OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Adolf Gironella

Adolf Gironella Milà de la Roca (Barcelona, 15 de juliol de 1823 - 10 de setembre de 1864) va ser un cantant baríton català.
Va néixer a Barcelona el 15 de juliol de 1823, en una família acomodada vinguda a menys, el seu pare Magí de Gironella i la seva mare Mercè Milà de la Roca ambdós de Barcelona. Va iniciar els estudis al recentment creat Liceu Filharmònic, mentre estava a l'antic convent de Montsió. Va ser deixeble de cant de Marià Obiols. Gràcies a la seva bona disposició i veu de baríton, ben aviat va fer progressos, i el 1845 va cantar al teatre de la Santa Creu la part de Belisari a l'òpera Belisario.
Decidit a emprendre carrera teatral, va acabar els estudis a Itàlia amb diversos mestres de cant. Després, i durant quatre anys, va estar contractat en els principals teatres italians. El 1849 va tornar a Espanya, i va anar a cantar al Palau Reial de Madrid, que li va valer el títol de cantor de cambra de la reina Isabel II. Després va formar part de companyies teatrals que van actuar a València, Màlaga i Barcelona. En aquesta darrera, entre 1849 i 1850, va estar contractat al Gran Teatre del Liceu, participant en produccions com Lucia di Lammermoor, Belisario o Saffo.
Quan va millorar la seva situació econòmica, mercès d'una herència, va deixar el teatre i es va casar. Malgrat deixar la carrera artística, la seva afició va continuar i va cantar en recitals o concerts particulars a casa seva, o altres reunions socials. Al final de la seva vida, una malaltia nerviosa va començar a afectar les seves capacitats de cantor. Eventualment, va tenir també conseqüències físiques, que va minvar la seva constitució i va obligar que fos internat en un centre de salut mental, on va morir el 10 de setembre de 1864.
En l'àmbit personal, es va casar amb Mercè Vehils i Catà.

## Referències

* ↑ «Defuncions any 1869. Registre núm.4810. Llibre 4, foli 5.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 10-09-1864.
* 1 2 3 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 47-48.
* 1 2 Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). vol. 26. Barcelona: Hijos de J. Espasa, 1925, p. 196.
* ↑ Coll i Monteagudo, Ramon «Una vorera del segle xix trobada al carrer de Sant Pau de Premià de Mar». Sessió d'Estudis Mataronins, núm. 29, 2013, pàg. 1.
# Adolf von Doß

Max Adolph Karl Marcus Johann Nepomuk von Doß (* 10 de setembre de 1825 a Pfarrkirchen, Baixa Baviera; † 13 d'agost de 1886 a Roma) fou un compositor i religiós alemany.
El 1843, professà en la companyia de Jesús, a la qual va pertànyer fins a la seva mort. Residí molt de temps a Alemanya, Bèlgica i Roma, destacant en la composició de música religiosa.
En aquest gènere mereixen especial menció els seus oratoris i cantates i les seves col·leccions titulades Melodiae sacre (Münster, 1862); Melodies religieuses i Collection de Musique d'Èglise. Abans d'abraçar l'estat religiós s'havia distingit com a compositor teatral, donant a l'escena amb èxit sis òperes, entre elles la titulada Baudouin du Bourg, i dues operetes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 513 (ISBN 84-239-4574-X)
# Adolph Dupuis

Adolph Dupuis (París, Illa de França, 1821 - Nemours, Illa de França, 1891) fou un actor de teatre francès.
Fill de l'actriu Rosa Dupuis (1786-1978). Començà a estudiar arquitectura, però l'abandonà ben aviat per dedicar-se al teatre, presentant-se per primera vegada a la Comédie-Française (1845). Però, no trobant l'acollida esperada, el 1847 es contractà pel teatre francès de Berlín, havent de sortir d'Alemanya el 1848.
Tornat a París, el 1849 entra en el Gimnàs i allà començà la seva reputació. Durant deu anys va romandre en aquell teatre i feu un gran nombre de creacions que el situaren al nivell dels millors actors de l'època.
Llavors acceptà un contracte per a Sant Petersburg (1860), transcorreguts disset anys tornà a França. Prosseguí la seva carrera desenvolupant les barbes tant notablement com els galans joves en la seva joventut. Es retirà el 1887, disgustat del mal èxit assolit en la representació del Tartuffe de Molière.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2546 (ISBN 84-239-4581-2)
# Adolphe Sellenick

Adolphe Valentin Sellenick (Estrasburg, 3 de setembre de 1826 - les Andelys, 25 de setembre de 1893) fou un compositor i director d'orquestra francès. Era fill d'un músic militar natural d'Estíria, i des de molt jove aprengué a tocar diversos instruments, entre ells el violí i el corn. Fou director d'orquestra del teatre d'Estrasburg, després músic major d'un regiment i, per acabar, director de la banda de la guàrdia republicana. A més d'una òpera còmica Crespin, rival de son maître, va compondre un gran nombre de peces per a banda, entre elles la Marxa índia, que es va fer popular arreu d'Europa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 55 ISBN 84 239-4555-3
# Adolphe de Puibusque

Adolphe de Puibusque ((París, 7 de març, 1801 - idem. 31 de maig, 1863), literat, escriptor i hispanista francès.
Va seguir la carrera d'advocat, i va ser subprefecte durant un temps quan la Restauració. Després es va dedicar a la literatura i va deixar diverses obres entre elles: La mort de Léonard de Vinci (París, 1824), poema; Le naufrage de Camoens (París, 1828), Dictionnaire municipal (París, 1838), Histoire comparée des littératures espagnole et française (París, 1839), etc...
Les dues primeres produccions li foren premiades, la primera en la Acadèmia de Cambrai y la segona en uns jocs florals; també la seva Histoire comparée aconseguí el premi de la Acadèmia Francesa.
En col·laboració amb Constant Leber anotá el Code Municipal (París, 1839). Finalment, Puibusque traduí del castellà al francès l'obra El Conde Lucanor, la qual és una de les primeres obres escrites en llengua castellana.

## Referències

* ↑ Dades extretes de la Biblioteca nacional francesa

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 422. (ISBN 84-239-4548-0)
# Adontosternarchus clarkae

Adontosternarchus clarkae és una espècie de peix pertanyent a la família dels apteronòtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 18,6 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela i el Brasil.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Mem. Carnegie Mus. v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Mago-Leccia, F., J. G. Lundberg & J. N. Baskin, 1985. Systematics of the South American freshwater fish genus Adontosternarchus (Gymnotiformes, Apteronotidae). Contrib. Sci. (Los Angeles) Núm. 358: 1-19.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Albert, J.S., 2003. Apteronotidae (Ghost knifefishes). P. 497-502. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ Barriga, R., 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* ↑ Lundberg, J.G. i C. Cox Fernandes, 2007. A new species of South American ghost knifefish (Apteronotidae: Adontosternarchus) from the Amazon basin. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. 156 (1):27-37.
* ↑ Mago-Leccia, F., 1994. Electric fishes of the continental waters of America. Fundación para el Desarrollo de las Ciencias Físicas, Matemáticas y Naturales (FUDECI). Biblioteca de la Academia de Ciencias Físicas. Matemáticas y Naturales, Caracas, Veneçuela. Vol. 29. 206 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Adrien-François Servais

Adrien-François Servais (Halle, 6 de juny de 1807 - 22 de novembre de 1866) fou un violoncel·lista i compositor belga.
Va rebre les primeres lliçons del seu pare, el qual també era músic, i després entrà al Conservatori de Brussel·les, on fou deixeble de Platel. Donà el seu primer concert a París, amb gran èxit, i per consell de Fétis emprengué un viatge per Europa, i de 1834 a 1848 visità Anglaterra, Suècia, Alemanya i Rússia, mereixent que se l'anomenés el Paganini del violoncel.
El 1848 fou nomenat professor d'aquest instrument en el Conservatori de Brussel·les, on tingué entre altres alumnes l'Ernest De Munck en Lange i en José Parada y Barreto.
Va adoptar en François Servais (1846-1901) que fou escriptor i músic.
Va compondre 3 concerts i 16 fantasies per a violoncel i piano, i violí i violoncel.

## El seu fill

El seu fill Joseph (Halle, 1850-1885), fou deixeble del seu pare i també es dedicà al violoncel. Després de fer diversos viatges com a concertista, el 1869 entrà en l'orquestra de l'Òpera de Weimar i, finalment, fou professor de violoncel del Conservatori de Brussel·les, on entre d'altres alumnes tingué a Edward Jacobs i, al napolità Ottavio Di Picolellis.

## Bibliografia

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Adrien-François Servais
* François, Peter. De familie Servais en het muziekleven in Halle & Europa (La família Servais i la vida musical a Halle i Europa (en neerlandès). Halle: Zuidwestbrabants Museum Halle, 2004.
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 631 (ISBN 84-239-4555-3)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 627 (ISBN 84-239-4529-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 1173 (ISBN 84-239-4541-3)
* ↑ «DE PICCOLELLIS in "Dizionario Biografico"» (en italià). [Consulta: 29 desembre 2020].
# Aequidens tubicen

Aequidens tubicen és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: tram brasiler del riu Amazones.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 «Aequidens tubicen» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Eigenmann, C. H. i W. L. Bray: A revision of the American Cichlidae. Ann. N.Y. Acad. Sci. 7: 607-624. Any 1894.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Swedish Museum of Natural History, Estocolm, Suècia, 431 pp.
* Kullander, S. O. & E. J. G. Ferreira. 1991. A new Aequidens species from the Rio Trombetas, Brasil [sic], and redescription of Aequidens pallidus (Teleostei, Cichlidae). Zool. Scripta v. 19 (núm. 4) [1990]: 425-433.
* Kullander, S. O. i H. Nijssen: The cichlids of Surinam. E.J. Brill, Leiden and other cities, XXXIII+256 pp. Any 1989.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Staeck, W. 2003. Cichliden-Lexikon, Tiel 3: Südamerikanische Zwergbuntbarsche. Dähne Verlag. Cichliden-Lexikon Tiel 3: 1-219.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Afrodita armada

Afrodita armada (en grec: Ένοπλη Αφροδίτη) és una escultura romana de marbre del segle i que representa Afrodita Area, o l'aspecte guerrer de la dea grega Afrodita, que era més aviat venerada com a dea de la bellesa i l'amor. Està inspirada en un original grec perdut del segle iv abans de la nostra era realitzat per Policlet el Jove, i es conserva al Museu Arqueològic Nacional d'Atenes, de Grècia (núm. d'inventari 262).

## Història

L'escultura fou trobada en l'antiga Epidaure, al Santuari d'Asclepi l'any 1886 durant uns treballs d'excavació, juntament amb altres estàtues. La van traslladar al Museu Arqueològic Nacional d'Atenes.

## Descripció

La dea està dempeus suportant el seu pes amb la cama dreta, l'esquerra relaxada; té el cap girat cap a l'esquerra i l'inclina cap al terra. Va vestida amb un fi quitó (gairebé transparent) que li embolcalla el tors i deixa entreveure el triangle púbic i el melic. El quitó se li ha després de l'espatla dreta, deixant-li al descobert el pit dret. El quitó se li enrotlla al braç esquerre i li cau lliurement pel costat. La dea duu el cabell recollit en flocs molt delicats i ondulats, lligats amb una cinta i col·locats a la part posterior del cap en una cua que s'enrotlla en un ret. Pel pit seminú li passa en diagonal el cinyell de la beina. Portava una espasa a la mà esquerra, però es desconeix què sostenia la dreta. S'ha suggerit (sobretot pels trets del cap) que aquesta estàtua no és pas una còpia romana, sinó un original grec del període hel·lenístic.

## Estat de conservació

Li manquen la major part del braç dret, els peus i el nas, i el rostre està molt danyat; el braç esquerre i el cap es van trobar per separat i els uniren a la resta de l'escultura. Amb una alçada de 1,51 m, aquesta estàtua de marbre de Paros és de grandària natural.

## Afrodita Area

En el culte i la religió de l'Antiga Grècia, Afrodita, generalment relacionada amb l'amor, a voltes la veneraven com a dea de la guerra amb l'epítet Area (en grec antic: Ἀφροδίτη Ἀρεία, o Afrodita bel·licosa), sota el qual se la representava amb armadura completa com el déu de la guerra Ares, el seu amant. Aquesta representació es trobava a Esparta, Argos, Citera i Tares (actual Tàrent).
* Venus de Milo.
* Afrodita ajupida de Rodes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Kavvadias, 1890, p. 112–113.
* 1 2 3 Kaltsas, 2002, p. 125.
* ↑ Budin, Stephanie L. «Aphrodite Enoplion». A: Brill's Companion to Aphrodite (en anglès). Boston, MA: Brill Publishers, 2010, p. 79–112 (Brill's Companions in Classical Studies). ISBN 9789047444503.
# Aftenposten

Aftenposten és el segon diari de més tirada de Noruega (rere Verdens Gang) amb seu a Oslo.
Segons la Norwegian Media Businesses' Association, l'any 2003 va vendre 256.000 exemplars en l'edició de matí, 155.400 a la de la tarda i 232.900 en la del diumenge. L'any 2015 va vendre 211.769 exemplars (172.029 exemplars segons la Universitat de Bergen) i s'estima que té 1,2 milions de lectors. Amb una llarga tradició de periodisme seriós i prestigiós, fundat el 14 de maig de 1860, durant molt de temps es va considerar el líder dels diaris noruecs.
És propietat de l'empresa pública noruega Schibsted, que també és propietària del segon diari més gran de Noruega, VG. Els propietaris noruecs a finals de 2015 només tenien un 42% de les accions de Schibsted.
La seva seu central és a Oslo i té uns 740 empleats. El 1995 va començar la seva edició en línia.
Aftenposten va tenir una posició conservadora i va donar suport al partit polític Høyre fins a la ruptura del sistema de premsa del partit al país. Arran d'això, el diari es va posicionar com un diari independent de centredreta. L'any 2005 el seu editor era Hans Erik Matres (2005).

## Referències

* ↑ «Norwegian Media Businesses' Association» (en noruec). [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «Opplagstall norske aviser» (en noruec). Arxivat de l'original el 2021-11-07. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «Aftenposten har det høyeste avisopplaget i Norge - Aftenposten», 20-12-2016. Arxivat de l'original el 2016-12-20. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ Cook, Bernard A.; Cook, Bernard Anthony. Europe Since 1945: An Encyclopedia (en anglès). Taylor & Francis, 2001. ISBN 978-0-8153-4058-4.
* 1 2 Bradshaw, Paul. «Online Journalism Atlas: Norway» (en anglès), 25-01-2008. [Consulta: 6 març 2022].
* 1 2 AA.DD. «[https://web.archive.org/web/20151222090850/http://site.iugaza.edu.ps/mamer/files/War-Journalism-and-Propaganda1.pdf From the Persian Gulf to Kosovo — War Journalism and Propaganda]». European Journal of Communication [Londres, Thousand Oaks, CA i Nova Delhi], núm. 15(3), 2000. Arxivat de l'original el 2015-12-22 [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «Aksjonærer - Schibsted», 07-11-2017. Arxivat de l'original el 2017-11-07. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ «WIPO Domain Name Decision: D2020-0940». [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ Werenskjold, Rolf «The Dailies in Revolts». Scandinavian Journal of History, 33, 4, 01-12-2008, pàg. 417–440. DOI: 10.1080/03468750802423094. ISSN: 0346-8755.

## Enllaços externs

* Aftenposten (online) en anglès
* Aftenposten.no en noruec
# Afurcagobius

Afurcagobius és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Afurcagobius suppositus (Sauvage, 1880)
* Afurcagobius tamarensis (Johnston, 1883)

## Referències

* ↑ Gill, H. S., 1993. Description of a new genus of goby from southern Australia, including osteological comparisons with related genera. Rec. West. Aust. Mus. v. 16 (núm. 2): 175-210.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Sauvage, H. E., 1880. Description des Gobioïdes nouveaux ou peu connus de la collection du Muséum d'histoire naturelle. Bull. Soc. Philomath. Paris (Ser. 7) v. 4: 40-58.
* ↑ Johnston, R. M., 1883. General and critical observations on the fishes of Tasmania. Pap. Proc. R. Soc. Tasmania 1882: 51-143.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Agnès de Sitges

Agnès de Sitges (Sitges, segle xiii - Sitges, 1308) va ser una noble del segle xiv.
Els seus pares eren Guillem de Sitges o de Viladecols i Sibil·la, i tenia una germana menor que es deia Blanca. El 1274 es va casar amb Berenguer de Fonollar. El 1275 va heretar el Castell de Sitges i el de Campdàsens. Formava part d'una família poderosa, que amb el nom de Sitges va tenir els castells des del 1116. Ella en fou l'última castlana.
El 1306 va vendre els castells de Sitges i de Campdàsens a Bernat de Fonollar, una de les figures més importants del moment, que va ser l'home de confiança de Jaume II d'Aragó entre 1302 i 1323. En la venda hi podrien haver tingut un paper destacat el fet que Bernat, qui va comprar els castells, possiblement era cosí del seu marit Berenguer.
La història del Castell de Sitges va vinculadíssima a la de la família Sitges durant els primers anys del segon mil·lenni, i és que la mateixa família, que es va donar el nom de Sitges, el va tenir durant dos segles. El 1041 el castell de Sitges era del bisbe de Barcelona Guislabert. Va passar a mans de Mir Geribert, Guillem Arnau (1116) i Bernat de Centelles, senyor de Sitges (1240). El fill d'aquest últim, que es deia també Bernat de Centelles, va protagonitzar plets amb Berenguer de Fonollar per la possessió dels castells de Sitges i de Campdàsens. Després que Agnès de Sitges cedís els seus drets a Bernat de Fonollar el 1306, en morir aquest sense descendència el 1326, el castell passà a mans de la Pia Almoina de Barcelona del 1353 fins al 1814.
Hi ha una escola que porta el nom d'Agnès de Sitges. Després d'estar diversos anys en barracons des que es va obrir el 2005, el 2017 se'n presentar el projecte de construcció de l'edifici al barri de Quint Mar en una parcel·la de 7.000 metres quadrats i una capacitat per 225 alumnes. Les obres de construcció estava previst que comencessin l'1 d'abril de 2019.

## Referències

* ↑ AD (2007). Història de Sitges. II. Època medieval. Fragments d'història núm. 7. Sitges. Ajuntament de Sitges.
* ↑ Parés Corretger, Àngels (2002). Els Sitges, castlans del castell durant dos segles. Sitges. La Xermada núm. 28, agost.
* ↑ Parreu i Dalmases, Leonor: Els retaules barrocs de l'església parroquial de sant Bartomeu i santa Tecla de Sitges a Revista Taüll, ed. Catalonia Sacra, 2018, núm. 50 (v.)
* ↑ Parés Corretgé, Àngels «Breu esbós sobre el cavaller Bernat de Fonollar i el castell de Sitges del segle XIV». Butlletí del Grup d'Estudis Sitgetans, any XII, núm. 45/46, 1988, pàg. 2-4.
* ↑ «Agnès de Sitges». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ NacióSitges. «La Generalitat presenta el projecte de la nova escola Agnès | NacióSitges». [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Les obres de l'Escola Agnès de Sitges comencen oficialment l'1 d'abril». [Consulta: 17 març 2019].
# Agonopsis

Agonopsis és un gènere de peixos pertanyent a la família dels agònids.

## Taxonomia

* Agonopsis asperoculis (Thompson, 1916)
* Agonopsis chiloensis (Jenyns, 1840)
* Agonopsis sterletus (Gilbert, 1898)
* Agonopsis vulsa (Jordan & Gilbert, 1880)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Thompson, W. F., 1916. Fishes collected by the United States Bureau of Fisheries steamer "Albatross" during 1888, between Montevideo, Uruguay, and Tome, Chile, on the voyage through the Straits of Magellan. Proceedings of the United States National Museum v. 50 (núm. 2133): 401-476, Pls. 2-6.
* ↑ Jenyns, L., 1840-1842. Fish. A: The zoology of the voyage of H. M. S. Beagle, under the command of Captain Fitzroy, R. N., during the years 1832 to 1836. Londres: Smith, Elder, and Co. Issued in 4 parts. Fish, Voyage Beagle: i-xvi + 1-172, Pls. 1-29.
* ↑ Jordan, D. S. & B. W. Evermann, 1898. The fishes of North and Middle America: a descriptive catalogue of the species of fish-like vertebrates found in the waters of North America, north of the Isthmus of Panama. Part II. Bull. U. S. Natl. Mus. No. 47: i-xxx + 1241-2183.
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert, 1880. Description of a new agonoid (Agonus vulsus), from the coast of California. Proceedings of the United States National Museum v. 3 (núm. 162): 330-332.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* CalPhotos (anglès)