OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Benillup

L'escut de Benillup és un símbol representatiu oficial de Benillup, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Al primer quarter, d'argent, un llop passant de sable, linguat i armat de gules. Al segon quarter, en camp d'or, quatre bandes de sable. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Fou aprovat per Resolució de 4 de maig de 2010, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, publicada al DOCV núm. 6.266, de 13 de maig de 2010.
El llop és un senyal parlant referent al nom de la localitat, provinent de l'àrab bani ('fills') i del nom propi masculí d'origen llatí Lupus ('Llop'). A la segona partició de l'escut es veuen les armes dels Fenollar, senyors del poble al segle xvii, que històricament s'ha conegut amb el nom de Benillup de Fenollar.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 4 de maig de 2010, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Benillup» ( PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6.266, 13-05-2010, pàg. 19.733 [Consulta: 9 juliol 2020].
* ↑ «Benillup (Diccionari català-valencià-balear)». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 21 juny 2010].
* ↑ «Escut de Benillup». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cottus paulus

Cottus paulus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* Fa 4,5 cm de llargària màxima (normalment, en fa 3).

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima temperat (34°N-33°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: conca del riu Coosa (Alabama, els Estats Units).

## Longevitat

La seua esperança de vida és de 2 anys.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Tomus I. Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Editio decima, reformata. Holmiae. (Laurentii Salvii): (1-4), 1-824. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Williams, J. D., 2000. Cottus paulus: a replacement name for the pygmy sculpin, Cottus pygmaeus Williams, 1968. Copeia 2000 (núm. 1): 302.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. i Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.
* ↑ Jelks, H.L., S.J. Walsh, N.M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D.A. Hendrickson, J. Lyons, N.E. Mandrak, F. McCormick, J.S. Nelson, S.P> Platania, B.A. Porter, C.B. Renaud, J.J. Schmitter-Soto, E.B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8): 372-407.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* ↑ Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1980. A list of common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (12)1-174.
* ↑ Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* ↑ Hugg, D.O., 1996.

## Bibliografia

* Baillie, J. i B. Groombridge (eds.), 1996. 1996 IUCN red list of threatened animals. UICN, Gland, Suïssa. 378 p.
* Baillie, J.E.M., C. Hilton-Taylor i S.N. Stuart, 2004. 2004 IUCN red list of threatened species. A global species assessment. UICN, Gland, Suïssa i Cambridge, la Gran Bretanya.
* Kinziger, A.P., R.M. Wood i D.A. Neely, 2005. Molecular systematics of the genus Cottus (Scorpaeniformes: Cottidae). Copeia (2):303-311.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut i bandera de la Llosa

L'escut i la bandera de la Llosa són els símbols representatius de la Llosa, municipi del País Valencià, a la comarca de la Plana Baixa.

## Escut heràldic

L'escut oficial de la Llosa té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'argent, un arbre de sinople amb el tronc del natural i terrassa aïllada de sinople. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de la Llosa té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blanc o gris perla, arbre verd amb tronc del natural i terrassa aïllada verda. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 21 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.461, de 17 de març de 2003.
L'escut, de clares referències agrícoles, és l'emprat pel poble des del segle xix.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de dos segells en tinta de la Llosa de 1876, de l'Ajuntament i de l'Alcaldia, amb un arbre fruitat.
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).
La bandera s'aprovà per Resolució de 27 de juliol de 2016, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOCV núm. 7.852, de 17 d'agost de 2016.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 21 de febrer de 2003, del Conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de la Llosa (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.461, 17-03-2003, pàg. 8.312 [Consulta: 23 juny 2017].
* 1 2 «Resolució de 27 de juliol de 2016, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de la Llosa» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.852, 17-08-2016, pàg. 23.546 [Consulta: 23 juny 2017].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de La Llosa (Castellón)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 9 desembre 2020].
* ↑ Redacció «La Llosa beneeix la bandera de Sant Felip Neri i presenta la bandera municipal». diarivalencia.com, 03-09-2016 [Consulta: 23 juny 2017].
# Llorenç Garcias i Font

Llorenç Garcias i Font, o «l'apotecari Pujamunt», com era conegut popularment, nasqué al carrer Figueral, núm. 11 de la vila d'Artà, Mallorca, dia 16 d'octubre de 1885. Fill de Joan Garcias i Sard (1852-gener de 1931) i de Catalina Font i Sureda de Salma (1855-1946). Formà part d'una família pagesa de dos germans: Llorenç i Catalina (1888-1918).
La família Garcias prové, segons documents de l'Arxiu Diocesà, de la vila de Porreres i arribaren a Artà al segle xvii, per via matrimonial, concretament el 1640. Els Font, en canvi, ja eren a Artà al segle xvii.

## Vida

Fill d'una família benestant, el 1906 es llicencià en Farmàcia per la Universitat de Barcelona. A la ciutat comtal ja donà proves de la seva vocació científica, tot participant en la fundació de la Institució Catalana d'Història Natural, entitat de la qual era membre d'honor a la seva mort, el 1975.
Llorenç Garcias exercí tota la seva vida la professió d'apotecari a Artà, en un medi essencialment rural. Allunyat dels grans instituts científics, les dificultats materials no l'impediren de treballar durant més de setanta anys en l'estudi de la natura de Mallorca i, especialment, de la botànica i la flora de les Illes tot publicant en català nombrosos articles en el Bolletí de la Societat d'Història Natural de les Balears, entitat de la qual fou membre fundador, i en el Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural. Reuní un herbari d'unes mil cent plantes i descobrí una espècie nova que registrà amb el nom de Romulea Assumptionis.
També la seva activitat es dirigí cap a altres qüestions de caràcter cultural i polític. Defensor de la llengua i de la cultura de Mallorca, dugué a terme una notable tasca periodística. Fou un col·laborador assidu de la revista Llevant, el periòdic quinzenal que el 1816 va fundar el professor artanenc Andreu Ferrer, i un dels impulsors del Museu Regional d'Artà.
El 1980, l'institut d'educació secundària d'Artà adoptà el nom d'aquest il·lustre botànic.

## Referències

* ↑ Alzina Mestre, J.; Guiscafrè Danús, Jaume. Artà, patrimoni viu. Guia Cultural.. Baltar & Asociados, 2001, p. 72. ISBN 8495572095.

## Bibliografia

* Garcies Buades, Mireia; Pons Buades, Guillem Xavier. Conselleria d'Innovació, Interior i Justícia del Govern de les Illes Balears. Llorenç Garcies Font, científic i promotor cultural. 10. 2011a ed., 2011, p. 495 (La ciència a les Illes Balears). ISBN 978-84-15081-70-8 [Consulta: 26 desembre 2012]. Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
# Escut de Benimassot

L'escut de Benimassot és un símbol representatiu oficial de Benimassot, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat. Té el següent blasonament:
| « | Escut partit i migtruncat. Primer, d'argent, en lletres de sable posades en situació de faixa la llegenda Ma'sūd, sobremuntada d'un creixent d'or revessat, i en punta dues creus planes d'atzur. Segon, d'or, partit d'argent, llisos. Tercer, de gules, tres cards d'or ben ordenats. Per timbre, una corona reial tancada. | » |

## Història

Ordre de l'13 de setembre de 1988, de la Conselleria d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 915, del 4 d'octubre de 1988.
El creixent d'or i les creus fan referència al seu passat històric, juntament amb el nom de Ma'sūd, referit a l'etimologia del topònim àrab. Al costat, les armes dels senyors de Benimassot, els Entença (?) i els Cardona, marquesos de Guadalest.

## Referències

* 1 2 3 «Benimassot». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 85. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 8 juliol 2020].
* 1 2 «Ordre de 13 de setembre de 1988, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal de Benimasot (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 915, 04-10-1988, pàg. 5.070 [Consulta: 9 juliol 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià
* Escut dels Entença
* Vescomtat de Cardona
# Escut de Benimeli

L'escut oficial de Benimeli té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camp d'or, dos pals de gules, abraçat d'atzur sembrat de flors de lis d'or i brisat amb lambel de gules. Al segon quarter, en camp d'argent, dues creus de Sant Andreu de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 5 d'octubre de 1998, del conseller de Presidència. Publicat en el DOGV núm. 3.396, del 18 de desembre de 1998.
S'hi representen les armes d'Alfons d'Aragó i de Foix, primer comte de Dénia i senyor de Benimeli, i la creu de Sant Andreu, en al·lusió al patró del poble.
# Escut de Benirredrà

L'escut de Benirredrà és un símbol representatiu oficial de Benirredrà, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. Al primer quarter, en camp d'atzur, una graella d'argent. Al segon quarter, en camp de gules, tres cards d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 29 de setembre de 2005, publicada en el DOGV núm. 5.120, de 24 d'octubre de 2005.
La graella és el símbol del martiri de sant Llorenç, patró del poble. Al costat, el senyal parlant dels comtes de Cardona, antics senyors de Benirredrà.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 29 de setembre de 2005, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Benirredrà (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.120, 24-10-2005, pàg. 9.478 [Consulta: 25 gener 2016].
* ↑ «Benirredrà». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana ( PDF). Generalitat Valenciana, 2019, p. 81. ISBN 978-84-482-6419-2 [Consulta: 11 febrer 2021].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.
# Escut de Benlloc

L'escut de Benlloc és el símbol representatiu de Benlloc, municipi del País Valencià a la comarca de la Plana Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, un lleó rampant d'or, acostat d'una branca de llorer de sinople i una espiga de blat d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 19 de febrer de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.718, de 24 de març de 2004.
El lleó rampant és el senyal tradicional de l'escut de la vila.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven l'empremtes, de 1876, de tres segells en tinta de Benlloc.
* Segell de l'Alcaldia, de 1950.
* Segell de l'Ajuntament, de 1966.
* Segell de l'Alcaldia, de 1966.
Els segells van acompanyats de descripcions. La del primer segell diu:
| « | (castellà) Este sello se empezó á usar por el año de 1850, en que aquel Ayuntamiento no teniendo sello mandó á José Ivañez Edo, cerrajero en esta, le fabricara uno, el cual ha explicado que el leon que aparece pintado en el centro lo hizo como símbolo de fuerza y poder que creía era el arma de nuestra querida España. | (català) Aquest segell començà a utilitzar-se per l'any de 1850, en que aquell Ajuntament, que no tenia segell, va manar a José Ivañez Edo, manyà a aquesta [població], li fabriqués un, el qual ha explicat que, el lleó que apareix pintat en el centre, el feu com a símbol de força i poder que creia era l'arma de la nostra estimada Espanya. | » |
| — Benlloch, 20 de Se$^{bre}$ 1876. El Alcalde. Pedro Juan Aiza. ||||

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Plana Alta.

## Referències

* ↑ «Resolució de 19 de febrer de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Benlloch (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 6.908, 24-03-2004, pàg. 4.718 [Consulta: 7 juny 2018].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Benlloc» (en castellà). Vexilologia C. Valenciana, 18-04-2015. [Consulta: 7 juny 2018].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 82 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Benlloch (Castellón)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 9 desembre 2020].
# Escut de Blancafort

L'escut oficial de Blancafort té el següent blasonament:
Escut caironat partit: a la primera partició, de gules, una torre oberta d'argent; a la segona partició, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 27 de novembre de 2008 i publicat al DOGC núm. 5.274, del 9 de desembre del mateix any.
La torre d'argent, representada com una fortificació de color blanc, és un senyal parlant en l'etimologia popular del topònim del municipi i fa al·lusió a l'antiga fortalesa de Blancafort, avui desapareguda, pertanyent al ducat de Montblanc. Els quatre pals recorden que el lloc fou de domini reial, a través de la seva vinculació a la vila reial de Montblanc.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3649/2008, de 27 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Blancafort.» (pdf). DOGC, 09-12-2008. [Consulta: 9 desembre 2008].
# Escut de Bocairent

L'escut de Bocairent és un símbol representatiu oficia de Bocairent, municipi del País Valencià, a la Vall d'Albaida. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, un pont amb dues torres d'argent, maçonat i aclarit de sable, sobre un riu d'argent. En cap, cairó d'or amb quatre pals de gules, acostat de dues claus d'argent. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 9 de novembre de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut heràldic d'ús immemorial. Publicat en el DOGV núm. 5.401, del 4 de desembre de 2006. Es tracta d'una modificació de l'escut aprovat mitjançant el Decret 3326/1973, del 21 de desembre i publicat al BOE núm. 5, del 5 de gener de 1974.
L'escut tradicional de la vila presenta un pont amb dues torres sobre un riu, el Clariano. Segons la tradició, les dues torres representen els castells de Bocairent i Banyeres, el terme del qual va pertànyer a Bocairent fins al 1618. L'escudet amb els quatre pals commemora el caràcter de vila reial, amb vot a corts. Les dues claus, que acostumen a indicar que aquella població és una de les portes d'entrada al País Valencià (les que es troben a la línia Biar-Busot, que no és el cas de Bocairent), són un afegitó posterior.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Orígens de Bocairent – Segle XVI». Arxivat de l'original el 2009-11-26. [Consulta: 9 octubre 2009].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Ajuntament de Bocairent, amb una imatge de l'escut oficial
# Escut de Cabanes (Alt Empordà)

L'escut oficial de Cabanes té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un castell obert de sinople entre dos rius en forma de dues faixes ondades d'atzur, una al cap i l'altra a la punta, acostat de dues cabanes de sinople. Per timbre, una corona de poble.
El Ple de l'Ajuntament va iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el 16 d'abril de 2015, va ser aprovat el 29 de març de 2016 i publicat al DOGC núm. 7097 de 12 d'abril del mateix any.
L'escut incorpora un castell, que recorda l'antic castell del municipi; dues cabanes, senyals parlants del nom del poble; i dues faixes ondades, que simbolitzen els dos rius entre els quals està situat el poble: la Muga i el Llobregat d'Empordà. Les cabanes i el castell – representat per una torr e– ja eren presents en un segell del municipi de l'any 1727.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/913/2016, de 29 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Cabanes.» (pdf). DOGC núm. 7097. Generalitat de Catalunya, 12-04-2016. [Consulta: 17 abril 2016].
* ↑ Segells i escut de Cabanes
# Escut de Cabanes (Plana Alta)

L'escut oficial de Cabanes és un símbol representatiu de Cabanes, municipi del País Valencià, a la comarca de la Plana Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, tres torres d'or, major la del centre, maçonades i aclarides de sable, terrassades del seu color, envoltades per la part inferior de dues branques de llorer de sinople. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 26 d'octubre de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 3.879, del 16 de novembre de 2000.
Es tracta de l'escut utilitzat tradicionalment per la vila, documentat des del segle xvi, amb les torres que representen els antics castells de Miravet, Albalat i Sufera –tots tres dins el terme– i l'element distintiu de les branques de llorer.
# Escut de Calonge i Sant Antoni

L'escut oficial de Calonge i Sant Antoni té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat i semipartit: al 1r. d'argent, una col de caluix llarg arrencada de sinople; al 2n. d'atzur, un roc d'or; 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 16 de novembre del mateix any amb el número 486.
La col és el senyal parlant tradicional referit al nom de la localitat, que popularment es pronuncia "colonge". La primera representació de la col data de 1674 segons la inscripció, o potser més antiga i es troba en un baix relleu damunt la porta de l'Antic Hospital, avui la Biblioteca Municipal Pere Caner. La vila fou el centre d'una baronia al segle xv: el roc d'or sobre camper d'atzur prové de les armes dels Requesens, barons de Calonge. Els quatre pals recorden la jurisdicció reial sobre la vila.

## Referències

* ↑ «DECRET 316/1984, de 28 de setembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Calonge per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 486. Generalitat de Catalunya, 16-11-1984. [Consulta: 7 juny 2009].
* 1 2 Pere Caner i Estrany, «L'origen del nom de Calonge, la seva avaluació i l'escut de la vila», Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Vol. 25 (II) Any 1981, pàgina 597

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà
# Escut de Campelles

L'escut oficial de Campelles té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una espasa d'or acostada de 2 ferradures d'or; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 5 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 2235.
L'espasa i les ferradures són els atributs del patró del poble, sant Martí, el qual, segons la llegenda, mentre anava a cavall, va tallar amb l'espasa un tros de la seva capa per aixoplugar un pobre home que es va trobar pel camí. Els quatre pals de Catalunya indiquen que Campelles fou el centre d'una batllia reial.

## Vegeu també

* Bandera de Campelles
* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 5 de juliol de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Campelles.» ( PDF). DOGC núm. 2235. Generalitat de Catalunya, 26-07-1996. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Campins

L'escut oficial de Campins té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, 3 pins de sinople malordenats. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Es va aprovar el 19 de setembre de 1996 i va sortir publicat al DOGC del 18 d'octubre del mateix any amb el número 2270.
Els tres pins són una referència parlant al nom del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 19 de setembre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Campins.» (pdf). DOGC núm. 2270. Generalitat de Catalunya, 18-10-1996. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Escut de Cantallops

L'escut oficial de Cantallops té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un llop de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 d'octubre de 1999 i publicat al DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 3007.
El llop és un senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble.

## Vegeu també

* Bandera de Cantallops
* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 d'octubre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Cantallops.» ( PDF). DOGC núm. 3007. Generalitat Catalunya, 03-11-1999. [Consulta: 7 juny 2009].