OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enrichetta Umicini Golini

Enrichetta Umicini Golini (1890 - valor desconegut) fou una pianista i compositora italiana.
Fou una pianista d'un variat repertori i posseïa un gran domini de la tècnica del piano, estan dotada ensems de gran sentiment interpretatiu, que s'accentuava, sobretot, en les seves encertades interpretacions dels grans clàssics.
Com a compositora assolí també un lloc destacat, mereixen mencionar-se entre les seves principals obres:
* Nuova vita;
* Il carnevale di Firenze;
* Visioni;
* Fior di speranza;
* Non mi lasciar;
* La première inspiracion;
* Quando cadran la foglie, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 912-13 (ISBN 84-239-4580-4)
# Enrico Bernardi

Enrico Bernardi (Milà, 11 de març de 1838 - idm. 11 de juliol de 1900) fou un compositor italià del Romanticisme.
Va ser director d'orquestra en diversos teatres italians i de la corporació Corpo di musica que va realitzar gires arreu d'Itàlia i l'estranger.
A més de nombroses obres per a piano va escriure balls d'espectacle: Teliska (Milà, 1860); Marco Visconti (Reggio, 1862); Don Pasquale (Trieste, 1868); Ilda (1868); A te (Milà, 1876), i l'opereta bufa Il gran ducca di Gerolstein (Milà, 1871).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 338. (ISBN 84-239-4508-1)
# Entitat Metropolitana per al Tractament de Residus

L'Entitat Metropolitana per al Tractament de Residus (EMTRE) és una entitat metropolitana del País Valencià integrada per municipis de l'Àrea Metropolitana de València, que té per finalitat la prestació dels serveis de valoració i eliminació de residus urbans, d'acord amb els objectius marcats per la Generalitat Valenciana a través de la normativa sectorial i d'acord amb els instruments de planificació previstos en ella.
Fou creada el 18 de maig de 2001 mitjançant la disposició addicional segona de la Llei de Creació i Gestió d'Àrees Metropolitanes de la Comunitat Valenciana.
Disposa de l'empresa FERVASA com a societat instrumental per a la prestació dels mencionats serveis de valoració i eliminació de residus.

## Àrea territorial

L'àmbit d'actuació de l'Entitat Metropolitana de Serveis Hidràulics està integrat per municipis de l'Àrea Metropolitana de València: Alaquàs, Albal, Albalat dels Sorells, Alboraya, Albuixech, Alcàsser, Aldaia, Alfafar, Alfara del Patriarca, Almàssera, Benetússer, Beniparrell, Bonrepòs i Mirambell, Burjassot, Catarroja, Emperador, Foios, Godella, Lugar Nuevo de la Corona, Manises, Massalfassar, Massamagrell, Massanassa, Meliana, Mislata, Moncada, Museros, Paiporta, Paterna, Picanya, Picassent, la Pobla de Farnals, Puçol, Puig, Quart de Poblet, Rafelbunyol, Rocafort, San Antonio de Benagéber, Sedaví, Silla, Tavernes Blanques, Torrent, Valencia, Vinalesa i Xirivella.

## Referències

* ↑ «Text consolidat: Llei 2/2001, d'11 de maig, de Creació i Gestió d'Àrees Metropolitanes de la Comunitat Valenciana». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 4001, 17-05-2001, p. 10855. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015 [Consulta: 17 d’abril 2014].

## Enllaços externs

* Emtre
# Entomacrodus lemuria

Entomacrodus lemuria és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,8 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 0-5 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madagascar, Maurici i Reunió.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Description of a new genus of Salarianae, from the West Indies. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 168-169.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Springer, V.G. i R.A. Fricke, 2000. Description of two new blenniid fish species: Entomacrodus lemuria from the western Indian Ocean and Entomacrodus williamsi from the western Pacific Ocean. Proc. Biol. Soc. Wash. 113(2):386-396.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Letourneur, Y., P. Chabanet, P. Durville, M. Taquet, E. Teissier, M. Parmentier, J.-C. Quéro i K. Pothin, 2004. An updated checklist of the marine fish fauna of Reunion Island, south-western Indian Ocean. Cybium 28(3):199-216.
* ↑ Fricke, R., 1999. Fishes of the Mascarene Islands (Réunion, Mauritius, Rodriguez): an annotated checklist, with descriptions of new species. Koeltz Scientific Books, Koenigstein, Theses Zoologicae, Vol. 31: 759 p.

## Bibliografia

* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1967: Revision of the circumtropical shorefish genus Entomacrodus (Blenniidae: Salariinae). Proceedings of the United States National Museum v. 122 (núm. 3582): 1-150, Pls. 1-30.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Entomacrodus macrospilus

Entomacrodus macrospilus és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Marqueses. i el Pacífic occidental central

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Description of a new genus of Salarianae, from the West Indies. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 168-169.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Springer, V. G., 1967: Revision of the circumtropical shorefish genus Entomacrodus (Blenniidae: Salariinae). Proceedings of the United States National Museum v. 122 (núm. 3582): 1-150, Pls. 1-30.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Randall, J.E. i J.L. Earle, 2000. Annotated checklist of the shore fishes of the Marquesas Islands. Bishop Mus. Occas. Pap. (66):1-39.
* ↑ Springer, V.G., 2001. Blennidae. Blennies (combtooth and sabertooth blennies). p. 3538-3546. A: K.E. Carpenter i V. Niem (editors) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae), estuarine crocodiles.. FAO, Roma, Itàlia.
* ↑ Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Second Ed. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.

## Bibliografia

* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Epeu (fill de Panopeu)

Epeu (en grec antic Ἐπειός), segons la mitologia grega va ser un heroi grec, fill de Panopeu.
Va participar en la guerra de Troia, a la que va anar amb un contingent de trenta naus. No era un guerrer gaire valerós i es distingí sobretot en el combat de boxa celebrat en els Jocs Fúnebres en honor de Patrocle, però no va guanyar en el llançament de disc. El seu mèrit principal va ser la construcció del cavall de fusta que serví per a l'assalt final de la ciutat de Troia.
En el viatge de retorn, Epeu, separat del seu cap de files, Nèstor, va anar a parar a Itàlia, on fundà la ciutat de Metapont. Allà consagrà a Atena les eines que havia usat per bastir el cavall de la victòria.
Una altra tradició el fa fundador de Pisa, a la Itàlia central. La tempesta havia emès Epeu a la costa italiana i va desembarcar. Les captives troianes que duia com a botí van incendiar les naus. Sense esperança de tornar a la seva pàtria, l'heroi i els seus companys van fundar la ciutat de Pisa, nom que li van posar per la vila homònima a l'Èlida.
S'atribueix a Epeu la construcció d'una estàtua miraculosa d'Hermes, que s'adorava a Enos, a Tràcia. Aquest Hermes havia estat esculpit a Troia i la crescuda del riu Escamandre, quan aquest riu va voler aturar Aquil·les, se la va emportar. D'allí va arribar a les platges d'Enos, on uns pescadors van atrapar-la amb una xarxa. Com que l'estàtua era de fusta, en van voler fer llenya, però no van aconseguir fer-li res amb la destral. La van llençar sencera al foc, però no es va cremar. Espantats, la tornaren al mar, però quan van llençar les xarxes de nou, la van tornar a agafar. Van veure que era una imatge sagrada i li van erigir un santuari. Aquesta llegenda la transmet Cal·límac, en un poema del qual només en resten fragments.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 163. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p.78. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Epigonus ctenolepis

Epigonus ctenolepis és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 10 cm de llargària màxima.
* Cos notablement aplanat lateralment.
* Ulls grossos i ovals.
* Boca obliqua.
* 8 espines i 10 radis tous a l'aleta dorsal i 2 espines i 9 radis tous a l'anal.
* 25 vèrtebres.
* Espina opercular ben desenvolupada.
* La longitud de la segona espina de la primera aleta dorsal és entre el 23 i el 26% de la longitud del cap.
* Escates ctenoides a la línia lateral.

## Hàbitat

És un peix marí, mesobentònic-pelàgic i batidemersal que viu entre 100 i 1.200 m de fondària principalment sobre el fons marí i a prop del talús continental i les muntanyes submarines.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Mochizuki, K. & Shirakihara, K., 1983. A new and a rare apogonid species of the genus Epigonus from Japan. Japanese Journal of Ichthyology v. 30 (núm. 3): 199-207.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992. Species composition and distribution of Epigonus (Epigonidae) in the world ocean. J. Ichthyol. 32(5):94-108.
* ↑ Mochizuki, K. & Shirakihara, K., 1983.
* ↑ Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno i T. Yoshino, 1984.
* ↑ Abràmov, A.A., 1992.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Epigonus merleni

Epigonus merleni és una espècie de peix pertanyent a la família dels epigònids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 14,6 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, batidemersal i d'aigües fondes.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental: les illes Galápagos.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Indice d'ittiologia siciliana; ossia, catalogo metodico dei nomi latini, italiani, e siciliani dei pesci, che si rinvengono in Sicilia disposti secondo un metodo naturale e seguito da un appendice che contiene la descrizione de alcuni nuovi pesci sicilian. Messina. Indice Ittiol. Sicil. . 1-70.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ McCosker, J. E. & Long, D. J., 1997. A new species of the deepwater cardinalfish Epigonus (Perciformes: Epigonidae) from the Galápagos Islands. Ichthyological Research v. 44 (núm. 2): 125-129.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ McCosker, J. E. & Long, D. J., 1997.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Epiplatys njalaensis

Epiplatys njalaensis és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Sierra Leone i Guinea.

## Referències

* 1 2 «Epiplatys njalaensis» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Neumann, W. 1976. Ein neuer Epiplatys aus Sierra Leone Epiplatys njalaensis spec. nov. Aquarien Terrarien v. 23 (núm. 1): 4-7.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Equació de Zoomeron

En matemàtiques, l'equació de Zoomeron és l'equació diferencial parcial següent:
    $\left({\cfrac {\partial ^{2}}{\partial t^{2}}}-{\cfrac {\partial ^{2}}{\partial x^{2}}}\right)\left({\cfrac {u_{xy}}{u}}\right)+2\left(u^{2}\right)_{xt}=0$
També es pot trobar aquesta equació anotada com:
    $\left({\cfrac {u_{xy}}{u}}\right)_{tt}-\left({\cfrac {u_{xy}}{u}}\right)_{xx}-2\left(u^{2}\right)_{xt}=0$
Es tracta d'una equació d'evolució incògnita que va ser introduïda per F. Calogero i A. Degasperis. El terme $u(x,y,t)$ és l'amplitud d'un mode rellevant d'ona. S'ha fet poca recerca al voltant d'aquesta equació.

## Referències

* ↑ «Zoomeron Equation» (en anglès). Wolfram MathWorld. Weisstein, Eric W.. [Consulta: 19 gener 2017].
* ↑ Abazari, Reza «The Solitary Wave Solutions of Zoomeron Equation». Applied Mathematical Sciences [Islamic Azad University, Ardabil, Iran], 5, núm. 59, 2011, pàg. 2.
# Bandera de Mieres

La bandera oficial de Mieres té la següent descripció:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el primer terç vertical groc i les claus en aspa de l'escut, vermelles al terç groc i grogues a la part vermella. Centrades en la divisòria dels dos colors del drap i distants 1/9 de l'alçària del mateix drap de les vores superior i inferior.

## Història

L'Ajuntament va iniciar l'expedient d'adopció de la bandera el 21 de maig de 1998, i aquesta va ser aprovada el 12 de juny següent, i publicada en el DOGC núm. 2688 el 24 de juliol del mateix any.
La bandera està basada en l'escut heràldic de la localitat, que és partit de gules (vermell) i d'or (groc) amb dues claus en aspa l'una en l'altre. La bandera incorpora tots aquests elements amb els mateixos colors, amb la diferència que la bandera no és dividida en dos simètricament.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 12 de juny de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Mieres.» (pdf). DOGC num. 2688, 24-07-1998. [Consulta: 18 juny 2010].
# Escut d'Alpens

L'escut oficial d'Alpens té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un mont de penyes d'argent movent de la punta sobremuntat d'un bàcul d'abat d'or posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de gener del 1991, i publicat al DOGC el 16 de gener del mateix any, amb el número 1394.
El mont de penyes és un senyal parlant, referit a l'etimologia del nom del poble, derivat de la forma "els pens", les roques; alhora, simbolitza la Roca de Pena, un gran roc que sobresurt vora el poble. El bàcul del damunt al·ludeix al fet que Alpens va estar sota la jurisdicció dels abats de Ripoll.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal d'Alpens.» (pdf). DOGC núm. 1394. Generalitat de Catalunya, 16-01-1991. [Consulta: 23 juny 2012].
# Franz Schoberlechner

Franz Schoberlechner (Viena, Àustria, 21 de juliol de 1797 - Berlín, Alemanya, 7 de gener de 1843) fou un pianista i compositor alemany.
Deixeble de Hummel i de Foster, i als deu anys ja tocà en públic un concert que el primer dels mestres nomenats va escriure per a ell. Llavors es dedicà a viatjar, i el 1814 es trobava a Florència, on feu executar un Rèquiem i una òpera de la seva composició.
El 1815 estrenà una segona òpera a Lucca, tornant a Viena el 1820, per passar a Sant Petersburg tres anys més tard. El 1824 casà amb la cantant Sofia dall'Occa (1807-1863), a la que acompanyà en les seves excursions artístiques, visitant junts la majoria de les ciutats europees. La mort el sorprengué viatjant per Alemanya.
Les seves composicions, d'escàs valor, comprenent diverses òperes, variacions, fantasies, sonates per a piano, temes diversos amb orquestra, quartets per a instruments d'arc i altres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1105 (ISBN 84-239-4554-5)
# Gnathophis melanocoelus

Gnathophis melanocoelus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical que viu fins als 156 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: Austràlia Occidental (Austràlia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1860. Neue aalaehnliche Fische des Hamburger Museums. Abh. Naturwiss. Ver. Hamburg v. 4 (núm. 2). 1-29 + suppl. 1-4.
* ↑ Karmóvskaia, E. S. & J. R. Paxton, 2000. Revision of the Australian congrid eels of the genus Gnathophis (family Congridae), with descriptions of six new species. J. Ichthyol. v. 40 (Suppl. 1): S1-S14.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hilda Josephine Smith

Hilda Josephine Smith (Dell Rapids, 1 de desembre de 1884 - Saint Paul, gener 1964) fou una pianista i compositora estatunidenca.
Fou filla del banquer O.H. Smith i germana de Gina Smith, també pianista. Els primers estudis els rebé a l'Escola de Tots els Sants a Sioux Falls (Dakota del Sud) més tard a la Wolcott School de Denver (Colorado) i els acabà a la Universitat de Chicago i al Col·legi de Música de la mateixa ciutat, dedicant-se després a l'ensenyança.
Va compondre obres vocals i instrumentals, i va publicar: How a Piano Student May Tune Her Own Instrument (1905) i altres treballs tècnics.

## Referències

* ↑ Heinrich, Adel. Organ and Harpsichord Music by Women Composers: An Annotated Catalog (en anglès). Wesport: Greenwood Publishing Group, 1991, p. 371. ISBN 0-313-26802-9.
* ↑ «Elsewhere». Argus-Leader, Sioux-Falls, 10-01-1964, pàg. 2.
* ↑ «Once Prominent Resident Dies». Argus-Leader, Sioux-Falls, 23-03-1934, pàg. 14.
* ↑ «Musical Attraction». Argus-Leader, Sioux-Falls, 28-11-1917, pàg. 10.
* ↑ «Personal». Argus-Leader, Sioux-Falls, 15-01-1895, pàg. 5.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1050 (ISBN 84 239-4556-1)
# Jeunesse Sportive du Ténéré

Jeunesse Sportive du Ténéré és un club de futbol nigerí que té la seu a Niamey. El seu estadi és el Général Seyni Kountché Stadion.

## Palmarès

* Lliga nigerina de futbol:
       2000, 2001
* Copa nigerina de futbol:
       1997, 1998, 1999, 2000

## Referències

* ↑ «Niger - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 16 agost 2019].
* ↑ «Niger - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 agost 2019].
# Can Xammar de Baix

Can Xammar de Baix és una masia de l'Ametlla del Vallès (Vallès Oriental, catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser feta construir el 1649 per Antoni Xammar. Tanmateix, el seu origen és molt anterior, i es deu a l'establiment d'un fill de la casa pairal Xammar de Dalt, avui coneguda com a Can Millet, que devia heretar part dels béns de la gran finca per la banda de llevant i que constituí així l'actual mas, que arribà a tenir més importància que l'original de Dalt.
Als segles xvi i xvii foren molts els masos de la Baronia i en general de tot el Vallès que foren reconstruïts amb una gran esplendidesa. A l'Ametlla hi ha un altre exemple remarcable, el Mas Draper (1574).
És també coneguda com a Mas Magí perquè un dels hereus es deia Magí Xammar. A finals del segle xix, el seu propietari era Josep Xammar, alcalde de l'Ametlla del Vallès el 1864. A partir d'aquell moment, com totes les propietat agrícoles dedicades a la vinya, el seu rendiment va començar a minvar i el 1925, la seva propietària, Dolors de Xammar i Gili, la va haver de vendre a l'obra social de Nostra Senyora de la Visitació, que la va dedicar a llar de gent necessitada.

## Descripció

Antiga masia, avui casa de colònies. És un gran edifici de planta rectangular compost de planta baixa i dos pisos, cobert a quatre vessants. Té quatre façanes planes de paredat arrebossat. Té també gran quantitat d'obertures, totes elles amb marcs plans de carreus. A les cantoneres trobem també carreus.
A la façana principal hi ha una porta adovellada de mig punt de grans carreus; al damunt hi ha encastat l'escut de la casa Xammar amb una inscripció. L'edifici ha estat poc reformat. Té un cos afegit a la part darrera amb arcades. L'antic celler ha estat transformat en capella i el pati emmurallat, amb el gran portal d'entrada, en un gran jardí obert.
Des de la seva porta es contempla la plana del Vallès amb l'Ametlla i la Garriga en primer pla.
La Capella de la Mare de Déu de Lorda de l'Ametlla és la capella de la casa de repòs atesa per les Germanes Associades de l'Obra de la Visitació de Nostra Senyora. Es tracta de la capella rupestre -artificial- del jardí de l'esmentada casa de repòs.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Xammar de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Puig i Roca, Jordi. Masies de l'Ametlla del Vallès: l'estructuració d'un territori durant mil anys. Ametlla del Vallès: Ajuntament de l'Ametlla del Vallès, 2007. ISBN 9788493398941.
* ↑ Gavín, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0.
* ↑ La Mare de Déu de Lorda en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Caralunya; el topònim no surt en el mapa