OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elzéar Genet

Elzéar Genet (Carpentràs, Valclusa, 1475 - Avinyó, Valclusa, 14 de juny de 1548) fou un músic francès. Portava el nom del lloc on va néixer i era conegut a Itàlia amb el nom de Il Carpentrasso. Des de 1508 fins al 1518 fou Chantre de la Capella Papal i també durant algun temps director d'aquesta. Genet de Carpentras s'havia retirat a Avinyó, el 1521, amb llicència del Papa. L'impressor de la ciutat pontifícia citada, Jean de Chaunay, publicà el mateix any de la mort de Genet de Carpentras quatre misses d'aquest, diverses lamentacions, un llibre d'himnes, un magníficat i tres càntics, tots impresos amb notes rodones. Les obres de Genet de Carpentras figuren, a més, en diverses col·leccions musicals de la seva època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1244 ISBN 84-239-4525-1
# Embiotoca

Embiotoca és un gènere de peixos pertanyent a la família dels embiotòcids.

## Taxonomia

* Embiotoca jacksoni (Agassiz, 1853)
* Embiotoca lateralis (Agassiz, 1854)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Agassiz, L., 1853. Extraordinary fishes from California, constituting a new family, described by L. Agassiz. American Journal of Science and Arts (Series 2) v. 16 (núm. 48): 380-390.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker, P., 1876: Systema Percarum revisum. Pars II. Archives néerlandaises des sciences exactes et naturelles, 11: 289-340.

## Enllaços externs

* Nomenclator Zoologicus (anglès)
* CalPhotos (anglès)
# Emelina Peyrellade Zaldívar

Emelina Peyrellade Zaldívar (Camagüey, 1842–1877) va ser una escriptora i traductora cubana vinculada a l'ambient literari de Camagüey.
Va néixer a Camagüey el 1842. Era filla del publicista francès Emilio Peyrellade. Segons Domitila García, va rebre una bona educació amb un important coneixement artístic i literari. Des de la seva joventut va dedicar-se a conrear l'escriptura, i es va vincular a l'ambient literari i als escriptors cubans de Camagüey, especialitzant-se en la traducció de l'italià i el francès al castellà. Les seves traduccions van aparèixer a diverses publicacions com El Fanal, El Oriente i El Popular. En destaca la de Guillem Tell, la qual va aparèixer a El Fanal el 26 de febrer de 1861, tot i que també va traduir, entre d'altres, Victor Ducange.

## Referències

* 1 2 3 4 García Yero, Olga; Méndez Martínez, Roberto; Álvarez Álvarez, Luis «Voces femeninas en Puerto Príncipe». Signos, núm. 46, 2001, pàg. 208. Arxivat de l'original el 2021-11-02 [Consulta: 17 març 2021].
* 1 2 3 García de Coronado, Domitila. Album poético-fotográfico de las escritoras cubanas (en castellà). La Havana: Imprenta militar de la viuda de Soler, 1872, p. 161-163.
* ↑ Dollero, Adolfo. Cultura Cubana (Cuban Culture) (en castellà i anglès). La Havana: Imprenta «El Siglo», 1916, p. 52.
# Emil Hartmann

Emil Hartmann (Copenhaguen, Dinamarca, 1 de febrer de 1836 - 18 de juliol de 1898) fou un compositor danès.
Fou deixeble del seu pare Peter Hartmann (1805-1900) i del seu cunyat Gade (1817-1890). Més tard freqüentà les aules universitàries, i acabats els estudis en aquestes, es dedicà per complet a la música.
El 1891 (després d'haver desenvolupat el càrrec d'organista en diverses esglésies) succeí a Gade en el càrrec de director de l'Associació Musical de Copenhaguen.
Ja el 1855 havia estrenat amb èxit al teatre Reial un ballet, Fjeldstuden, i després dues òperes (Die Erlenmädchen, 1867, i Die Korsikaner, 1873). A aquests treballs li seguiren l'òpera Runezauber, estrenada a Dresden el 1896.
Hartmann com el seu pare, figura entre els primers compositors nacionals nòrdics. Entre les seves nombroses produccions, cal citar:
* Nordische Volkstänze für Orchester,
* Eine nordische Heerfahät, obertura,
* Skandinavische Volksmusik, obertura
* Lieder und Weisen im nordischen Volkston, obertura,
* un Concert per a violoncel,
* un Concert per a violí,
* Winter und Lenz, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 768-69 (ISBN 84-239-4527-8)
# Emil Sahlender

Emil Sahlender (Ibenhain, 1864 - Neckargemünd, 1950) fou un director d'orquestra i compositor alemany. Estudià al Conservatori de Leipzig, i el 1884 fou nomenat director d'orquestra del teatre de la cort d'Altenburg, passant el 1889 a Heidelberg, on dirigí una escola particular de música. Va compondre les òperes:
* Der Schelm von Bergen, (Heidelberg, 1895);
* Der Mummelsee (Heidelberg, 1900);
* Waffen nieder, així com Das Deutsche Lied, per a cor i orquestra, i d'altres moltes obres corals, dues suites per a orquestra i lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 52, pàg. 1288-89, ISBN 84 239-4552-9
# Emil Stang

Emil Stang (Christiania, (actual Oslo), Noruega, 14 de juny, 1834 - idem. 4 de juliol, 1912), fou un advocat i polític noruec. Era fill del polític Frederik Stang (1808-1884).
El 1862 fou nomenat advocat del Tribunal Suprem. En el Storthing (Congrés), al que va pertànyer de 1882 a 1894 i de 1898 a 1900, es va conquerir ràpidament una distingida situació, i des de 1883 va ser, cap del partit conservador, De mitjans de 1889 a principis de 1891 des de la primavera de 1893 fins a la tardor de 1885 va defensar, com a president del Ministeri, al capdavant del Gabinet conservador, una política d'amistosa unió, però va fracassar davant l'oposició de la Cambra.
Després de retirar-se, va ser al principi jutge superior de província (lagman) i després (fins a 1904) membre del tribunal suprem.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 978. (ISBN 84-239-4557-X)
# Gallina menorquina

La gallina menorquina es una raça autòctona de gallina de Menorca. Van ser portades a Anglaterra el segle xviii, on es va seleccionar i millorar la raça.
Actualment la crien només alguns avicultors aficionats.

## Morfologia

La gallina menorquina és la més grossa de la classe mediterrània, físicament s'assembla molt al gall però els diferencia la cresta. Té el plomatge negre verdós. La seua principal característica és la presència d'unes carúncules blanques, molt grosses i un aspecte molt vertical amb la cua una mica caiguda. La cresta i la cara són d'un viu vermell. El bec, els tarsos i els dits, de color negre. Els mascles pesen de 3,5 a 4 quilos i les femelles uns 3 quilos. Te les sis dents molt marcades i les orelles i els barbons són com en el gall, i de mida un poc més reduïda. El cos és llarg, amb l’esquena igualment inclinada cap enrere com el gall. La coa és llarga, tancada i està col·locada en un angle de 40º sobre l’horitzontal.

## Ús

L'aptitud principal d'aquesta raça és l'ornamental (sempre apareix en concursos i exposicions).
No és un ocell gaire productiu pel que fa al nombre d'ous (uns 100 o 120 l'any).
La seua carn és blanca i de menys qualitat.

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo i Lope, Sílvia. Guia dels animals que es venen al mercat. Ed. Pòrtic, col·lecció Conèixer la natura, núm. 13. Barcelona, novembre del 1994. ISBN 84-7306-909-9, pàgina 136.

## Enllaços externs

* Patronat de races autòctones de les Illes Balears – Gallina menorquina (català)
* Article periodístic sobre la gallina menorquina. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (català)
# Eduard Tauwitz

Eduard Tauwitz (Glatz, avui Klodzko, Silèsia, Polònia, 21 de gener de 1812 - Praga, Txèquia, 25 de juliol de 1894) fou un compositor i director d'orquestra txec.
Va ser educat a Breslau, i el 1837 es convertí en mestre de capella en el teatre de Vílnius, on va romandre fins al 1840, després anà a Riga amb el mateix càrrec. El 1843 fou nomenat mestre de capella a Breslau, i el 1846 a Praga, on tingué entre altres alumnes en Johann Paul Ertel, i, des de 1863, dirigí la Sophien Academie i la societat coral alemanya d'homes Männergesangverein.
Va compondre les òperes següents:
* Bradamante: (Riga, 1844)
* Schmolke und Bakel: (Breslau, 1848)
Així com obres religioses, lieder i cors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 942 (ISBN 84-239-4559-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 1140 (ISBN 84-239-4574-X)
# Hemimyzon formosanus

Hemimyzon formosanus és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de Taiwan.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Shao, K.-T. i P.L. Lim 1991. Fishes of freshwater and estuary. Encyclopedia of field guide in Taiwan. Recreation Press, Co., Ltd., Taipei. vol. 31. 240 p. (en xinès).

## Bibliografia

* Doi, A. i M. Kottelat 1998. Hemimyzon nanensis, a new balitorid fish from the Chao Phraya basin, Thailand. Ichthyol. Res. 45(1):7-11.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freyhof, J. i F. Herder 2002: Records of Hemimyzon in Vietnam, with the description of a new species (Cypriniformes: Balitoridae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 13 (núm. 1): 53-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Francisco de Freitas Gazul

Francisco de Freitas Gazul (Lisboa, 1842 - 1925) fou un compositor portuguès del Romanticisme.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal. Va compondre especialment música d'òpera i operetes, i per a drames i paròdies:

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 1192 (ISBN 84-239-4524-3)
# Bahaba chaptis

Bahaba chaptis és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 50 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina i salabrosa, de clima tropical i bentopelàgic, el qual viu a les aigües costaneres i els cursos inferiors dels rius.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: la badia de Bengala a Bengala Occidental (l'Índia), Bangladesh i Myanmar.

## Amenaces

Tot i no ser d'interès per a la pesca comercial, és capturat accidentalment mitjançant xarxes d'arrossegament, xarxes d'emmallament, etc. No hi ha estadístiques de captures d'aquesta espècie, per la qual cosa es desconeix si pateix cap altre amenaça per a la seua supervivència.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1935. A new sciaenid from southeastern China. Lingnan Sci. J. Canton v. 14 (núm. 4). 603-604.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 Hamilton, F., 1822. An account of the fishes found in the River Ganges and its branches. Archibald Constable and Company, Edimburg i Londres: i-vii + 1-405, Pls. 1-39.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Chan, W., U. Bathia i D. Carlsson, 1974. Sciaenidae. A: W. Fischer i P.J.P. Whitehead (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Eastern Indian Ocean (Fishing Area 57) and Western Central Pacific (Fishing Area 71). Volum 3. FAO, Roma.
* 1 2 3 UICN (anglès)
* ↑ India Biodiversity Portal (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
# Bajanda

Bajanda és un poble del terme comunal d'Estavar, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Es troba a 1.293 m d'altitud, a la zona central - oriental del terme comunal al qual pertany, a prop a llevant del poble d'Estavar, cap comunal. És a la dreta del Torrent de la Menua, just al lloc on es forma aquest curs d'aigua per la unió del Rec de l'Avenosa i el Rec dels Bacs.
És una petita agrupació de cases distribuïdes en mitja dotzena de carrers de poca llargària, amb l'església de Sant Bartomeu de Bajanda, una construcció romànica d'una sola nau del segle xi, situada a l'extrem nord-est del nucli de població. Es troba, amb el cementiri al seu voltant, un xic separada a ponent de la població.
Discorre pel bell mig de la població l'antiga Strata Ceretana. El sobrenom dels habitants de Bajanda és toca-sons.

## Etimologia

Segons explica Joan Coromines, Bajanda és un altre dels molts topònims d'origen iberobasc existents a la Cerdanya. És format a partir de la metàtesi de meià-bide (estret camí), en referència al camí que resseguia el Rec de l'Angust.
Les formes antigues documentades d'aquest topònim són Baiamide (abans del 839), Baianida (819/839 o 1016/1024, a l'Acta de consagració de l'església de la Seu d'Urgell), Bayande (segle XIII), Bayanda (1359).

## Geologia i relleu
### Hidrograpfia

Cursos d'aigua:
* Torrent de la Menua
* Rec de l'Angust
* Rec dels Bacs

## Referències

* ↑ Bajanda en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Bajanda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Coromines, 1994.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «62 - Estavar». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Bajanda». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, II A - Be). ISBN 84-7256-825-3.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Estavar». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Balbagathis talamanca

Balbagathis talamanca és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* El mascle fa entre 0,95-1,40 mm de llargària a les antenes (1,20 en el cas de la femella), mentre que les ales li mesuren 1,30-2,15 de longitud (1,95-2,25 la femella) i 0,48-0,75 d'amplada (0,70-0,78 la femella).
* Els lòbuls apicals de la placa subgenital de la femella són moderadament amples.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Nicaragua i Costa Rica.

## Referències

* ↑ Quate, 1996. Rev. Biol. Trop., 44 (Supplement 1), agost: 31. Vol. 10, pàg. 134.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Laurence W. Quate i Brian V. Brown, 2004. Revision of Neotropical Setomimini (Diptera: Psychodidae: Psychodinae). Contributions in Science, núm. 500, pàgs. 1–117. Natural History Museum of Los Angeles County. «PDF».
* ↑ Instituto Nacional de Biodiversidad de Costa Rica Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
# Baltasar Barberà

Baltasar Barberà (Reus, segle XVI) va ser un mestre cal·lígraf català.
Va ser autor dels preciosos llibres de cor que procedents de l'església Prioral de Sant Pere es guarden al Museu Municipal de Reus. Són llibres de gran format (90x60 cm), de pergamí i amb les cobertes de cuir amb aplicacions metàl·liques que representen les armes de la ciutat. Al seu interior hi ha lletres decorades on podem trobar escenes de la vida de Jesús quan era infant (La Circumcisió de Jesús, L'Epifania i La Presentació de Jesús al Temple), de la Verge (La immaculada Concepció, La purificació de la Verge), de Sant Pere (Entrega de les claus a Sant Pere) o de Sant Andreu, que estan acompanyades amb altres lletres profusament decorades amb elements florals. Aquestes obres es van realitzar cap al 1590, amb la col·laboració de Joan Almenara, de la Selva i monjo de Santes Creus. Un temps abans havia treballat a la Llibreria de la catedral de Barcelona. El 1597 el capítol de la catedral de Tarragona li encomanà el treball cal·ligràfic dels llibres del cor. El 1599 era Sant Miquel dels Reis a València, però després tornà a Tarragona.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 89.
* ↑ Tomàs i Àvila, Andreu «L'obra del mestre Barbarà de Reus, escriptor de llibres». Revista del Centre de Lectura, Cuarta època, núm. 179-0, juliol-agost 1967, pàg. 446-447.
# Balthazar de Beaujoyeulx

Balthazar de Beaujoyeulx, originalment Baldassare da Belgioioso (Belgioioso, segle XVI — París, 1587) fou un compositor i coreògraf francès d'origen italià. Se'l considerà com el primer violinista de la seva època. Cridat al Piemont el 1577, a la cort de Caterina de Mèdici, aquesta reina el nomenà intendent de música. Enric III li encarregà l'organització de les festes de la cort, i compongué la diversió, mescla de música i de ball, impresa amb el títol de Ballet comique de la Reyne, faiet aux nopces de M. le duc de Joyeuse et de mademoiseiselle de Vaudemont, rempli de diverses devises, mascarades, chansons de musique et autres gentillesses (París, 1582), obra que pot considerar-se com el primer pas vers els balls d'espectacle.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 7, pàg. 402, ISBN 84-239-4507-3
# Bandera d'Esponellà

La bandera oficial d'Esponellà té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor vertical blanca i vermella, amb el pont de cinc arcs de l'escut, d'alçària 1/2 de la del drap i llargària 7/9 de la del mateix drap, la primera meitat vermella i la segona blanca.
Va ser aprovada el 10 de març de 2009 i publicada en el DOGC el 6 d'abril del mateix any amb el número 5354.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla de l'Estany

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/868/2009, de 10 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Esponellà.» (pdf). DOGC núm. 5354, 06-04-2009. [Consulta: 16 abril 2009].
# Bandera de Bonastre

La bandera oficial de Bonastre té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb una estrella de vuit puntes groga centrada a 1/6 de les vores superior i inferior.
Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 29 de setembre de 2008 i publicada en el DOGC número 5311 el 4 de febrer de 2009.

## Vegeu també

* Escut de Bonastre
* Escuts i banderes del Baix Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/105/2009, de 16 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Bonastre.». DOGC núm. 5311, 04-02-2009. [Consulta: 22 febrer 2009].
# Bandera de Cantallops

La bandera oficial de Cantallops té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el llop negre de l'escut d'alçada 7/9 de la del drap al centre.
Va ser aprovada el 20 de novembre de 2000 i publicada al DOGC el 12 de desembre del mateix any amb el número 3283.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 20 de novembre de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Cantallops.» ( PDF). DOGC núm. 3283. Generalitat de Catalunya, 12-12-2000. [Consulta: 12 novembre 2009].
# Bandera de Foradada

La bandera oficial de Foradada (Noguera) té la següent descripció
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de porpra, amb el segon terç vertical groc, carregat a dalt, al centre, i a 1/4 de la vora superior, amb una creu grega patent negra, d'alçària 1/6 de la del drap; i a baix, també al centre i a 1/4 de la vora inferior, amb un quadrat porpra de la mateixa alçària de la creu.
Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 8 de febrer de 2002, i publicat en el DOGC l'1 d'agost de 2002.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2190/2002, de 16 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Foradada.» (pdf). DOGC num. 3690, 16-07-2002. [Consulta: 5 desembre 2009].
* ↑ DOGC núm. 3690 Arxivat 2005-03-24 a Wayback Machine. de l'1 d'agost de 2002
# Bandera de Godall

La bandera oficial de Godall té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb un món blanc cintrat de blau, el conjunt d'altura de 7/9 parts de l'alt del drap i situat al centre.

## Història

Fou aprovada el 15 de març del 1995 i publicada al DOGC núm. 2033, del 3 d'abril del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Montsià
* Escut de Godall

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 de març de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera municipal de Godall.» (pdf). DOGC num. 2033, 03-04-1995. [Consulta: 23 juny 2010].
# Bandera de Josa i Tuixén

La bandera oficial de Josa i Tuixén té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor horitzontal blau clar i groc, amb el muntant i la flor de lis blancs de l'escut i en la mateixa disposició de la flor a la concavitat de la lluneta, tot el conjunt d'alçària i amplària 7/20 de l'alçària del drap, al centre de la meitat superior; i amb els tres còdols vermells del mateix escut, cadascun d'alçària 3/20 de la del drap i amplària 1/6 de la llargària del mateix drap, posats horitzontalment un al costat de l'altre i separats entre ells per un espai d'1/9 de la llargària del drap, centrats a la meitat inferior. | » |

## Història

Fou aprovada per la Generalitat l'11 de febrer de 2014 i publicada al DOGC el 25 del mateix mes amb el número 6569.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Urgell
* Escut de Josa i Tuixén

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/369/2014, d'11 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Josa i Tuixén.» ( PDF). DOGC núm. 6569. Generalitat de Catalunya, 25-02-2014. Arxivat de l'original el 22 d’abril 2019. [Consulta: 5 març 2014].
# Bandera de Llorac

La bandera oficial de Llorac té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd fosc, amb el llorer tallat groc de l'escut, d'alçària 3/4 de la del drap i amplària 11/30 de la llargària del mateix drap, en el centre.
Va ser aprovada el 26 d'abril de 2013 i publicada al DOGC el 15 de maig del mateix any amb el número 6376.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà
* Escut de Llorac

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1023/2013, de 26 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Llorac.» (pdf). DOGC núm. 6376. Generalitat de Catalunya, 15-05-2013. [Consulta: 19 maig 2013].
# Bandera de Malla

La bandera oficial de Malla té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, losanjada de groc i negre, amb tres rengles, cadascun de sis rombes negres sencers, i amb una bordura vermella de gruix 1/18 de la llargària del drap.

## Història

Es va aprovar el 19 de maig del 1998 i fou publicada al DOGC núm. 2658 l'11 de juny del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escut de Malla
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 19 de maig de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Malla.» (pdf). DOGC num 2658, 11-06-1998. [Consulta: 26 juny 2010].