OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manel Casserras i Solé

Manel Casserras i Solé (Solsona, 22 de juliol de 1957 - 30 d'abril de 2015) va ser un escultor català, destacat constructor d'imatgeria festiva de Catalunya.
És fill de Lola Solé i Puig i de Manel Casserras i Boix. Manel Casserras i Solé aprengué l'ofici del seu pare i seguí endavant amb el seu taller de Solsona a la mort d'aquest el 1996.
Va intervenir a la Catedral de Solsona, on va realitzar la restauració de la portalada barroca i del conjunt escultòric de l'Assumpta de la plaça de Palau, la restauració dels elements escultòrics de l'absis i de les figures de la porta de Sant Agustí. També va participar en la restauració de la rosassa i del campanar de la basílica de Santa Maria de Cervera, entre d'altres. A més de la creació de gegants i altres figures folklòriques d'arreu de Catalunya va destacar per la restauració de peces històriques i emblemàtiques com el Drac de Solsona (segle XVII), els Gegants del Pi de Barcelona, els Nans de la Patum de Berga i els del seguici de Tarragona. El 2011, va obtenir el premi Gegant Boig núm. 145 del Carnaval de Solsona, premi que reconeix la seva col·laboració amb la festa solsonina, de la que n'era el mestre geganter d'algunes figures i tenia cura de les restauracions que aquestes requereixen.
L'any 2014, l'Agrupació de Geganters de Solsona li va concedir la condició de geganter d'honor.

## Referències

* ↑ «L'Ajuntament de Solsona expressa el condol per la pèrdua de Manel Casserras i Solé». Nació Solsona, 30-04-2015 [Consulta: 30 abril 2015].
* ↑ Muntada, A.; Montraveta, A. Manel Casserras: obra de gegants. Manresa: Edicions Intercomarcals, 1997. ISBN 84-88545-15-0.
* ↑ «Una ullada al folklore solsoní». Regió 7, 06-09-2012.
* ↑ «Els Gegants Bojos premien la feina del Manelet Casserras». Nació Digital, 27-02-2011.
* ↑ «Llistat de premiats amb un Boig». Nació Digital. Associació de Festes del Carnaval de Solsona [Consulta: 28 agost 2011].
* ↑ «Manel Casserras i Solé és distingit geganter d'honor a la Plaça Major». Nació Solsona, 09-09-2014 [Consulta: 17 setembre 2014].
# Karel Bendl

Karel Bendl (Praga, 1833-1897) fou un compositor bohemi.
Estudià en el Conservatori de Praga. Fou director d'orquestra a Amsterdam, Brussel·les, Niça, etc., abans d'establir-se definitivament a Praga. El 1894 començà de professor en la seva ciutat natal. I va escriure obertures, fantasies, cors i algunes òperes, entre elles:
* Lejla (1868);
* Tabora (1892);
* Cernohorci (1895);
* Mutter Mula (1895).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7 (ISBN 84-239-4507-3)
# Peromyscus perfulvus

Peromyscus perfulvus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de l'oest de Mèxic. Els seus hàbitats naturals són els boscos caducifolis subtropicals, els boscos riberencs i les zones agrícoles. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, perfulvus, significa ‘molt falb’ en llatí.

## Referències

* ↑ Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I.; Lacher, T.; Vázquez, E. Peromyscus perfulvus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 15 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).
# Ernst Pauer

Ernst Pauer (Viena, 21 de desembre de 1826 - Seeheim-Jugenheim, 5 de maig de 1905) fou un pianista i compositor austríac.
Era fill d'un super-intendent general, i des d'infant demostrà grans aptituds per la música. El seu primer professor de piano ho fou el músic hongarès Theodor Dirzka, i el 1840 fou deixeble del pianista Franz Xaver Wolfgang Mozart, fill del cèlebre compositor d'aquest nom; també estudià amb el músic hongarès Simón Sechter, i des de 1845 fins a 1846 va tenir per mestre en Franz Lachner, de Múnic.
El 1847 fou nomenat director de música a Magúncia, on residí fins al 1851. Aquest mateix any recollí molts aplaudiments com a concertista a Londres, on s'establí definitivament, després d'haver contret matrimoni amb la cantant Andreae, de Frankfurt del Main. El 1861 donà alguns concerts amb programes analítics detallats, i aconseguí tal fama com a pianista i com compositor, que ben aviat assolí crear-se una posició independent a Londres.
També es feu aplaudir en el continent, sobretot en els concerts que donà a Alemanya, i el 1866 fou nomenat pianista de la cort imperial d'Àustria. A partir de 1870 donà diverses conferències sobre la història de la literatura del piano, que tingueren molt bona acollida. En la mort de Cipriani Potter el 1871 substituí a aquest pianista com a professor de piano de la Royal Academy of Music, i el 1876 fou nomenat primer professor de piano de la National training school for music. Publicà moltes obres de música clàssica per a piano, tals com Alte Klaviermusik, Alte Meister, Old English composers for the virginal and harpsichord, i una edició popular dels clàssics, des de Bach fins Schumann.
Publicà a més, diverses obres didàctiques com: Grosse theoritsche praktische Klavierschule de Sigmund Lebert i Ludwig Stark (Stuttgart, 1904), Parnassum, Primer of the pianoforte, i els escrits; Elements of the beatiful in music (1876), Primer of musical forms (1878), i The pianist's dictionary (1895).
Entre les seves composicions cal mencionar les òperes Don Riego, estrenada a Magúncia el 1850, i Die roten Maske representada també a Magúncia i a Mannheim (1851), i diverses obres de música de cambra i per a orquestra.
A més fou un dels més actius col·laboradors del Dictionary of music and musiciens.
El seu fill Max von Pauer (1866-1945) també fou un cèlebre pianista.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 42. pags. 931-32 (ISBN 84-239-4542-1)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 30, pàg. 332 (ISBN 84-239-4530-8)
# Notos

Segons la mitologia grega, Notos (en grec antic Νότος), era la personificació del vent del sud i era una de les quatre divinitats de l'element aeri. És fill d'Eos, l'Aurora, i d'Astreu.
Era un vent calent i carregat d'humitat i, segons l'època de l'any, portava la xafogor o la pluja. No intervé en cap mite com a personatge, a diferència dels seus germans Bòreas i Zèfir.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 391. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 159. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Miguel Marqués

Miguel Marqués fou un compositor espanyol del segle xvii.
A l'Arxiu de música de El Escorial es conserva una Missa a 10 veus, copiada el 1661 en el llogaret de Vañón de la comunitat de Daroca, per aquell cèlebre cec de Daroca l'eminent organista Pablo Bruna.
Fou un dels mestres més notables d'Aragó, conservant-se obres seves als Arxius de música de la Basílica del Pilar i altres esglésies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 292 (ISBN 84-239-4533-2)
# Granville Bantock

Granville Bantock (Londres, 7 d'agost de 1868 – 16 d'octubre de 1946) fou un compositor i director d’orquestra anglès.
Després d'un període al Trinity College of Music, el 1889 va entrar a la Royal Academy on va estudiar amb Frederick Corder, exalumne de Ferdinand Hiller a Colònia, i ja en el primer any aconseguí el premi Mcfarren. Sent encara alumne de l'Acadèmia edità la seva famosa obertura The fireworshippers (1892); la sèrie de ballables egipcis del drama en cinc actes Ramsés II; la cantata Wülstan (1892) i l'òpera en un acte Caedmar (1892).
De 1893 a 1896, va dirigir la revista musical The New Quarterly Musical Review i ensems desenvolupà el càrrec de director d'orquestra en el teatre Provincial. El 1897, director de la banda municipal a New Brighton. De 1908 a 1933 va ser professor de música a la Universitat de Birmingham, on tingué alumnes com Eric Fogg. Bantock fou una de les més eminents personalitats del món musical.
Va compondre una gran quantitat d'obres: òperes, simfonies, oratoris (Omar Kháyyám, la seva obra més coneguda), poemes simfònics, ballets, música de cambra, música per a piano, per a cor sol, cançons, etc.
Entre les seves composicions, destaquen:
* Thalaba the destroyer (1900);
* Dante (1902);
* Fifine at the fair (1902);
* The witch of Atlas (1902);
* Lalla Rock (1903);
* Saul i Elena, obertures simfòniques (1906);
* dues Suites per a orquestra;
* Die Perle von Iran, òpera en un acte (1896).
* Christus in der Wüste, oratori (Gloucester, 1907);
* The Pierrot of the Minute (1908);
* Obertura per a una tragèdia grega;
* Simfonia hebrea (1916);
* Pan in Arcady (1919);
* Atlanta in Calydon i The Song of >Songs (1927);
* The Burden of Babylon (1928).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1267 (ISBN 84-239-4571-5)

## Referències

* ↑ «El músico de la semana: Granville Bantock». HJCK. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 232 (ISBN 84-239-4524-3)
# Peromyscus mekisturus

Peromyscus mekisturus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del sud-est de Puebla (Mèxic). Només se n'han trobat dos espècimens, l'últim dels quals fou observat a la dècada del 1950. Està amenaçat per la transformació del seu medi, originalment compost per matollars àrids, en camps de conreu. El seu nom específic, mekisturus, significa ‘cuallarg’ en llatí.

## Referències

* ↑ Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I. Peromyscus mekisturus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 15 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).
# Ernstichthys megistus

Ernstichthys megistus és una espècie de peix de la família dels aspredínids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Bobonaza i Marañón.

## Referències

* ↑ Fernández-Yépez A., 1953. Algunas notas sobre los peces Asprediformes con descripción de Ernstichthys anduzei, nuevo e interesante bunocephalido. Noved. Cient. Mus. Hist. Nat. La Salle (Ser. Zool.) Núm. 11. 1-6.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Orcés V., G., 1961. Hallazgo de peces de los géneros Xiliphius y Haplomyzon en el sistema del Amazonas. Descripción de una nueva especie. Cienc. Nat. (Quito) v. 4 (núm. 1): 3-6.
* ↑ «Ernstichthys megistus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Friel, J.P., 2003. Aspredinidae (Banjo catfishes). p. 261-267. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C., 1996. A phylogenetic analysis of the Asian catfish families Sisoridae, Akysidae and Amblycipitidae, with a hypothesis on the relationships of the neotropical Aspredinidae (Teleostei, Ostariophysi). Fieldiana. Núm. 4:1-83.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Miguel de Ambiela

Miguel de Ambiela (Puebla de Albortón, Saragossa, 1665 - Toledo, 1733) fou un mestre de capella i compositor aragonès.
Fou mestre de capella de La Seu Vella de Lleida (1686), de la Jaca, i de la Basílica del Pilar de Saragossa de 1700 a 1707, any que anà a Toledo amb el mateix càrrec, que no deixà fins a la seva mort el 1733.
Va escriure nombroses obres de música religiosa, entre elles un Stabat Mater, que es conserven en algunes catedrals d'Espanya; en l'arxiu del Pilar de Saragossa, s'hi conservaven el 1859 vint d'aquestes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 4, pàg. 71 (ISBN 84-239-4504-9)
# Mangoners de la Universitat de Perpinyà

Els Mangoners de la Universitat de Perpinyà van ser una colla universitària de la Universitat de Perpinyà que va existir en dues èpoques diferents: la primera fundada el 2008 amb camisa de color morat i la segona a partir del 2013 amb camisa de color taronja.
Van celebrar el seu bateig el febrer del 2009, en una actuació conjunta amb els Arreplegats de la Zona Universitària. No és clar fins quan va existir, però al 2011 encara actuaven amb la camisa morada.
A la segona etapa van canviar la camisa morada per una de taronja i van arribar a fer el 3 de 6 amb acotxaneta. La colla estava formada principalment per membres d'Aire Nou de Baó que estudiaven en aquell moment. Van actuar per primera vegada a la Diada de primavera dels Arreplegats de 2013 i també van participar en actes de cultura popular catalana a la Catalunya Nord com l'Identi'Cat de 2015. La seva diada de bateig va ser el 21 de febrer de 2014 a la Universitat de Perpinyà Via Domícia, juntament amb els Arreplegats de la Zona Universitària, els Xoriguers de la UdG i els Emboirats de la UVIC.

## Referències

* ↑ «Mangoners de la Universitat de Perpinyà». Ara. Arxivat de l'original el 4 de juny 2016. [Consulta: 10 maig 2016].
* 1 2 «Facebook». [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ «A Perpinyà, els Arreplegats exigim el català». La Remor. Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans, núm. 7, setembre-desembre 2009, p. 7. ISSN: 2014-1882 [Consulta: 11 maig 2016].
* ↑ «AIRENOU DE BAO». [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ «https://twitter.com/Mangoners/status/438044008225714177?s=20». [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ «AIRENOU DE BAO». [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ «» La tradició castellera se consolida a Catalunya Nord Del Rimbau al Riberal». [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ tandem. «IDENTICAT 2015 | Institut du Grenat» (en francès). [Consulta: 13 octubre 2023].
# Karel Šebor

Karel Šebor (Brandýsek, 13 d'agost de 1843 - Praga, 17 de maig de 1903) fou un compositor i violinista txec.
Estudià en el Conservatori de Praga sota la direcció de Johann Friedrich Kittl, i fou professor de música a Polònia, director d'orquestra a Erfurt i en el Teatre Nacional de Praga, i des del 1871 fou el cap d'una banda militar a Viena.
Se li deuen algunes òperes, tals com:
* Els templers a Moràvia (1865)
* Drahomira (1878)
* La núvia hussita (1878)
* Blanka (1878)
* La boda anul·lada (1878), etc.
Així com alguns cors, música de cambra, lieder i algunes peces per a piano

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1263 (ISBN 84-239-4554-5)
# Peromyscus gratus

Peromyscus gratus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 1.829 i 3.110 msnm a Mèxic i els Estats Units. Ocupa una gran varietat d'hàbitats, que van des dels camps de conreu fins als boscos de coníferes situats al cim de muntanyes. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, gratus, significa ‘grat’ en llatí.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V. et al. Peromyscus gratus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).
# Nototheniops

Nototheniops és un gènere de peixos pertanyent a la família dels nototènids.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental (Xile) i l'oceà Antàrtic (l'extrem septentrional de la península Antàrtica i les illes de Pere I, Shetland del Sud i Òrcades del Sud).

## Taxonomia

* Nototheniops larseni (Lönnberg, 1905)
* Nototheniops nybelini (Balushkin, 1976)
* Nototheniops tchizh (Balushkin, 1976)

## Referències

* ↑ Balushkin A. V., 1976. A short revision of notothenids (Notothenia Richardson and related species) from the family Nototheniidae. Pp. 118-134. A: Skarlato, O. A. (ed.). Zoogeography and systematics of fish. Akad. Nauk USSR, Zool. Inst., Leningrad. Revision Notothenids . 1-195.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Lönnberg, E., 1905. The fishes of the Swedish South Polar Expedition. Wissenschaftliche Ergebnisse der Schwedischen Südpolar-Expedition, 1901-1903. V. 5 (núm. 6): 1-72, Pls. 1-5.
* 1 2 Balushkin, A. V., 1976. A review of the "larseni" group of species of the genus Notothenia Rich. Voprosy Ikhtiologii v. 16 (núm. 1): 3-15.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Miguel Ángel Gimeno Jubero

Miguel Ángel Gimeno Jubero (Binèfar, 4 d'octubre de 1950) és un jutge lliterà, ubicat al sector progressista, president del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya des de 2010 fins 2015. El 26 de juliol de 2016 va acceptar ocupar la direcció de l'Oficina Antifrau de Catalunya.

## Biografia

Gimeno va néixer el 4 d'octubre de 1950 a Binèfar (Llitera). Va estudiar Dret a la Universitat de Lleida i a la de Barcelona, i va exercir com a advocat laboralista, ingressant a la carrera judicial l'any 1987. En tot moment exercint a Catalunya, el seu primer destí fou el Jutjat núm. 3 de l'Hospitalet de Llobregat. L'any 1993 ingressà a l'Audiència de Barcelona i poc després n'esdevingué el president de la secció sisena.
L'octubre de 2010 fou escollit President del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC), en substitució de Maria Eugènia Alegret. Dels vint-i-un membres del Consell General del Poder Judicial (CGPJ), tretze votaren a Gimeno, set a Alegret, i un en blanc. El tercer candidat, Joaquín Bayo Delgado, no aconseguí cap sufragi.
Gimeno és membre de l'associació Jutges per a la Democràcia, la qual exercí durant un temps com a portaveu.
El 6 de juny de 2013, en declaracions a TV3, es va mostrar contrari a sancionar els pares de menors amb intoxicacions etíliques reiterades, però en canvi no descartà la possibilitat que se'ls pogués arribar a retirar la guarda.

## Referències

* 1 2 3 «El CGPJ elegeix Miguel Ángel Gimeno com a nou president del TSJC en substitució de Maria Eugènia Alegret». 3cat24.cat, 29-10-2010. [Consulta: 11 setembre 2006].
* 1 2 «Miguel Ángel Gimeno Jubero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 O.March/ J.Serra Carné «Puigdemont tria Gimeno per girar full al capdavant de l'Oficina Antifrau». Ara [Barcelona], 27-07-2016.
* ↑ «Miguel Ángel Gimeno Jubero substitueix Maria Eugènia Alegret al capdavant del TSJC». DiarioCritico.com, 28-10-2010. [Consulta: 11 setembre 2006].
* ↑ «El president del TSJC planteja la retirada de la custòdia en casos de menors amb comes etílics reiterats». 324.cat, 06-06-2013. [Consulta: 7 juny 2013].

## Enllaços externs

* «Miguel Ángel Gimeno Jubero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Entrevista a Catalunya Ràdio (27 de febrer 2011)
# Hindaza

Hindaza (àrab: هندازة, Hindāza) és una vila de la governació de Betlem, al centre de Cisjordània, situada 6 kilòmetres a l'est de Betlem. Segons l'Oficina Central d'Estadístiques de Palestina (PCBS), tenia 6.040 habitants en 2016. L'assistència sanitària primària s'obté a Za'atara on el Ministeri de Salut ha classificat les instal·lacions assistencials com a nivell 3.

## Referències

* ↑ «Projecció de població pel Districte de Betlem, ordenat per municipis, 2006- 2016». Arxivat de l'original el 2013-11-22. [Consulta: 3 octubre 2017].
* ↑ West Bank Healthcare
# Noturus trautmani

Noturus trautmani és una espècie extinta de peix de la família dels ictalúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles podien assolir els 6,1 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es trobava a Nord-amèrica: sud d'Ohio (Estats Units).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Rafinesque C. S. 1818. Further account of discoveries in natural history, in the western states, made during a journey through the western region of the United States. Am. Monthly Mag. Crit. Rev. v. 4 (núm. 1). 39-42.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Burgess, W.E. 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units). 784 pàg.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.