Parroquials, Santa Coloma de Queralt, baptismes (1688-1728), f.362», 1717. [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ «AHAT, Parroquials, Santa Coloma de Queralt, òbits (1744-1766), f. 362», 1766. [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ Conill, Miquel. Heroica vida y exemplares virtudes del venerable doctor D. Francisco de Queralt (en castellà). Cervera: Impremta de la Universitat de Cervera, 1736, p. 166.
* ↑ Cadenas y Vicent, Vicente de. Extracto de los expedientes de la Orden de Carlos 3°, 1771-1847 (en castellà). Madrid: Hidalguía, 1986, p. 145.
* ↑ Rovira i Gómez, 2016, p. 114.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Rics i poderosos, però no tant: La noblesa a Tarragona i comarca al segle XVIII. Tarragona: Universitat Rovira i Virgili i Centre d'Estudis Històrics i Socials Guillem Oliver del Camp de Tarragona, 2019, p. 129.
* ↑ Dominguez de Riezu, Esteban. Memorial ajustado hecho en virtud de decreto del tribunal pontificio y real de la gracia del excusado, con acuerdo y citacion de las partes del pleyyo seguido por los nobles laycos del Principado de Cataluña con el señor fiscal de S.M. el arrendador que fue del excusado de aquel principado hasta fin de diciembre del año de 1764 y los actuales arrendadores generales (en castellà), 1764, p. 104.
* ↑ Rovira i Miró, Aleix La Fàbrica. Estudi Històric de la fàbrica paperera del Catllar, Curs 2018-19, pàg. 11.
* ↑ Rovira, 2016, p. 114.

## Bibliografia

* Rovira i Gómez, Salvador-J. «Els títols nobiliaris vinculats a les comarques meridionals del Principat de Catalunya. Edat moderna». Paratge, núm. 29, 2016, pàg. 107-118.
# Ignasi Buxó Gou

Ignasi Buxó Gou (Olot, 1860 – 1944) fou un escultor català. Fou alumne de Josep Berga i condeixeble de Miquel Blay i Josep Clarà, entre d'altres. Treballà a El Arte Cristiano fins al 1892, en què instal·là, juntament amb el seu germà Jeroni, el taller Indústria Artística Buxó Hermanos. En aquest taller, primer ubicat al carrer Mulleras i més tard a la carretera de Girona, feien figures de terra cuita. Es dedicaven sobretot a escultura decorativa i utilitària com les conegudes testes tabaqueres, licoreres, noies amb gerres i figures de mulates i joves, algunes dins la línia modernista. Aquestes peces tingueren molt més èxit que les seves figures religioses, que com que estaven fetes en terracota pintada no permetien aconseguir indulgències. Tampoc cal mensprear les seves figures de pessebre.

## Referències

* ↑ Technologies, iDisc Information. «“Ignasi Buxó. Un escultor ben bé d'Olot”». [Consulta: 8 juny 2024].
* ↑ Buxó i Gou, Ignasi; Masmitjà, Pere; Associació de Veïns del Barri de Sant Miquel (Olot). Ignasi Buxó i Gou: [exposició (en catalan). Olot: Associació de Veïns del Barri de Sant Miquel, 1994.
* ↑ Ginebreda, Francesc «Les formes de l'escultura olotina». Les Garrotxes, 33, Primavera-Estiu 2024, pàg. 47.

## Bibliografia

* CUÉLLAR, A. “Ignacio Buxó Gou” Arriba España (Olot) núm. 1200 (1 setembre 1962).
* CUÉLLAR, A. “Ignacio Buxó, un escultor popular” El Correo Catalán (Barcelona) suplement núm. 199 (30 desembre 1978).
* MASMITJÀ, P. Ignasi Buxó Gou. Edita Associació de Veïns del Barri de Sant Miquel, Impremta Delta, Olot 1994.
* DOMENE, Q. “Sobre l'art d'Ignasi Buxó” Olot Misión (Olot).
* La Comarca (Olot) núm. 774 (6 octubre 1994) p. 7.
# Ignaz Lachner

Ignaz Lachner (Rain, (Baviera), 11 de setembre de 1807 – Hannover, 24 de febrer de 1895) era germà de Franz, Vinzenz i Theodor; fou un director d'orquestra i compositor alemany.
Els seus pares el destinaven al magisteri, però ensems que les humanitats estudià el piano, l'orgue i el violí, i quan va complir els catorze anys adoptà la resolució de dedicar-se exclusivament a la músic i perfeccionà els seus estudis sota la direcció del seu germà Franz. Successivament fou, organista de l'església reformada de Viena càrrec en que el succeí el seu germà Vinzenz, violinista de l'Òpera Imperial, director de la música del rei de Wurtemberg Guillem I (1831), director de l'Orquestra de Múnic (1836), Hamburg (1853), Estocolm (1858), i Frankfurt (1861), fins que el 1875 se celebrà el 50 aniversari de la seva carrera coma director d'orquestra, retirant-se llavors a la vida privada.
Va escriure les òperes:
* Der Geisterturm (1837);
* Die Regenbruder (1839);
* Loreley (1846);
Una simfonia, obertures, interludis, quintets, quartets, sonates per a piano, lieder amb acompanyament de piano, concerts i altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 180 (ISBN 84-239-4529-4)
# Ignazio Marini

Ignazio Marini (Bèrgam, 28 de novembre de 1811 - Milà, 29 d'abril de 1873) va ser un cantant dramàtic italià.
De molt jove debutà en el teatre de Brèscia i després va passar a La Scala de Milà, on adquirí molta reputació, ja que a la seva veu de baix profund unia un talent d'actor poc comú. Després de fer una gira per Amèrica, retornà a Milà, on es va fer aplaudir sobretot en Les Huguenots de Meyerbeer. També va treballar en el teatre Imperial de Sant Petersburg i a Barcelona el 1860.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 202’’ (ISBN 84-239-4533-2)
# Ignazio Prota

Ignazio Prota (Nàpols, 15 de setembre de 1690 - idm. gener de 1748) va ser un compositor i pedagog musical italià. Va ser el pare del compositor Tommaso Prota i l'avi del compositor Gabrielle Prota.
Va ensenyar durant molts anys al Conservatori de Sant Onofrio a Porta Capuana a Nàpols, on dos dels seus deixebles foren els compositors Nicola Sabatino, Matteo Capranica i Niccolò Jommelli. També fou mestre de capella del príncep de la Rochela.
Va escriure principalment música sacra i va produir 3 òperes que van ser estrenades en la seva vila natal:
* La finta fatocchiera (1721);
* La vedova ingegnosa (1735);
* Camilla (1737).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 1117 (ISBN 84-239-4547-2)
# Iguanodectes purusii

Iguanodectes purusii és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones, Guaporé, Madeira, Pastaza i Purus.

## Referències

* ↑ Cope, E. D. 1872.On the fishes of the Ambyiacu River. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23: 250-294, Pls. 3-16.
* ↑ Steindachner, F. 1908. Über drei neue Characinen und drei Siluroiden aus dem Stromgebiete des Amazonas innerhalb Brasilien. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 45 (núm. 6): 61-69.
* ↑ «Characidae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1970. Le genre Iguanodectes Cope (Pisces, Characoidei). Amazoniana v. 2 (núm. 4): 417-433.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Géry, J. 1993. Description de trois espèces nouvelles du genre Iguanodectes (Pisces, Characiformes, Characidae), avec quelques données récentes sur les autres espèces. Revue française d'Aquariologie Herpetologie v. 19 (núm. 4) for 1992: 97-106.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moreira, C. 2003. Characidae - Iguanodectinae (Characins, tetras). p. 172-181. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Il Tiberio

Il Tiberio és una revista manuscrita catalana, i lògicament d'exemplars únics, que sortí entre 1896 i 1898. Concebuda com una manera de mantenir informat el pintor Pere Ysern i Alié mentre estava ampliant estudis a Roma, hi col·laboraren diversos companys seus, alumnes de l'acadèmia Borrell i assidus de la taverna barcelonina d'El Rovell de l'Ou. La revista fou gresol d'alguns postmodernistes com Ramon Riera Moliné — ànima de la revista —, Marià Pidelaserra — que hi feia la crítica d'art — i Emili Fontbona. Malgrat el que sovint s'ha dit Xavier Nogués — amic i company de tots ells — no hi va participar. Tots ells, a més d'escriure-hi, hi dibuixaven. A part dels esmentats hi participaren Gaietà Cornet, Juli i Ramon Borrell i Joan Comellas. És un document extraordinari perquè aparegué amb gran constància, quinzenalment, durant gairebé dos anys. Ysern, temps després del seu retorn de Roma, la regalà a Ramon Riera; passà després per les col·leccions de Joan Audet i de Ramon Borràs, fins que la Biblioteca de Catalunya l'adquirí als hereus d'aquest darrer.

## Referències

* 1 2 «Il Tiberio». Biblioteca Nacional de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ Fontbona, Francesc. La crisi del modernisme artístic. Curial, 1975, p.63.

## Bibliografia

* José María Vilarrasa Coch, El grupo "El Rovell de l'Ou" y la revista "Il Tiberio", "Goya: Revista de arte", ISSN 0017-2715, Nº 259-260, 1997, pags. 416-422.
* Francesc Fontbona, «Il Tiberio» o un rebuig del Modernisme, «Serra d'Or» (Montserrat), any XVI, núm. 175, (15 abril 1974).

## Enllaços externs

* Fons digitalitzat "Il Tiberio" de la Biblioteca de Catalunya.
# Campionat d'Espanya de trial indoor

El Campionat d'Espanya de trial indoor, organitzat per la federació espanyola de motociclisme (RFME, Real Federación Motociclista Española) entre el 2001 i el 2013, fou la màxima competició de trial indoor que es disputà a l'estat espanyol.

## Llista de guanyadors

| Temporada | Campió | Segon classificat | Tercer classificat |
| 2001 | Marc Colomer | Adam Raga | David Cobos |
| 2002 | Albert Cabestany | Adam Raga | Marc Freixa |
| 2003 | Albert Cabestany | Adam Raga | Jeroni Fajardo |
| 2004 | Adam Raga | Marc Freixa | Jeroni Fajardo |
| 2005 | Adam Raga | Toni Bou | Albert Cabestany |
| 2006 | Albert Cabestany | Adam Raga | Toni Bou |
| 2007 | Adam Raga | Toni Bou | Albert Cabestany |
| 2008 | Albert Cabestany | Adam Raga | Toni Bou |
| 2009 | Toni Bou | Albert Cabestany | Jeroni Fajardo |
| 2010 | Toni Bou | Albert Cabestany | Adam Raga |
| 2011 | Toni Bou | Albert Cabestany | Adam Raga |
| 2012 | Toni Bou | Albert Cabestany | Jeroni Fajardo |
| 2013 | Toni Bou | Albert Cabestany | Jeroni Fajardo |

## Estadístiques
### Campions amb més de 3 títols

| Pilot | Títols |
| Toni Bou | 5 |
| Albert Cabestany | 4 |

## Llista de guanyadors en categoria Júnior

D'ençà del 2009 i fins al 2011 es convocà també un campionat específic per a participants amb menys experiència, anomenat Copa d'Espanya de trial indoor "Junior Challenge". El 2013 es reprengué de forma efímera el campionat amb el nom de la categoria canviat a CETI 2.
| Temporada | Campió | Motocicleta |
| 2009 | Alfredo Gómez | Montesa |
| 2010 | Pol Tarrés | Gas Gas |
| 2011 | Francesc Moret | Gas Gas |
| 2012 | - | - |
| | CETI 2 | CETI 2 |
| 2013 | Pol Tarrés | Sherco |

## Referències

* «Spain» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].
* «RFME Campeonatos de España de Trial / Trial Indoor» (PDF) (en castellà). rfme.net. RFME, 24-11-2020. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Lloc Web oficial Arxivat 2022-01-05 a Wayback Machine. (castellà)
* El Trial indoor al Web de la RFME Arxivat 2022-01-06 a Wayback Machine. (castellà)
# Images (grup de música)

Images és un grup francès de música pop, que va tenir un gran èxit entre 1986 i 1989. Els seus membres són de Tolosa de Llenguadoc. El grup es va unir el 1999 pel cantant Émile Wandelmer i va adoptar un nou nom Émile et Images. El 1986, el seu èxit més gran, Les Démons de minuit, va ocupar el primer lloc durant 13 setmanes a França.

## La dècada de 1980

Images estava formada pel cantant Mario Ramsamy, Jean-Louis Pujade a la bateria i Christophe Després al baix. Posteriorment, Christophe Després va deixar el grup l'octubre de 1986 i va ser substituït per Frédéric Locci al baix i als cors, i va co-compondre l'Album d'Images. Christophe Després formarà Pacifique amb el seu germà Stéphane i la cantant Cathy Lajous. Pacifique també és un grup dels anys 80 i interpreta l'èxit Quand tu serres mon corps el 1989.
El grup Images va ser especialment conegut pel seu títol l'any 1986, Les Démons de minuit. Va romandre número 1 del Top 50 francès durant 13 setmanes consecutives, la cançó va ser versionada diverses vegades. El clip d'aquesta cançó va causar una mica d'escàndol, perquè representava un home de l'Església en una temptació. Poc després es va publicar la versió en anglès, titulada Love Emotion.
En els mesos següents, Images va produir diversos èxits més, com Corps à corps (núm. 4, el 1987) o Maîtresse (núm. 6, el 1988). Aquestes cançons es recullen en el seu primer disc titulat L'album d'Images, publicat l'any 1987.

## La dècada de 1990

Després de la marxa de Frédéric Locci el 1990, el trio es va convertir en un duo i es va limitar a Mario Ramsamy i Jean-Louis Pujade. El grup, malgrat altres discos, es manté més o menys a l'ombra.
L'any 1999, Images es va unir a Émile Wandelmer, l'ex cantant del grup Gold, que ja havia prestat notablement la seva veu als cors dels 45 rpm Le Cœur en exil el 1987. Així va néixer Émile et Images, que va tornar a l'èxit amb la publicació d'un disc dels respectius majors èxits d'Emile i del grup, totalment reinstrumentalitzats, disc que vendria més d'un milió de còpies a França.

## Referències

* ↑ Images - Les démons de minuit, lescharts.com; abgerufen am 13. März 2011
* ↑ Chartquellen: FR
* ↑ Auszeichnungen für Musikverkäufe: FR
# Immanuel Faisst

Immanuel Gottlob Friedrich Faißt (Esslingen am Neckar, 13 de setembre de 1823 - Stuttgart 1894) fou un organista i compositor alemany.
Primer estudià teologia, però després es dedicà completament a la música, seguint els consells de Mendelssohn, al qual havia sotmès algunes de llurs composicions, i malgrat estudiar sense professors, feu tals progressos que ja el 1846 cridà l'atenció en uns concerts d'orgue que donà a Berlín.
El mateix any s'establí a Stuttgart, on el 1847 fundà la Societat de música clàssica religiosa, el 1849 la Unió de cantors suabis i el 1859 el Conservatori, de la qual direcció s'encarregà, fent d'aquell centre una de les institucions musicals més important d'Alemanya, i d'on surtiren grans músics com Wilhelm Maria Putchler. També fou organista de la Stiftskirche d'aquesta capital i la Universitat de Tubinga li'n concedí el títol de doctor honoris causa.
Entre llurs composicions destaquen diverses obres per a orgue, una doble fuga i alguns exercicis per a piano, lieder, cors, motets, cantates, etc. Se li deuen, a més, un curs d'harmonia, una Elementar und Chorgesangschule i Beiträge zur Geschichte der Klaviersonate. Finalment, junt amb Sigmund Lebert i Hans von Bülow, publicà la famosa edició Cotta dels clàssics del piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23 de l'Enciclopèdia Espasa, pàg. 101. (ISBN 84-239-4523-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 43 (ISBN 84-239-4548-0)
# Impromptu núm. 2 (Chopin)

L'Impromptu núm. 2 en fa sostingut major, op. 36 de Frédéric Chopin és una obra per a piano composta l'any 1839 i publicat l'any següent, 1840. La melodia en dolcissimo transcorre durant tota la peça i no té la tonalitat definida.
L'Impromptu comença amb un acord a l'estil d'un nocturn. L'obra està escrita en la poc habitual tonalitat de fa sostingut major, emprada en molt poques composicions del romanticisme. Alguns exemples els trobem en la Sonata per a piano núm. 24 dedicada a Thérèse von Brunswick, de Ludwig van Beethoven i la Barcarola del mateix Chopin. És un Andantino en què la primera secció és molt tranquil·la, lírica, expressiva, mentre que la segona secció és més animada, en un marcat contrast. El pas d'una secció a altra es fa mitjançant un passatge de transició, en crescendo, que desemboca en el nou àmbit expressiu en la brillant tonalitat de re major. Al final, l'obra retorna a la tranquil·litat inicial.

## Referències

* ↑ Huneker, James. Chopin: the man and his music. Nova York: C. Scribner's Sons, 1909, p. 239–240.

## Enllaços externs

* Impromptus de Chopin a Chopinmusic.net Arxivat 2015-10-11 a Wayback Machine.
# Impromptu núm. 3 (Chopin)

L'Impromptu núm. 3 en sol bemoll major, op. 36 de Frédéric Chopin és una obra per a piano publicada l'abril de 1843. Va ser l'últim en l'ordre de la composició dels seus impromptus, però el tercer pel que fa a la publicació.
L'obra està escrita en un compàs compost de 12/8. És una pàgina somrient, amable i virtuosística, amb un cert caràcter d'improvisació. La secció central, Sostenuto, l'expressivitat es torna íntima confessional, arribant a adquirir un cert clima dramàtic i apassionat.

## Referències

* ↑ Huneker, James. Chopin: the man and his music. Nova York: C. Scribner's Sons, 1909, p. 239–240.

## Enllaços externs

* La partitura de l'Impromptu núm. 3 es pot trobar també a Musopen.com