OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lycodes pacificus

Lycodes pacificus és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes. Va ser descrit pel zoòleg noruec Robert Collett el 1879.

## Morfologia

* Els adults poden assolir 46 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja cucs marins, crustacis, bivalves petits i estrelles de mar amb potes.

## Depredadors

És depredat per Anoplopoma fimbria i algunes espècies de la família dels Scorpaenidae.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 9-399 m de fondària. Es troba al Pacífic oriental: des del Golf d'Alaska fins al nord de la Baixa Califòrnia (Mèxic).

## Ús comercial

La seua carn és bona però no gaire apreciada. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Collett, Robert «4. On a new Fish of the Genus Lycodes from the Pacific». Proceedings of the Zoological Society of London, 1879, 1879, pàg. 381–382. DOI: 10.1111/j.1096-3642.1879.tb02667.x.
* 1 2 3 4 Froese, Rainer; Reyes, Rodolfo B. «Lycodes pacificus Collett, 1879 Blackbelly eelpout» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 21 març 2022].
* ↑ Eschmeyer, W.N., E.S. Herald i H. Hammann, 1983. A field guide to Pacific coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 336 p.
* ↑ Hart, J.L., 1973. Pacific fishes of Canada. Bull. Fish. Res. Board Can. 180:740 p.
* 1 2 Lamb, Andrew; Edgell, Phil. Coastal fishes of the Pacific Northwest. 2nd ed., rev. and expanded. Madeira Park, B.C.: Harbour Pub, 2010. ISBN 978-1-55017-471-7.
* ↑ «Organisms Preying on Lycodes pacificus» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 21 març 2022].

## Bibliografia

* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1980. A list of common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (12)1-174.
* Smitt, F. A., 1900: On the genus Lycodes. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 5 (núm. 25): 56-58.
* Vladykov, V. D. i J.-L. Tremblay, 1936: Nouvelles espèces de Lycodes (Pisces, Zoarcidae) du Saint-Laurent et revision de toutes les espèces du même genre de l'Atlantique Occidental. Fauna et flora laurentianae, Station Biologique du Satin-Laurent. Quebec. Núm. 1: 1-45, Pls. 1-7.
# Lycodes teraoi

Lycodes teraoi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Reinhardt J. C. H., 1831. (Bidrag til vor Kundskab om Grönlands Fiske). Pp. 18-24. A: H. C. Örsted. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1830-31. 1-40.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Katayama, M., 1943. On two new ophidioid fishes from the Japan Sea. Annotationes Zoologicae Japonenses v. 22 (núm. 2): 101-104.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Smitt, F. A., 1900: On the genus Lycodes. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 5 (núm. 25): 56-58.
* Smitt, F. A., 1901: On the genus Lycodes. Bihang till Kongl. Svenska vetenskaps-akademiens handlingar. Estocolm, Suècia. v. 27 (núm. 4): 1-45, 1 pl.
* Taranetz, A. Ya. i A. Andriashev, 1935: Vier neue Fishcarten der Gattung Lycodes Reinh. aus dem Ochotskischen Meer. Zoologischer Anzeiger v. 112 (núms. 9-10): 242-253.
* Vladykov, V. D. i J.-L. Tremblay, 1936: Nouvelles espèces de Lycodes (Pisces, Zoarcidae) du Saint-Laurent et revision de toutes les espèces du même genre de l'Atlantique Occidental. Fauna et flora laurentianae, Station Biologique du Satin-Laurent. Quebec, Canadà. Núm. 1: 1-45, Pls. 1-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lycodes yamatoi

Lycodes yamatoi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba als mars del Japó i d'Okhotsk.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Reinhardt J. C. H., 1831. (Bidrag til vor Kundskab om Grönlands Fiske). Pp. 18-24. A: H. C. Örsted. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1830-31. 1-40.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Toyoshima, M., 1985. Taxonomy of the subfamily Lycodinae (family Zoarcidae) in Japan and adjacent waters. Memoirs of the Faculty of Fisheries Hokkaido University v. 32 (núm. 2): 131-243.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Smitt, F. A., 1900: On the genus Lycodes. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 5 (núm. 25): 56-58.
* Smitt, F. A., 1901: On the genus Lycodes. Bihang till Kongl. Svenska vetenskaps-akademiens handlingar. Estocolm, Suècia. v. 27 (núm. 4): 1-45, 1 pl.
* Taranetz, A. Ya. i A. Andriashev, 1935: Vier neue Fishcarten der Gattung Lycodes Reinh. aus dem Ochotskischen Meer. Zoologischer Anzeiger v. 112 (núms. 9-10): 242-253.
* Vladykov, V. D. i J.-L. Tremblay, 1936: Nouvelles espèces de Lycodes (Pisces, Zoarcidae) du Saint-Laurent et revision de toutes les espèces du même genre de l'Atlantique Occidental. Fauna et flora laurentianae, Station Biologique du Satin-Laurent. Quebec, Canadà. Núm. 1: 1-45, Pls. 1-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lyconus brachycolus

Lyconus brachycolus és una espècie de peix pertanyent a la família dels merlúccids que es troba al Canadà (Oceà Atlàntic nord-occidental) i l'Atlàntic nord-oriental (sud-oest d'Irlanda, Madeira i el Sàhara Occidental). És un peix marí i batidemersal que viu entre 150 i 997 m de fondària (60°N-30°S, 68°W-14°E) als vessants fangosos de la plataforma continental. Pot arribar a fer 52,5 cm de llargària. Tenen 9-11 radis tous a l'aleta dorsal i l'aleta caudal petita. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1887. Report on the deep-sea fishes collected by H. M. S. Challenger during the years 1873-1876. Rep. Sci. Res. Voy. H.M.S. Challenger v. 22 (pt 57). i-lxv + 1-268.
* ↑ Holt, E. W. L. & L. W. Byrne, 1906. On a new species of Lyconus from the north-east Atlantic. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 18 (núm. 108): 423-426.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Scott, W.B. i M.G. Scott, 1988. Atlantic fishes of Canada. Can. Bull. Fish. Aquat. Sci. 219: 731 p.
* ↑ Maurin, C., 1990. Merlucciidae. P. 532-539.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Svetovidov, A.N., 1979. Merlucciidae. P. 300-302. A: J.C. Hureau i Th. Monod (eds.). Check-list of the fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* ↑ Maurin, C., 1990. Merlucciidae. P. 532-539. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Coad, B.W., 1995.
* ↑ Lloris, D., J. Matallanas i P. Oliver, 2005. Hakes of the world (Family Merlucciidae). An annotated and illustrated catalogue of hake species known to date. FAO Species Catalogue for Fishery Purposes. Núm. 2. Roma, FAO, 2005. 57 p.
* ↑ Coad, B.W., 1995. Encyclopedia of Canadian fishes. Canadian Museum of Nature and Canadian Sportfishing Productions Inc. Singapur.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba, 1990. FAO Species Catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, William N., 1990: Catalog of the Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Làbdac

Segons la mitologia grega, Làbdac (en grec antic: Λάβδακος, Lábdakos) fou un rei de Tebes, fill de Polidor i net de Cadme. Per part de la seva mare, Nicteis, és net de Ctoni, un dels homes nascuts de les dents del drac mort per Cadme.
El seu pare, Polidor, va morir quan Làbdac només tenia un any, i s'encarregà de la regència de Tebes el seu avi Nicteu. Quan Nicteu va morir, el reialme passà a mans del germà d'ell, Licos, i finalment a les de Làbdac. Després, el regne passà a mans del seu fill Laios, el pare d'Èdip.
El regnat de Làbdac va estar marcat per la guerra contra el rei d'Atenes Pandíon, guerra que tenia per motiu una disputa territorial. Tereu, rei de Tràcia va ajudar Pandíon.
Segons una llegenda que només cita la Biblioteca d'Apol·lodor, Làbdac va morir com Penteu, esquinçat per les bacants per haver-se oposat, com ell, al culte de Dionís.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 307. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 131. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Lèlex (fill de Posidó)

Segons la mitologia grega, Lèlex (en grec antic Λέλεξ) fou un heroi, fill de Posidó i de Líbia, segons s'explica a les llegendes megarenques.
Natural d'Egipte, emigrà a Grècia i esdevingué rei de Mègara. Va tenir un fill, Clesó, les filles del qual, Cleso i Tauròpolis, van recollir el cos d'Ino, quan després d'haver-se suïcidat, el mar va portar el seu cos a les costes de Mègara.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 318. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 135 (El Cangur Diccionaris núm. 209). ISBN 8429741461.
# Léon-François Comerre

Léon-François Comerre (Trélon, Nord - Pas de Calais, 10 d'octubre de 1850 - Le Vésinet, Illa de França, 20 de febrer de 1916) fou un pintor i escultor acadèmic francès dedicat especialment retratar belles dones.
Fou deixeble de Colàs, a Lilla i de Cabanel en l'Escola de Belles Arts de París (École Nationale Supérieure des Beaux-Arts), assolint la pensió de Roma el 1875. Les seves obres principals consisteixen en la decoració pictòrica del Saló de Festes, en l'alcaldia del districte IV de París; la del gran saló de la prefectura del Roine (Lió), Fedra i Celimena en el saló de descans del teatre de l'Odéon de París, La mort d'Albi (museu de Caen), Samsó i Dalila (museu de Lilla), Sileno i les vacants (museu de Marsella).
Al prendre possessió l'Estat francès de la col·lecció Chauchard, donada al museu del Louvre, el quadre de Comerre Pierrot, entrà en la llista dels eliminats.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14, pàg. 644 (ISBN 84-239-4514-6)
# Léon Vasseur

Léon Vasseur (Bapaume, Pas de Calais, 28 de maig de 1844 - Aisne, Alts del Sena, 25 de maig de 1917) fou un compositor, organista i director d'orquestra francès.
Feu els seus primers estudis musicals sota la direcció del seu pare, que era, organista, i el 1856 aconseguí del bisbe d'Arràs una bossa d'estudis en l'escola Niedermeyer de París. El 1863 fou de l'església de Sant Simforià de Versalles i el 1870 ho fou de la catedral de la mateixa ciutat. El 1879 intentà fundar a París un nou teatre líric, Le Noveau Lyrique, però la seva empresa fracassà, dedicant-se llavors a director d'orquestra del Folies Bergère (París) i posteriorment en els Concerts de París. Vasseur va compondre dues misses; un Méthode d'orgue-harmonium; algunes transcripcions de melodies d'òpera per harmònium; alguns Magnificats, reunits amb el títol de L'office divin, i un Hymne à Sainte-Cécile, per a soprano, orquestra i orgue (1877); però la seva producció més important resta en partitures de música lleugera per a opereta, alguna de les quals assolí perdurable èxit. Entre les seves produccions d'aquesta índole hi ha:
* Un fideux fi, trois fig-gurants; La timbale d'argent (1872);
* La petite reine (1873);
* Le Grélot, (1873);
* La roi d'Ivetot, (1873);
* La famille Trouillat (1874);
* Les parissienes, (1874);
* La blanchisseuse de Berg-op-Zoom (1875);
* La cruche cassée (1877);
* La sorrentine, (1877);
* Le droit du seigneur (1878);
* Le billet de logement (1879);
* Le petit parisien (1882);
* Le mariage au tamtam (1884);
* Madame Cartouche (1886);
* Ninon (1887);
* Mademoiselle Crénom (1888);
* Le prince Soleil (1889),
* París-Atraction (1890);
* Le voyage de Suzette, (1890);
* La famille Venus (1891);
* Le commandant Laripète (1892);
* La pretentaine (1893);
* Fichue idèe (1895);
* Le royaume d'Hercule (1896);
* Au chat (1897);
* Dans la plume (1898), etc.
També va escriure la música del ball pantomima La Brasserie.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 214-15 ISBN 84-239-4567-7
# Léon de Saint-Lubin

Napoléon Antoine Eugène Léon de Saint-Lubin (Torí, 5 de juliol de 1805 - Berlín, 13 de febrer de 1850) fou un violinista i compositor italià d'origen francès.
Es va fer aplaudir com a violinista a Berlín, Dresden, Frankfurt i en altres poblacions, i després s'establí a Viena, on fou segon director d'orquestra en el teatre de Josephstadt. Després es traslladà a Hongria; retornà a Viena, i el 1830 fou nomenat director d'orquestra del teatre Königstadt, de Berlín.
És autor de diverses òperes, que estrenà a Viena i a Berlín, entre les quals cal mencionar: Belisario, L'espasa del rei Branor, El cosí del doctor Faust, etc.
També va compondre música per a balls d'espectacle i per a pantomimes i diverses composicions instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1476 (ISBN 84 239-4552-9)
# Josep Sendra i Teixidor

Josep Sendra i Teixidor (Palafrugell, 1949) és un trompetista català. Durant 21 anys ha estat membre de la Cobla Baix Empordà (1987-2008), però al llarg de la seva trajectòria professional també ha format part d'altres formacions com: Principal de Palafrugell (1973-1977), Principal de Llagostera (1977-1982), Orquestra Miramar (1982-1985), Orquestra Girona (1985-1987). El 2015 va donar el seu fons a l'Arxiu Municipal de Palafrugell. En el fons destaquen les partitures i arranjaments; la majoria de les partitures són de sardanes.

## Referències

* ↑ «Fons Josep Sendra Teixidor». Arxiu Municipal de Palafrugell. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015. [Consulta: 16 desembre 2015].

## Bibliografia

* MERCADER I BRAVO, Lluís. “Josep Sendra, 21 temporades a la Cobla Baix Empordà”. 40è Aplec de la Sardana de Palamós. 27 de juliol de 2008.
* OLLER, Oriol. Música i festa a Palafrugell. Quaderns de Palafrugell, núm. 19. Ajuntament de Palafrugell. 2010.

## Enllaços externs

* Fons Josep Sendra Teixidor Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. a l'Arxiu Municipal de Palafrugell
# L'Erol

L'Erol és una revista en llengua catalana de divulgació cultural, històrica i científica de la comarca del Berguedà, fundada el 1982 per l'associació Àmbit de Recerques del Berguedà. El primer número va aparèixer per Sant Jordi d'aquest any, i s'ha publicat ininterrompudament fins avui. Va comptar amb la col·laboració, entre d'altres de Josep Maria Ballarín i Monset (1920-2016), i Josep Calvet i Bellera.
Ja al segon any de la seva existència va rebre el Premi Tasis-Torrent a la millor publicació especialitzada, atorgat per la diputació de Barcelona. La portada del número dedicat al final de la guerra civil espanyola va guanyar el guardó a la millor portada del 2014, atorgat per l'Associació Catalana de la Premsa Comarcal. Un reportatge publicat el 2015 sobre els refugiats jueus durant la Segona Guerra Mundial va rebre el premi al millor treball periodístic dels guardons que convoca la Federació d'Associacions d'Editors de Premsa, Revistes i Mitjans Digitals.

## Referències

* ↑ «L'Erol». Premsa Comarcal, 2016. [Consulta: octubre 2016].
* ↑ «L'Erol: revista cultural del Berguedà». RACO. [Consulta: 1r gener 2013].
* ↑ «L'Erol». El Berguedà - web de recursos bibliogràfics. Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya, 05-04-2004. [Consulta: octubre 2016].
* ↑ «L'Erol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «L'Àmbit de Recerques presenta l'edició especial de l'Erol d'articles queraltins». Regió 7, 24-08-2016.
* ↑ «L'Erol: 50 números de continuïtat». L'Erol, núm. 50, 1996, pàg. 7.
* ↑ Rosinyol, Josep Maria «Una portada de la revista berguedana L'Erol rep un premi». Berguedà actual, 03-06-2015. Arxivat de l'original el 2016-10-29 [Consulta: 29 octubre 2016].
* ↑ «Un reportatge de L'Erol rep un premi al millor treball periodístic». Regió 7, 07-05-2016.
* ↑ «Nit de les Revistes i la Premsa en Català - Premis 2016» (pdf). Federació d'Associacions d'Editors de Premsa, Revistes i Mitjans Digitals, 04-05-2016. [Consulta: octubre 2016].
* ↑ Tomás, Nicolas «Llarga vida a la premsa en català». El Temps, 05-05-2016. Arxivat de l'original el 2016-10-30 [Consulta: 29 octubre 2016].
# Helēna Demakova

Helēna Demakova (Riga, 3 de setembre de 1959) és una historiadora d'art i política letona. Va exercir el càrrec de ministre de Cultura de Letònia des de 2004 fins al 2009 i va ser membre del Saeima (Parlament de Letònia) en diverses legislatures. Va estudiar a la Universitat de Letònia i també és professora de l'Acadèmia d'Art de Letònia.
Per la llista del Partit Popular va ser elegida com a diputat a la VII i VIII legislatura del Saeima. El 9 de març del 2004 Demakova va assumir el lloc de ministre de cultura en el gabinet del president Indulis Emsis. A l'octubre de 2006 va ser novament escollida membre a la IX legislatura i es va mantenir com a ministre fins al 12 de gener de 2009, data en la qual va dimitir per problemes de salut.

## Referències

* ↑ «No amata atkāpjas kultūras ministre Demakova» (en letó), 12-01-2009. [Consulta: 25 abril 2015].
# Col·legi de l'Art Major de la Seda (València)

El Col·legi de l'Art Major de la Seda, situat en el carrer de l'Hospital, núm. 7 de la ciutat de València, és un edifici construït en el segle xv i que va ser reformat en els segles xvi i xvii en estil barroc. Està declarat Bé d'Interés Cultural.
Sobre una casalot del segle xv es va establir el 1492 el gremi de seders, un ofici llavors en auge, gràcies sobretot a la immigració d'artesans genovesos que van portar a València les seues noves tècniques. Entre aquesta centúria i el segle xviii no va deixar d'estendre's pels camps valencians el cultiu de la morera, destinat a alimentar els cucs de seda, i la sederia va arribar així a convertir-se en la gran indústria de la València il·lustrada. 3.800 telers es concentraven en aquella època en el sud-est de la ciutat, que significativament va rebre des de llavors el nom del barri de Velluters o velluts. En 1686 l'antic Gremi de Velluters es va convertir, per un privilegi del rei Carles II, en el Col·legi de l'Art Major de la Seda, la corporació més important que uneix als petits empresaris del sector.
L'edifici consta d'una façana amb porta barroca de pedra picada, decorada en la part superior pel capel cardenalici de Sant Jerònim —patró del col·legi— en relleu. Aquest cos enllaça, a l'altura del pis principal, amb un frontó corb amb l'alt relleu de dit sant. A cada costat hi ha una balconada de ferro forjat i paviments de rajoles. Entrant a l'esquerra es puja una escala que conduïx a la Sala de Juntes, on podrem admirar el paviment de rajoles del segle xviii amb l'al·legoria de la Fama en el centre envoltat per les quatre parts del món, que simbolitzen l'admiració universal per les sedes valencianes.

## Vegeu també

* Indústria sedera de València
* Col·legi de l'Art Major de la Seda de Barcelona

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1413. Data de consulta: 17 setembre 2024.
* ↑ Ajuntament de València, Museu del Col·legi Art Major de la Seda

## Enllaços externs

* Arxiu Col·legi de l'Art Major de la Seda de València (Biblioteca Valenciana) Arxivat 2016-08-04 a Wayback Machine.
* Web del Museu de la Seda de València