OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Dolors de Perramon

La casa Dolors de Perramon era un edifici situat a la Rambla, 122 (abans Rambla dels Estudis, 4) de Barcelona, actualment desaparegut.

## Descripció

Es tractava d'un edifici de planta baixa i quatre pisos. La façana presentava una composició amb un fort domini del buit sobre el ple, i una clara divisió de les plantes, emfatitzada per la gran balconada del principal, sostinguda per mènsules, i la degradació segons l’altura de les balconeres de pedra motllurada. Així, mentre al principal aquestes eren envoltades amb pilastres amb capitells corintis i llindes esculpides amb baixos relleus, al primer pis només hi apareixien les llindes decorades, al segon només hi eren ressaltades i al tercer eren nues. Al primer i segon pis els plens de façana eren ressaltats amb plafons motllurats.

## Història

El 1855, Dolors de Perramon i Comas del Brugar (La Bisbal d'Empordà, 4 de setembre del 1813 – Tolosa de Llenguadoc, 24 de juny del 1870), vídua de Josep de Fontcuberta i de Perramon (cosí seu), en va encarregar el projecte a l'arquitecte Francesc Daniel Molina.
A la seva mort, la casa fou heretada pel seu fill Carles de Fontcuberta i de Perramon, casat amb Maria del Carme Dalmases i d'Olivart, segona marquesa de Vilallonga (vegeu Palau Dalmases i Casa Cervelló-Giudice).
A la planta baixa i soterrani s'instal·là la Sala Mercè (1904-1913), obra d'Antoni Gaudí, i posteriorment el Cine Atlántico (1936-1987), que tancà les portes el 16 de gener del 1987. El 4 d’agost del 1988 en començà l’enderrocament per a construir-hi el nou hotel Citadines.

## Vegeu també

* Casa Agullana

## Referències

* ↑ «María Dolores Perramón Comas del Brugar». geneanet.org. Seminario de Genealogía Mexicana.
* ↑ «Dolores Perramón y Comas del Brugar». geni.com. Andrés Fariña Fontcuberta.
* ↑ Piñol Alabart, 2017, p. 126-127.
* ↑ Portavella, Jesús. Diccionari nomenclàtor de les vies públiques de Barcelona. 1996, 1997, p. 198.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 775 bis C.
* ↑ «Carlos Fontcuberta Perramón». geneanet. Seminario de Genealogía Mexicana.
* ↑ La Vanguardia, 24-01-1987, p. 30.
* ↑ González Moreno-Navarro, 2004, p. 34.

## Bibliografia

* González Moreno-Navarro, Antoni «La Sala Mercè, el desaparecido cinematógrafo diseñado por Antoni Gaudí». Gaudí i l'SPAL. Quaderns Científics i Tècnics de Restauració Monumental. Diputació de Barcelona, 14, 2004, pàg. 32-44.
* Piñol Alabart, Daniel «L’arxiu patrimonial Fontcuberta (segles X-XXI)». Butlletí de la Societat Catalana d’Estudis Històrics, 28, 2017, pàg. 123-141.
# Tresor de Pietroasele

El tresor de Pietroasele o de Petrossa trobat a Pietroasele, Buzău, Romania, el 1837, és un tresor gòtic de finals del segle IV que incloïa vint-i-dos objectes d'or, entre els exemples més famosos de l'estil policromat de l'art del període migratori. De les vint-i-dues peces, només n’han conservat dotze, conservades al Museu Nacional d'Història de Romania a Bucarest: una gran fíbula amb cap d’àguila i tres més petites incrustades amb pedres semiprecioses; una pàtera, o plat de sacrifici rodó, modelat amb figures òrfiques envolten una deessa tridimensional asseguda al centre; una copa de dotze cares, un anell amb una inscripció rúnica gòtica, una safata gran, altres dos collarets i un càntir.
Els seus múltiples estils s'hi compten xinesos a les sivelles del cinturó, hel·lenístics als bols daurats, motius sassànides a les cistelles i modes germàniques a les peronetes. Són característiques de la perspectiva cosmopolita de la cultura Cernjachov en una regió sense límits topogràfics definits.
Quan Alexandru Odobescu publicar el seu llibre sobre el tresor va considerar que una obra tan magnífica només podia pertànyer a Atanaric (mort el 381), líder dels tervings, un poble gòtic. Els arqueòlegs moderns no poden connectar el tresor amb un nom tan glamurós.
El tresor va ser enviat a Rússia el desembre de 1916, a mesura que els exèrcits alemanys avançaven per Romania durant la Primera Guerra Mundial. No es van retornar fins al 1956.
Una anàlisi atòmica del tresor d'or de Pietroasele ha conclòs que des del punt de vista de les concentracions d'Ir / Au, Cu / Au i Ag / Au, els motius dels varis estils es van fer al mateix temps. Almenys a partir de les dades de concentració d'iridi, la suposició d’una procedència dàcia de la matèria primera d’acaparament és altament improbable, ja que la hipòtesi de que les monedes d’or imperials romanes s’utilitzessin per a la fabricació d’artefactes de Pietroasa no encaixa amb les concentracions elementals.

## Referències

* ↑ Campbell, Joseph. The Masks of God: Creative Mythology. 1968.
* ↑ Herbert Kühn, "Asiatic Influences on the Art of the Migrations" Parnassus 9.1 (January 1937, pp. 13-16, 43) p. 14
* ↑ Odobescu, Alexandru, Le Trésor de Petrossa, Paris, 1889-1900.
* ↑ Journal of Radioanalytical and Nuclear Chemistry, 240 (1999) 897 NUCLEAR ANALYSES OF THE PIETROASA GOLD HOARD, Viorel Cojocaru, Cãlin Besliu and Cristina Anton Manea

## Enllaços externs

* Tresor de Pietroasele Arxivat 2007-05-27 a Wayback Machine., al Museu Nacional d’Història de Romania
* Il·lustracions Arxivat 2007-01-09 a Wayback Machine.
* Monedes que representen el tresor
* Un gran fermall d’àguila daurada
* Vivid: Romania amb mirades internacionals, Tim Judy, "El tresor de la Pietroasa" Part I: desembre de 2005 Arxivat 2019-07-31 a Wayback Machine. Part II: gener de 2006 Arxivat 2019-07-31 a Wayback Machine.
# Temple d'Apol·lo Carneu

El Temple d'Apol·lo Carneu fou un antic temple grec dedicat a Apol·lo a la ciutat de Cnidos, a Àsia Menor, en l'actual Turquia.

## Història

El Temple d'Apol·lo Carneu tingué, si més no, dues fases diferents de construcció. Una part del temple o les decoracions semblen ser del període hel·lenístic, cap al 100 abans de la nostra era. Les ruïnes de l'edifici es descobriren durant unes excavacions el 1969. Va ser identificat per una inscripció de dedicació a Apol·lo Carneu trobada entre les ruïnes. Possiblement albergava les cerimònies de l'Hexàpolis dòrica.
A començament del període bizantí, es va edificar una església damunt del temple.

## Descripció

Era a la part nord-oest del recinte emmurallat de Cnidos, on hi havia els principals santuaris de la ciutat. El Santuari d'Apol·lo, al qual pertany el temple, es trobava al terraplé a l'oest de la confluència del carrer principal est-oest de la ciutat i el carrer del port.
Era d'estil dòric, i feia uns 19 m × 11 m. Constava d'una sala rectangular amb un pronaos al davant. A dins del temple hi havia una imatge de culte d'Apol·lo, que representava el déu amb una cítara a la mà (Apol·lo Citaredo). Se'n conserven algunes parts. El temple està mal conservat.
L'altar del temple, que es conserva relativament bé, es trobava a la banda oriental. Feia uns 11 m × 7 m i s'hi accedia per una escala des de l'oest. A prop de l'altar hi ha una grada en forma d'estadi per a presenciar les cerimònies. A l'est del santuari hi havia un propileu que hi conduïa des de la cruïlla, datat de l'any 300 ae. Al nord del temple hi ha un gran mur de contenció, sobre el qual es troba el Temple d'Afrodita Euplea i el santuari.
A la zona s'han trobat parts d'un fris amb baixos relleus de dones dansant, segurament nimfes. Estan exposades en el Museu de Marmaris.

## Galeria d'imatges

* Ruïnes del Temple d'Apol·lo Carneu (esquerra), amb les ruïnes del Temple d'Afrodita Euplea a la part superior dreta
* Restes de l'altar del temple

## Referències

* 1 2 ; Nielsen; Hansen «903. Knidos». A: An Inventory of Archaic and Classical Poleis (en anglés). Oxford: Oxford University Press, 2004 (An Investigation Conducted by The Copenhagen Polis Centre for the Danish National Research Foundation). ISBN 0-19-814099-1.
* 1 2 3 ; MacDonald, William L.; McAllister (ed.), Marian Holland (ed.); Stillwell «KNIDOS (Cnidus) Caria, Turkey» (en anglés). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 5 setembre 2024].
* 1 2 3 4 5 6 «Senyalització d'un jaciment arqueològic» (en anglés). Google Maps. [Consulta: 5 setembre 2024].
* 1 2 3 4 Love, Iris Cornelia «A Preliminary Report of the Excavations at Knidos 1969» (en anglés). American Journal of Archaeology, 74, 2, 4-1970, pàg. 149–155 [Consulta: 5 setembre 2024].
* 1 2 3 4 «Knidos» (en anglés). Peter Sommer Travels. [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ «Señalización de un yacimiento arqueológico» (en anglès). Google Maps. [Consulta: 5 setembre 2024].
# Carl Cannabich

Carl Cannabich (Mannheim, 1764 - Múnic, 1806) fou un compositor alemany, fill del també músic Christian Cannabich (1731-1798).
Després de viatjar arreu del seu país i per Itàlia entrà en l'orquestra del teatre de la cort de Múnic; després passà a Frankfurt del Main com a director d'aquella orquestra, retornant a Múnic amb el mateix càrrec, on estrenà les òperes Orfeus i Palmer y Amalia, que foren molt ben rebudes; a més, se li deuen, una simfonia a gran orquestra, diverses col·leccions de lieder i canzonette italianes, duos i trios per a instruments de corda, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 149. (ISBN 84-239-4511-1)
# Daniel Zamora

Daniel Zamora, amb el sobrenom de Pato, (Palafrugell, 24 de juliol de 1965 – 29 de novembre de 2007), músic, escriptor i fotògraf palafrugellenc, fou baixista de Los Rodríguez des de 1993, en substitució de Candi Avelló.
Des de jove va formar part de diverses agrupacions musicals de Palafrugell i va completar la seva formació com a baixista a l'acadèmia Zeleste de Barcelona. Amb Los Rodríguez va enregistrar els àlbums Sin documentos, Palabras más, palabras menos i Hasta luego. També va col·laborar a la Revista de Palafrugell.
Va escriure i publicar Diccionario caca-chondo del tercer milenio (recull de jocs de paraules, 2000), Cuentos impresentables (recull de relats curts, 2002), Nuevo diccionario para el tercer milenio (ampliació del primer, 2002) i Los Rodríguez desde la cocina (recull fotogràfic, 2002).

## Referències

* 1 2 Cornellà, Albert «Mor a Palafrugell als 42 anys l'exbaixista de Los Rodríguez, Daniel «Pato» Zamora». Diari de Girona, 03-12-2007 [Consulta: 31 agost 2012].
* 1 2 Salvador i Calçada, Maria «Entrevista. Daniel Zamora». Revista de Palafrugell, 10-2002, pp. 4 – 5.
* ↑ «Daniel Zamora, músic». Revista de Palafrugell, núm. 170, 12-2007.
# Casa Escaleta II

Casa Escaleta II és una obra de Maials (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres de planta baixa, dos pisos i golfa, de grans dimensions, de la mateixa època i composició que el núm. 19 del carrer la Vall. Les llindes de les finestres centrals del primer pis són esculpides en relleu de motius florals i geomètrics. Està feta en carreus de pedra regular.

## Història

Actualment la casa està dividida en dues propietats.

## Referències

* 1 2 «Casa Escaleta II». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Erasmus Lapicida

Erasmus Lapicida ([...?], 1440 - Viena, 19 de novembre de 1547) fou un compositor de meitat de segle xv.
Era un cantant en capella de la cort de l'Elector Ludwig V a Heidelberg (1510-1521) i més tard es va connectar amb els Habsburg i amb l'arxiduc Ferran d'Àustria, establint-se en Viena el 1520.
Algunes de les seves composicions figuren en diverses col·leccions, bé amb el seu cognom, o solament amb el nom, i a voltes també està abreviat, llegint-ne només Rasmo. també apareixen a vegades tan sols les inicials al front de diverses composicions seves.
Entre elles, s'han conservat: una cançó flamenca, Tandernaken; un Veni Sancti Spiritus, el motet Nativitas Dei genitrix, figurant encara en diferents col·leccions entre composicions d'aquest autor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 768 (ISBN 84 239-4529-4)
# Brodie Chapman

Brodie Chapman (Mount Glorious, 9 d'abril de 1991) és una ciclista australiana de carretera. Actualment milita a l'equip Lidl-Trek.
Entre les seves victòries destaquen el nacional de ruta 2024 i el de contrarellotge 2025.

## Palmarès en ruta

* 2018
** 1a al Women's Herald Sun Tour i vencedora d'una etapa
* 2019
** 1a al Gravel and Tar La Femme
** 1a al Tour de Gila i vencedora de dues etapes
** Vencedora d'una etapa al Tour de Feminin-O cenu Českého Švýcarska
* 2020
** 1a al Race Torquay Women
* 2022
** 1a al Gran Premi de Chambéry
* 2023
** Campiona d'Austràlia en ruta
* 2025
** Campiona d'Austràlia de contrarellotge

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2024: 22a posició

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2024: 43a posició

## Referències

* ↑ «TREK - SEGAFREDO» (en anglès). UCI. [Consulta: 19 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Brodie Chapman a ProCyclingStats
Campions del Món de ciclisme - Contrarellotge per equips mixtos :
2019:  Bouwman, Mollema, van Emden, Brand, Markus, Pieters (NED)
2021:  Arndt, Martin, Walscheid, Brennauer, Klein, Kröger (GER)
2022:  Bissegger, Küng, Schmid, Chabbey, Koller, Reusser (SUI)
2023:  Bissegger, Küng, Schmid, Chabbey, Koller, Reusser (SUI)
2024:  Matthews, O'Connor, Vine, Brown, Chapman, Roseman-Gannon (AUS) :
# Oreneta fanti

L'oreneta fanti (Psalidoprocne obscura) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Es troba a l'Àfrica Occidental. Habita la sabana seca, els herbassars secs tropicals i subtropicals i els cursos d'aigua. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Oreneta fanti». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 606. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Fanti Saw-wing. Psalidoprocne obscura» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Danny Chandler

Danny Chandler (Sacramento, 5 d'octubre de 1959 - Yuba City, 4 de maig de 2010), conegut també com a Magoo, fou un pilot professional de motocròs nord-americà que va competir als Campionats AMA de motocròs entre el 1979 i el 1985. És especialment recordat pel seu estil de pilotatge dur i agressiu.

## Biografia

Danny "Magoo" Chandler va començar la seva carrera com a pilot professional amb l'equip de fàbrica de Maico el 1979. El malnom de Magoo, que li havia posat el seu pare a una edat primerenca, el va mantenir sempre. El 1982 va entrar a l'equip de fàbrica americà d'Honda. Aquell mateix any va vèncer els antigament dominants pilots europeus al Gran Premi dels Estats Units de 500cc, celebrat en un dels circuits de motocròs més durs dels Estats Units, Carlsbad. Aquell any mateix va guanyar les dues mànegues dels dos principals esdeveniments internacionals: el Motocross des Nations i el Trophée des Nations, esdevenint així el primer a guanyar les dues mànegues a ambdós esdeveniments el mateix any.
Després de perdre el seu lloc a l'equip d'Honda, Chandler se'n va anar a Europa per a competir al Campionat del Món de motocròs. La seva carrera es va acabar quan es va quedar paralític després d'un accident en una cursa de supercross a París el 1986. Malgrat tot, Chandler va començar a promocionar curses de bicicleta de muntanya i es va involucrar amb el programa educatiu de conscienciació contra les drogues D.A.R.E., creat a Los Angeles el 1983. El 1999, Chandler va ser incorporat a l'AMA Motorcycle Hall of Fame.
Danny Chandler es va morir el 2010, a 50 anys, a causa de malalties relacionades amb la seva paràlisi.

## Palmarès
### Victòries per any

| Any | Equip | Campionat |
| 1982 | Honda | Motocross des Nations |
| 1982 | Honda | Trophée des Nations |

## Referències

* 1 2 3 4 «Danny Chandler at the Motorcycle Hall of Fame» (en anglès). motorcyclemuseum.org.
* 1 2 3 4 Weed, Len «Magoo The Magnificent» (en anglès). American Motorcyclist, Vol. 37, núm. 5, 5-1983. ISSN: 0277-9358.
* ↑ Lawrence, Larry. «Danny Magoo Chandler Passes» (en anglès). cyclenews.com. Cycle News, 05-05-2010. Arxivat de l'original el 26/5/2010. [Consulta: 5 maig 2010].

## Enllaços externs

* «Godspeed: Danny "Magoo" Chandler (1959-2010)», article biogràfic a motocrossactionmag.com (anglès)
# Ergí (mitologia)

D'acord amb la mitologia grega, Ergí (en grec antic Έργίνος) va ser rei dels minies d'Orcomen, fill de Climen.
Durant un festival celebrat en honor de Posidó, el seu pare va ser mort per un tebà anomenat Perieres, auriga de Meneceu. Ergí, per venjar-lo, va reunir un exèrcit i marxà contra Tebes. Després d'exterminar molts tebans, la sotmeté i va imposar un tractat amb el rei de la ciutat que exigia, un tribut anyal de cent bous durant vint anys. Hèracles, se n'assabentà, i quan tornava de caçar el lleó de Citeró es trobà pel camí els emissaris que anaven a cobrar el tribut anual. Els tallà el nas i les orelles, que els va lligar al coll, i els envià de nou a Orcomen. Ergí, indignat, tornà a declarar la guerra als tebans. Creont, rei de la ciutat, estava disposat a rendir-se, però Hèracles va cridar a lluitar a tots els joves de la ciutat i ell es va vestir amb una armadura que li havia proporcionat Atena. Es va posar davant de l'exèrcit i plantà cara a Ergí. Per tal que la cavalleria enemiga no envaís la plana, l'heroi va inundar els camps. Va aconseguir la victòria, però en la batalla va morir Amfitrió, el seu pare adoptiu. Ell mateix va matar Ergí. Creont, com a premi li donà la seva filla Mègara.
Una tradició diferent explica que Ergí no va morir en el combat, sinó que va tancar un acord amb Hèracles pel qual s'obligava als minies a pagar un tribut doble del que ells havien imposat als tebans. Va reconstruir el territori, i va tornar a acumular una fortuna. Després, per indicació d'un oracle, es casà i va tenir dos fills, els arquitectes Agamedes i Trofoni.
Hi ha un altre Ergí, fill de Posidó, que de vegades s'identifica amb el rei d'Orcomen. Participà en l'expedició dels argonautes i quan va morir el timoner Tifis el va substituir. Tot i ser molt jove, tenia els cabells blancs, i quan van passar per Lemnos, això li va valdre la burla de les dones d'aquell país.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 167. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 80. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Bruna Cusí Echaniz

Bruna Cusí Echaniz (Barcelona, 1986) és una actriu catalana de teatre, televisió i cinema, coneguda pel seu paper de Trini Milmany a la pel·lícula Incerta glòria i Marga a Estiu 1993 amb el qual va guanyar el Goya a la millor actriu revelació el 2018.
És filla de l'actor i doblador Enric Cusí. De petita va formar part dels Castellers de la Vila de Gràcia, on hi feia d'enxaneta. Es va formar a l'Institut del Teatre de Barcelona i es va especialitzar en gest. També va rebre formació a l'escola de Laura Jou, on va tenir de professor a Agustí Villaronga.
El seu debut audiovisual va ser el 2001 a la sèrie de TV3 Psico express de Dagoll Dagom, tot i que el paper televisiu de llarga durada li va arribar amb Polseres vermelles el 2011.

## Filmografia
### Televisió

* 2003: El cor de la ciutat
* 2011-2012: Polseres vermelles
* 2011-2012: Crackòvia
* 2016: Cites
* 2017: Merlí

### Cinema

* 2017: Incerta glòria (en el paper de Trini)
* 2017: Estiu 1993 (en el paper de Marga)
* 2018: Desaparecer
* 2018: Escapada
* 2020: La vampira de Barcelona (en el paper d'Amèlia)
* 2021: Mía y Moy
* 2022: Upon entry (L'arribada)

### Teatre

* 2017: #Lifespoiler, a la Sala Flyhard

## Referències

* ↑ García, Julián «El bon any de Bruna Cusí amb 'Estiu 1993' i 'Incerta glòria'». El Periódico, 05-05-2017 [Consulta: 18 juliol 2017].
* ↑ Vilanova, Berta «Cares noves darrere el teló». Ara, 01-08-2015.
* 1 2 «Bruna Cusí: “És molt bonic rebre els fruits d’anys de picar pedra”». Ara, 04-01-2018. [Consulta: 29 setembre 2021].
* ↑ «#Lifespoiler». Sala Flyhard. [Consulta: 24 abril 2018].

## Enllaços externs

* Bruna Cusí Echaniz - Lloc web oficial
# Juan Ibáñez Díez-Gutiérrez

Juan Ignacio Ibáñez Díez-Gutiérrez (Guanajuato, 20 d'abril de 1938 – Ciutat de Mèxic, 12 de setembre de 2000), conegut com Juan Ibáñez, va ser un director, guionista, productor i actor de cinema mexicà. Va tenir una destacada participació en el teatre, principalment amb la posada en escena de Divinas palabras, de Ramón María del Valle-Inclán. En la pantalla gran, va dirigir l'última pel·lícula de María Félix: La generala (1971), i va compartir la direcció d'una sèrie de cintes protagonitzades per Boris Karloff. Entre els seus films destaca Los caifanes (1967), considerada, probablement, com el millor dels anys 1960 a Mèxic.

## Filmografia
### Com a director

| Año | Película |
| 1965 | Un alma pura |
| 1965 | Amor amor amor |
| 1967 | Los caifanes |
| 1968 | La cámara del terror |
| 1968 | House of Evil |
| 1971 | La generala |
| 1971 | La muerte viviente |
| 1971 | Invasión siniestra |
| 1978 | Divinas palabras |
| 1980 | A fuego lento |

### Com a actor

| Año | Película | Rol |
| 1968 | Las visitaciones del diablo | Juan |
| 1969 | Trampas de amor | Sense acreditar |
| 1991 | Dentro de la noche | – |

## Referències

* ↑ Directores del cine mexicano Arxivat 2010-03-01 a Wayback Machine.. Juan Ibáñez.
* ↑ Juan Ibáñez a escritors de cine mexicano
* ↑ Juan Ibáñez a correcamara.com
# Oreneta gorja-ratllada

L'oreneta gorja-ratllada (Petrochelidon fluvicola) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Es troba a Afganistan, Bangladesh, l'Índia, Nepal i Pakistan Els seus hàbitats principals són les praderies seques tropicals i subtropicals, els cursos d'aigua, els llacs, les terres llaurades, les pastures, les àrees urbanes i els canals de drenatge i lesséquies. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Oreneta gorja-ratllada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 607. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Streak-throated Swallow. Petrochelidon fluvicola» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Danzón

El danzón és un ball lent i romàntic (desplaçat posteriorment pel bolero) en què els balladors han de saber presentar-se davant de la parella, marcar cada quatre compassos i respectar l'estructura del ball.
Neix a Cuba al final del segle xix i el primer tema compost per a aquest ball ha estat atribuït a Miguel Failde i s'estrenà a Matanzas amb el nom de "Las alturas de Simpson" (1879). José Urfé es va acreditar, durant la primera dècada del segle xx, com a creador de l'estructura més coneguda del danzón, incloent-hi les parts cantades. L'atractiva sonoritat de cornetí i la cadència de la melodia convertí aquest ritme en l'atracció social de l'època.
L'èxit el portà fins a Mèxic, i al final dels anys 20 diversos músics van treballar en la seua renovació. Com a ball lent i romàntic, acabà cedint el lloc al bolero.

## Referències

* ↑ Cort i Vives, Aleix: Diccionari del Ball. Edicions 62, Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278. Barcelona, juliol del 1999. ISBN 84-297-4572-6, planes 52 i 53.
* Mauleón, Rebeca: The Salsa Guidebook for Piano and Ensemble (1993). Petaluma, CA: Sher Music. ISBN 0-9614701-9-4.

## Enllaços externs

* Fitxa cinematogràfica de la pel·lícula Danzón de l'any 1991. Arxivat 2009-02-20 a Wayback Machine. (castellà)
* Anunci d'un espectacle de danzón al Teatre de Belles Arts de Puerto Rico. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
* Fitxa cinematogràfica de la pel·lícula Salón México (1948) i que tracta d'aquest ball. Arxivat 2015-04-27 a Wayback Machine. (castellà)
* Videoclip d'una parella ballant danzón. (castellà)