OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estora pazyryk

L'estora pazyryk (persa: فرش پازیریک) anomenada de Kurgan núm. 5 o catifa de Gorno-Altaisk, és una de les estores més antigues del món que encara es conserven. La va descobrir al 1949 l'arqueòleg soviètic Serguéi Rudenko a la tomba d'un príncep escita situada a la vall de Pazyryk, al massís de l'Altai de Sibèria. Ara es conserva al Museu de l'Hermitage de Sant Petersburg, Rússia.

## Característiques

És una de les troballes més importants de Pazyryk. Les seues dimensions són de 200 × 183 cm i té 3.600 nusos per dm², la qual cosa és una densitat més alta que la majoria de les estores modernes. La catifa està feta amb llana nuada sobre un model de nusos simètrics.
El centre de la catifa conté un motiu de llaç o cinta, mentre que a la vora hi ha una processó de cérvols o rens, i en una altra vora guerrers a cavall. Són temes que recorden el pas dels genets nòmades de les estepes.

## Origen

L'estora s'ha preservat molt bé perquè es conservà pel gel que es va formar a la tomba després d'una inundació. El seu origen és controvertit; hi ha qui pensa que l'elaboraren els escites, i altres creuen que en foren els perses aquemènides. Una de les hipòtesis és que es realitzà a l'antiga Armènia al voltant de l'any 400 ae. En general, es data del segle V e, encara que alguns estudis recents amb carboni 14 la daten del voltant de 328-200 ae.
Al jaciment s'han trobat objectes de seda i bronze provinents de l'altre costat de la Gran Muralla xinesa. Això demostra que els nòmades siberians tenien relacions amb cultures llunyanes.

## Referències

* ↑ Histoire, www.toutsurlestapis.fr (consulta: 26 de marzo de 2019)
* ↑ «History of handknotted carpets».
* ↑ L. Barkova, Le tapis de laine du Kourgane n5 de Pazyryk, www.dossiers-archeologie.com, abril de 1996 (consultada el 26 de marzo de 2019)
* 1 2 Roberta Cortopassi, Roland-Pierre Gayraud, Un fragment d'Istabl 'Antar et les tapis de Fustat, www.ifao.egnet.net, 2008 (consulta: 26 de marzo de 2019)

## Bibliografia

* L. Barkova, Le tapis de laine du kourgane n°5 de Pazyryk en Els Dossiers d'archéologie n.º 212, abril de 1996, ISSN 1141-7137 ISSN 1141-7137 págs. 20-27
* Frédéric Damgaard, Tapis et tissages: L'art des femmes berbères du Maroc. Editions La Croisée donis chemins, 2009, pàg. 40, ISBN 978-9954102527. Llegiu en línia.
# Félix Clément

Félix-Jacques-Alfred Clément (París, 13 de gener de 1822 - idem. 23 de gener de 1885) fou un organista, compositor, musicòleg i professor de música.
Fou mestre de capella de diverses parròquies de París, entre aquestes la Sainte Chapelle, en la que executà diverses obres tretes dels manuscrits del segle XIII, que cridaren poderosament l'atenció. Per la seva iniciativa el ministre de Belles Arts decretà la fundació d'una escola de música religiosa. Com a crític demostrà els seus coneixements musicals i bon judici, però també una parcialitat portada a l'extrem, com acrediten les ridícules apreciacions que li van merèixer els compositors Berlioz i Wagner.
Va escriure obres didàctiques sobre el cant religiós, i diverses traduccions d'antics himnes. Se li deuen, entre d'altres, les obres i composicions musicals següents: Eucologe en musique selon le rit parisien (París, 1843) primera transcripció que es va fer del cant pla a la notació moderna; Chants de la Sainte Chapelle (1849), Recueil de melodies (1852), Carmina e poetis christianis excerpta... (1854), Méthode complete du plain chant (1854), Le paroissien romain (1854), Morceaux de musique religieuse (1855), Les Poetes chrétiens depuis le IVe. siècle jusqu'au siecle XVe. (1857), Recueil de choeurs (1858), Recueil de cantiques (1859), Methode d'orgue, d'harmonie et d'accompagnement; Le livre d'orguedu Paroissien romain; Histoire Générale de la musique religieuse (1861), Choix de séquences du moyen äge (1861), Nouveaux Cantiques des Enfants de Marie (1868), Musiciens célèbres depuis le XVIe siècle jusqu'a nos jours (1868), Dictionnaire lyrique, ou Histoire des Opéras (1869; Histoire abrégée des beaux arts (1878), i Histoire de la musique depuis les temps anciens.

## Referències

* ↑ Ellis, Katharine. Interpreting the Musical Past : Early Music in Nineteenth-Century France: Early Music in Nineteenth-Century France. Oxford University Press, USA, 24 d'agost de 2005, p. 258. ISBN 978-0-19-971085-0.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12, pàg. 783. (ISBN 84-239-4512-X)
# Félix Ortiz de San Pelayo

Félix Ortiz de San Pelayo (Azpeitia, Guipúscoa, 1857 - Buenos Aires, Argentina, 1941) fou un compositor basc.
El 1872 es matriculà en l'Escola Nacional de Música i el 1879 aconseguí el primer premi d'harmonia en un concurs públic organitzat per aquell establiment docent.
Posteriorment passà a la República Argentina, on fou professor de música en el Col·legi que la Companyia de Jesús tenia a Buenos Aires on el 1886 va compondre diverses obres i estrena el 1900 l'òpera Artzai Mutilla (El zagal) en l'idioma basc en el Teatre de la Victòria. Cal destacar que aquesta òpera és l'única que es compon fora del País Basc en idioma basc. El 1910 va compondre l'Himne a la Confraternidad Hispano Argentina.
També se li deu l'obra titulada Pequeñas escenas, col·lecció de cors infantiles, la qual reducció per a cant i piano es publicà el 1896. Tant pels afers que es desenvolupen en aquestes escenes, d'índole infantil, com per la senzillesa de les melodies i de l'acompanyament, escrit originàriament per l'autor per a petita orquestra, aquesta col·lecció emplenà complidament el fi pedagògic i educador que es proposava.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 735 (ISBN 84-239-4540-5)
# GIOrquestra

La GIOrquestra, també coneguda com a GIO, és una orquestra simfònica que va néixer el 5 de febrer del 2012 gràcies als seus impulsors Marcel Sabaté (director musical) i Jaume Sabaté (director general). Tot i la seva curta trajectòria, la GIO gaudeix d'un alt nivell, fet que l'ha portat a col·laborar amb diversos músics de prestigi en diferents escenaris de renom.

## Història

Aquesta orquestra es va formar el 5 de febrer del 2012 a Girona sota la direcció musical de Marcel Sabaté, i el seu germà Jaume Sabaté com a director general. Es va estrenar a la Sala Montsalvatge de l'Auditori-Palau de Congressos de Girona, amb gran èxit i un programa excepcional on hi apareixia Nina (cantant), Albert Guinovart i Mingacho, Gemma Coma-Alabert i Jordi Molina i Membrives.
Aquest projecte privat dels germans Sabaté compta amb un ampli suport institucional i privat de diferents empreses del territori gironí. Durant aquests anys han participat en diferents projectes i actes, com festivals i actuacions en diversos llocs del territori català.

## Escenaris i projectes

Els anys de trajectòria de l'orquestra simfònica de les comarques gironines conforma un historial d'actuacions de luxe, en diferents escenaris importants i amb acompanyants d'alt nivell.
La GIO ha actuat l'Auditori-Palau de Congressos de Girona, ha tingut una presència important a Barcelona, al festival Jardins de Palau Reial de Pedralbes acompanyant el tenor Josep Carreras i Coll i la cantant Buika. També ha actuat a l'Auditori de Barcelona en el concert final de La Sardana de l'Any, i a la província de Girona, en diferents localitats del territori.
A banda de concerts, la GIOrquestra ha participat en diferents enregistraments de música per a projectes audiovisuals, hi destaca l'enregistrament per a la banda sonora de l'espectacle Coliseum del compositor Marc Timón i Barceló, o música per a tràilers de pel·lícules per a l'empresa Really Slow Motion de Los Angeles.
El dia 5 de febrer del 2017 la GIO va fer un concert celebrant el seu 5è aniversari amb un projecte solidari on es va enregistrar el concert. El dia 11 de febrer de 2018, amb motiu del 6è aniversari, la GIO convida la pianista Valentina Lisitsa, amb qui interpreta el Concert per a piano num. 2 de Rakhmàninov. En aquest concert també s'interpreta la 4ª Simfonia de Brahms.

## Referències

* ↑ «GIOrquestra - MÚSICA EN MAJÚSCULES». [Consulta: 19 febrer 2018].
* ↑ «La GIOrquestra celebra El seu quart aniversari». Ara.cat.
* ↑ «La GIOrquestra celebre el 6è aniversari amb un concert a l'Auditori». [Consulta: 20 febrer 2018].
# Gabriel Abreu Castaño

Gabriel Abreu Castaño (Madrid, 1834 - Madrid, 1881) fou un músic espanyol i profressor de discapacitats. El 1856 va publicar una obra, Sistema de escribir la música en puntos de relieve, con real privilegio de invención, dedicado a los ciegos on exposava el seu mètode d'ensenyament.
Era cec de naixement i rebé l'ensenyament propi de la seva disminució física en el Col·legi Nacional de Sords i muts i de Cecs de Madrid, arribant a ser professor de solfeig i piano en el mateix. La seva habilitat per l'ensenyament li va fer treure deixebles molt aprofitats, perquè coneixent per ell mateix les dificultats que el cec ha de vèncer, per a comprendre una cosa, la sabia explicar d'una manera tan clara, que l'alumne s'adonava a l'instant de les coses, i l'entenia amb poc esforç. El seu amor pels companys disminuïts, li feu pensar en la conveniència d'un sistema de notació musical que facilites als alumnes l'aprenentatge de les peces que havien d'executar en els instruments en què es dedicaven, ja que a finals del segle xix, hi havia la creença equivocada, què el cec, no servia més que per la música.
El sistema de notació musical d'Abreu té per base l'alfabet braille; afegí a la pauta una ranura més, amb el qual aconseguí signes de vuit punts, i representà amb les lletres ja conegudes pels cecs, els diferents signes musicals. En les dues ranures superiors col·locà les notes, donant ha aquesta figura de les set lletres de l'alfabet, de la d á la j, i en les dues ranures inferiors posà les figures, donant als altres signes una representació adequada, segons li permetien els vuit de què podia disposar. El sistema resultà tan fàcil de comprendre pels cecs, que quan l'inventor el donà a conèixer oficialment, un dels alumnes, elegit entre els d'aspecte més apocat, llegí de sobte i sense titubejar una melodia que moments abans havia escrit l'inventor davant d'un jurat, dictant-li un professor del Conservatori. La prova fou tan concloent, que el sistema restà establert amb caràcter oficial al Col·legi Nacional de Madrid, i des de llavors (1850), esdevingué el seu ensenyament durant molts anys.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 1, pàg. 652. ISBN 84-239-4501-4
# Gabriel Dupont

Gabriel Édouard Xavier Dupont (Caen, 1 de març de 1878 - Le Vésinet, 1 d'agost de 1914) fou un compositor francès.
Fou deixeble de Massenet i Widor. Aconseguí el 1901 el Prix de Rome. Els seus èxits més ressonants els assolí en el teatre pel qual va escriure les òperes La cabrera, llorejada públicament al Concurs Sonzogno (Milà, 1909), La Glu (Canes, 1910); La farce du cuvier (Brussel·les, 1912) i Antar (París, 1921).
Entre les seves obres orquestrals més importants cal citar les titulades Le heures dolentes; Poèmes d'Automme, i Le chant de la destinée. També va compondre Poème per a quintet amb piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 602 (ISBN 84-239-4574-X)
# Gabriel Díaz Bessón

Gabriel Díaz Bessón (Alcalá de Henares, vers el 1590 - idm. 6 de novembre de 1638), fou un teòric i mestre de capella. Encara resten per aclarir definitivament les dades de la seva filiació, ja que tant els seus cognoms com el nom de pila presenten grafies diferents, que podria ser que Dias fos d'origen portuguès.
Estudià a Espanya, on fou primer chantre de la capella de Felip III a Madrid.
Va compondre molta música, sobre tot Misses i Motets i el catàleg de l'excel·lent biblioteca musical del rei de Portugal. Algunes petites obres seves consten dintre del Cancionero de Sablonara.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 864 (ISBN 84-239-4518-9)
# Gabriel Marie

Gabriel Marie (París, 8 de gener de 1852 - Puigcerdà, 29 d'agost de 1928) fou un compositor i director d'orquestra francès.
Estudià en el conservatori de la seva ciutat natal, del que en fou professor interí. Quan sortí d'aquell establiment fou pianista, i al fundar-se més els Concerts Lamoreux, s'encarregà de la direcció de cors, funcions que desenvolupà durant set anys, i el 1887 dirigí els concerts de l'Exposició del Havre.
Per espai de set anys restà al front de l'orquestra de la Société nationale i el 1891 fou encarregat per Guilamrt de la direcció dels concerts d'orgue del Trocadéro. Posteriorment va dirigir altres importants concerts, entre ells els de Santa Cecília, a Bordeus (1894), i assumí així mateix el 1912 la direcció de l'Association artistique, de Marsella.
És autor de diverses composicions per a orquestra i per a instruments de corda, entre elles la titulada La cinquantaine.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 53, pàg. 101 (ISBN 84-239-4553-7)
# Gaetano Manna

Gaetano Manna (Nàpols nascut al voltant de 1745) fou un mestre de capella i compositor italià.
Era nebot de Gennaro, i com ell, estudià en el Conservatori de Loreto. Fou mestre de capella en diverses esglésies, i es dedicà a compondre música religiosa, figurant entre les seves produccions:
* 11 Misses;
* nou Dixit;
* tres Benedictus;
* un Magnificat;
* un Lauda Sion;
* un Te Deum;
* un Credo;
* un Salm.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 930 (ISBN 84-239-4532-4)
# Galeocharax gulo

Galeocharax gulo és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 22 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius São Francisco i Amazones.

## Referències

* ↑ Fowler H. W. 1910. The proper restriction of Eucynopotamus. Science (n. s.) v. 31 (núm. 803). 790.
* ↑ Cope, E. D. 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proceedings of the American Philosophical Society v. 11: 559-570.
* ↑ «Galeocharax gulo». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Menezes, N.A. 1976. On the Cynopotaminae, a new subfamily of Characidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Characoidei). Arq. Zool. (Sao Paulo) 28(2):1-91.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Menezes, N. A. 2007: Charax goeldii Fowler, 1913 a valid species of Galeocharax Fowler (Characiformes: Characidae). Neotropical Ichthyology v. 5 (núm. 1).
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Galera (Granada)

Galera és un municipi a la Comarca de Huéscar (província de Granada), a uns 150 km de la capital provincial, a Andalusia. El municipi de Galera inclou els nuclis de Galera, i el Cortijo del Cura. El seu entorn està envoltat de paratges tan dispars com els fèrtils camps de cultiu, regats per rius i déus, i els paisatges semiàrids i buits dels badlands, plens de restes fòssils i vestigis històrics del passat. En el seu nucli urbà es troben nombroses cases-cova, tradicionals de les regions d'Andalusia Oriental i Múrcia.

## Distribució de la població

| Unitat poblacional | Hab. |
| Buenavista Cortijos del Cura Galera La Alquería | 13 44 1.309 158 |

## Història

A les seves proximitats es troben dos importants jaciments arqueològics un de l'edat del bronze, una ciutat de la cultura argàrica al "Castellón de Arriba" on s'han excavat multitud de sepultures en diverses terrasses artificials en un turó de parets verticals. L'altre jaciment és la necròpoli ibèrica de Tútugi (en el Turó del Real) que alberga diferents tipus de tombes. El més freqüent d'aquests tipus és el qual consta d'una càmera rectangular, coberta per un túmul circular, a la qual s'arriba a través d'un llarg passadís. En aquestes tombes s'han trobat diversos objectes, com adorns, gots, grecs i ibers, armes, peces d'aixovar i figures de fang i d'alabastre. Se situen entre els segles VI i III aC.
La dama de Galera, que mostra la imatge, va ser trobada en aquest jaciment i pertany a la tomba núm. 20 (en la zona I), del segle v aC És una figureta fenícia del segle vii aC (semblant a una altra que va ser trobada a Cartago, nord d'Àfrica), feta d'alabastre, que probablement representi la deessa Astarté. La dama està asseguda entre dues esfinxs i sosté un bol al que aboca líquid per dos forats que té en els pits. S'aprecia en la figura influència mesopotàmica per les seves formes robustes. En canvi l'estilització en el vestit i els cabells denoten influències egípcies. A causa del seu caràcter d'objecte sagrat, va passar per diverses generacions fins al seu soterrament final com a part d'un aixovar funerari.
Va mantenir la seva importància en l'època romana com "TVTVGI", per a posteriorment decaure en població durant l'època visigoda i l'àrab. Conquistada pel Regne de Castella en temps dels Reis Catòlics, 1488, va formar part en la revolta de les Alpujarras, sent aixafada amb la intervenció personal de Joan d'Habsburg i Blomberg, va prendre la ciutat assaltant una a una les cases-cova que la formaven. En el segle xvi va ser repoblada amb famílies procedents de València, Múrcia, i La Mancha principalment.

## Referències

* ↑ Font: INE Arxivat 2006-06-15 a Wayback Machine.
# Gambot

El gambot (Aristaeopsis edwardsiana) és una espècie de crustaci decàpode de la família Aristeidae molt semblant a la gamba vermella, de la qual es diferencia per les llargues antenes bifurcades.

## Descripció

El color és vermell brillant. Pot arribar fins als 30 cm de longitud. Igual que la gamba vermella, té els tres primers parells de potes amb pinces i els maxil·lípedes del parell extern molt llargs amb les dues ramificacions, l'anterior tàctil i l'exterior bifurcada i proveïda de pèls. Es diferencia de la gamba vermella per les llargues antenes bifurcades.
Tots dos sexes tenen els escuts dels segments abdominals quillats i acabats en una espina amb punta molt manifesta. Els mascles presenten tres espines al marge superior del rostre, que és llis en les femelles.

## Ús gastronòmic

És molt apreciat però no excessivament freqüent en els mercats catalans, ja que és una espècie accidental al Mediterrani i molts dels exemplars posats a la venda procedeixen de l'Atlàntic.

## Sinònims

* Plesiopenaeus edwardsianus (J. Y. Johnson, 1868)
* Penaeus edwardsianus J. Y. Johnson, 1868
* Aristeus edwardsianus (J. Y. Johnson, 1868)
* Aristeus carolinus (Bate, 1888)
* Aristeus splendens (Richard, 1900)

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 27 setembre 2021].
* ↑ «Els eucàrides decàpodes: crancs, gambes i afins | enciclopèdia.cat». [Consulta: 27 setembre 2021].
* ↑ «gambot | enciclopèdia.cat». [Consulta: 27 setembre 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Crangonoidea Haworth, 1825». [Consulta: 27 setembre 2021].
* ↑ Llorente, Gustavo i Lope, Sílvia: Guia dels animals que es venen al mercat. Ed. Pòrtic, col·lecció Conèixer la natura, núm. 13. Barcelona, novembre del 1994. ISBN 84-7306-909-9, plana 40.

## Enllaços externs

* Informació i fotografies del gambot. Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)
* Recepta de gambot al cava. Arxivat 2011-09-17 a Wayback Machine. (català)
# Garra waterloti

Garra waterloti és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Senegal i al riu Níger.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Ita, E.O., 1984. Kainji (Nigeria). p. 43-103. A J.M. Kapetsky i T. Petr (eds.) Status of African reservoir fisheries. CIFA Tech. Pap. 10: 326 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C., 1990. Cyprinidae. p. 269-361. A C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Volum I. Coll. Faune Tropicale núm. XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Garrapatea

La garrapatea o quartifusa és una figura musical. Dura 1/128 del que dura una rodona, és a dir la meitat d'una semifusa.
Es va usar força en la música barroca, però la dificultat d'executar-la va fer que progressivament es deixés de fer servir.
També existeix la semigarrapatea o octifusa que dura 1/256 del que val una rodona.
* Garrapatea
* Silenci de garrapatea

## Referències

* ↑ «garrapatea - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 11 juliol 2022].
* ↑ «quartifusa». Gran Enciclopèdia de la Música. Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 setembre 2024].