OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lasiancistrus saetiger

Lasiancistrus saetiger és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Guama.

## Referències

* ↑ Regan C. T. 1904. A monograph of the fishes of the family Loricariidae. Trans. Zool. Soc. Lond. v. 17 (pt 3, núm. 1). 191-350.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Armbruster, J. W. 2005: The loricariid catfish genus Lasiancistrus (Siluriformes) with description of two new species. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 4): 549-569.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Qui va matar Cachou?

Qui va matar Cachou? és un documental català de 2024 dirigit per David Fontseca que narra un fet insòlit a Europa: el primer cas de mort per enverinament d'un animal protegit que pot portar els autors del crim a ser jutjats penalment.

## Argument

D'ençà de la mort de l'os Cachou l'abril del 2020 a a la muntanya de Soberpèra de Les en estranyes circumstàncies, la investigació policial del cas Cachou sota secret de sumari es va allargar gairebé un any i ha sumat sorpreses, intrigues, cops d'efecte i girs de guió com en un thriller: hi va haver 6 detencions i es va destapar una xarxa de tràfic de cocaïna.
El 18 de novembre, un agent de medi ambient del Consell General d'Aran que formava part de la patrulla de seguiment de l'os, fou detingut en el curs de les investigacions judicials. L'endemà fou posat en llibertat amb càrrecs, acusat d'un crim contra la fauna, revelació de secrets i prevaricació. La investigació va concloure que Cachou hauria estat enverinat amb un producte anticongelant (etilenglicol).

## Referències

* ↑ «Els matins - David Fontseca, director de "Qui va matar Cachou?": "Va morir enverinat amb anticongelant" - 3Cat». CCMA, 02-04-2024. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Guerrero, Albert. «El cas Cachou, sense judici als 4 anys de la seua mort per enverinament». Segre, 31-03-2024. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Telenotícies - La mort de l'os Cachou, encara sense jutjar tres anys després - 3Cat». CCMA, 11-04-2024. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Arresten un funcionari del govern aranès en relació a l'estranya mort de l'ós Cachou». El Món, 19-11-2020. Arxivat de l'original el 2020-11-19. [Consulta: 23 novembre 2020].
* ↑ «El oso Cachou destapa una red de tráfico de cocaína en la Val d'Aran» (en castellà). La Vanguardia, 28-03-2021. [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «La muerte del oso Cachou podría sumar más detenidos» (en castellà). La Vanguardia, 20-11-2020. [Consulta: 23 novembre 2020].
* ↑ «El caso de la muerte del oso Cachou se amplía con más investigados» (en castellà). La Vanguardia, 28-11-2020. [Consulta: 29 novembre 2020].
# Flight International

Flight International, també coneguda com a Flight, és una publicació setmanal d'abast mundial sobre l'espai aeri, publicada a Anglaterra.
Fundada l'any 1909 com "Una revista dedicada als interessos, la pràctica i el progrés de la locomoció aèria i el transport" és la revista de notícies d'aviació més antiga del món publicada de forma contínua. Amb un equip de periodistes i corresponsals per tot el món, proveeix una cobertura global de la producció a l'espai aeri i les operacions d'aviació en àrees de transport aeri, negoci de l'aviació, defensa, aviació general i vols espacials. Algunes de les característiques de la revista són les il·lustracions retallables d'avions, proves de vol de nous avions, informes de serveis i anàlisis sector per sector.
Reed Business Information Ltd, una empresa subsidiària de RELX Group, publica Flight International. Jane's Information Group i Aviation Week són algun dels seus competidors. A mitjans de la dècada de 1920, va incorporar una publicació relacionada, The Aircraft Engineer & Airships. Alguns dels seus antics editors i contribuïdors són Bill Gunston i John W. R. Taylor.

## Referències

* ↑ «Reproduction of first cover page» (en anglès). Flight International, vol. 96, núm. 3163, 23-10-1969, pàg. 51 [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Flight International Offers Free Magazines to Aviation Week Readers» (en anglès). RedOrbit, 28-08-2006. [Consulta: 6 febrer 2009].
* ↑ «Flight International Magazine Unveils New Look at Paris Air Show» (en anglès). Free Online Library, 18-06-2007. Arxivat de l'original el 2012-04-25. [Consulta: 6 febrer 2009].
* ↑ «Flight International» (en anglès). Reed Business Information. [Consulta: 6 febrer 2009].
* ↑ «Flight front cover» (en anglès). Flight International, vol. XIX, núm. 944, 27-01-1927, pàg. 41 [Consulta: 9 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Flight International - Lloc web oficial
# Jean Jacques Henri Mion

Jean Jacques Henri Mion (1702 - 1775) fou un compositor francès.
Nomenat mestre de cor d'infants el 1743, es va moure per la cort del rei fins al 1665. El 1741 feu representar a l'Òpera de París Nitétis, tragèdia lírica en cinc actes composta per ell, i dues òperes més, L'Idylle de Rambouillet, Bouquets de Mademoiselle G***. Va escriure la música de balls espectacle, com L'Année galante, que es representà a Versalles el 14 de març de 1747, i a París l'onze d'abril següent, i Les Quatre parties du Monde (1745) i Julie et Ovide (1753).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 747. (ISBN 84-239-4535-9)
# Església de Sant Jaume (Palma)

L'Església de Sant Jaume és una església parroquial gòtica de Mallorca que es troba al carrer homònim. El temple actual és del segle xiv, però la parròquia fou fundada els primers anys després de la Conquista el segle xiii i és una de les cinc parròquies històriques de la ciutat.
La Parròquia de Sant Jaume fou fundada pels reis de Mallorca i ja apareix documentada el 1248 a la butla d'Innocenci IV. Cal pensar que el primer temple hauria estat un edifici molt simple i aprofitant els edificis preexistents; així, les obres del temple actual començaren el segle xiv i estan documentades el 1327, dirigides per Jordi Pujol. Aquest temple és el que es conserva actualment, però el portal és del segle xviii, i la Capella del Santíssim hi fou afegida al segle xvii.
El portal original, del segle xv, fou refet el segle xviii en estil barroc. Mira cap al carrer de Sant Jaume, davant un petit espai que fa de placeta, i data de 1776, tal com s'hi pot llegir. La Capella del Santíssim fou bastida el segle xvii sobre unes cases adjacents cedides el 1650 per Tomàs de Torrella, cavaller de l'Orde de Calatrava. És de planta quadrangular i està coberta per una cúpula sobre petxines que neixen a la motlura de la base de la cúpula i dels arcs de mig punt que la sostenen.

## Referències

* 1 2 Perelló Ferrer, 1985, p. 146.
* ↑ Perelló Ferrer, 1985, p. 146-147.

## Bibliografia

* Perelló Ferrer, Antònia Maria. Esglésies dels segles xvii i xviii a Ciutat de Mallorca. Mallorca: Moll, 1985 (Els treballs i els dies núm. 26). ISBN 84-273-0465-X.
# Església de Sant Josep Oriol (Santa Coloma de Gramenet)

L'església de Sant Josep Oriol és un temple parroquial catòlic de Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès), ubicat al carrer Francesc Macià, núm. 38. És una de les esglésies de l'arxiprestat de Gramenet, dintre de l'arquebisbat de Barcelona.
La parròquia va ser erigida canònicament per decret de l'arquebisbe Gregorio Modrego el 8 de setembre de 1965. Inicialment va tenir com a seu l'antiga església que anteriorment havia estat la seu de la parròquia de Santa Coloma, la primera del municipi, que va traslladar-se a una nova església a principis de segle XX amb el creixement de la vila. Aquest temple d'estil barroc, molt malmès durant la guerra civil, va ser finalment enderrocat als anys seixanta per construir l'edifici actual. L'edifici, construït durant la primera meitat de la dècada de 1970, no destaca arquitectònicament; l'element més remarcable és el seu presbiteri, que va ser decorat per l'artista Josep Grau-Garriga i està presidit per un impactant tapís de cotó en forma d'anyell esquitxat, que de fet representa Jesucrist. El 2012, la parròquia va acollir la celebració del 825è aniversari de consagració de la primera parròquia del municipi, abans ubicada en aquell indret; l'alcaldessa de la ciutat, Núria Parlon, va descobrir una placa commemorativa de l'efemèride.
El seu arxiu parroquial conserva els llibres sacramentals des de l'any 1966.

## Referències

* 1 2 3 Martí i Bonet, 2012, p. 115.
* ↑ Membrives, Marta «Un segle després». El Punt Avui, 06-09-2015.
* ↑ Martí i Bonet, 2012, p. 118.
* ↑ «Església de Sant Josep Oriol». Pobles de Catalunya.
* ↑ Redacció «Santa Coloma celebra los 825 años de su primera parroquia». La Vanguardia, 10-11-2012.

## Bibliografia

* Martí i Bonet, Josep M. Novum Speculum. Les parròquies dels tres bisbats de Barcelona, Terrassa i Sant Feliu de Llobregat. Barcelona: Arxidiòcesi de Barcelona, 2012 [Consulta: 3 abril 2016]. Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine.
# Església del Salvador de Sagunt

L'església parroquial d'El Salvador de Sagunt (camp de Morvedre, País Valencià) està situada en el carrer València núm. 19 del barri homònim. Construïda al segle xiii amb un gòtic primerenc i reformes fins al segle xviii.

## Descripció

Es tracta d'una església d'una sola nau amb un absis poligonal i contraforts exteriors. La nau està dividida en tres trams per mitjà d'arcs de diafragma sobre els quals baixa la sostrada de fusta, seguint la tipologia de les anomenades esglésies de la reconquesta. L'absis té cinc costats i està cobert amb una volta de creueria amb plementeria de rajola. En el primer tram del costat de l'Epístola es troba la capella baptismal i l'accés a la torre campanar.
En aquest mateix costat, en el tram previ a la capçalera, es troba la capella de la Comunió. És un espai centralitzat de planta de creu grega, cobert amb una volta de mitja taronja. L'alçat interior es fa mitjançant pilastres d'ordre compost.
La façana de l'església presenta una portada d'arc de mig punt amb una marcada línia d'imposta. A la part superior s'obri un va lleugerament apuntat.
Adossada a la façana de l'església es troba el campanar. Aquest és de planta rectangular dividida en dos cossos per mitjà d'una línia d'imposta. El cos superior l'ocupa les campanes, amb obertures de mig punt en els costats nord, sud i oest. S'accedeix a la torre des de l'interior del temple, amb una escala de caragol feta de carreus.
L'edifici fou restaurat entre els anys 1991 i 1992. Es va procedir a l'eliminació de les cases annexes pel costat nord, obrint una plaça nova. Amb això les façanes quedaren lliures d'edificacions i van ser emblanquinades. Es realitzaren excavacions arqueològiques en les quals aparegueren una pedra sepulcral, els fonaments de l'església primitiva, taulellets i peces ceràmiques d'època romana.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1344. Data de consulta: 17 gener 2025.
* L'article pren de referència el text de la declaració de Bé d'Interés Cultural publicat en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana el 5/10/2007.

## Enllaços externs

* Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni
# Espai de protecció arqueològica

Un espai de protecció arqueològica (EPA) és una figura de protecció del patrimoni cultural català, atorgada per l'Administració de la Generalitat de Catalunya.
Segons la llei són llocs que no han estat declarats com a béns culturals d'interès nacional (BCIN) on, per proves materials, per antecedents històrics o per altres indicis, es presumeix l'existència de restes arqueològiques o paleontològiques, susceptibles d'ésser estudiades en profunditat amb la metodologia arqueològica, tant si es troben a la superfície com si es troba en el subsòl o sota les aigües.
En un EPA, no es poden fer obres o actuacions de promoció pública o privada, siguin del tipus que siguin (urbanístiques, agrícoles, forestals, extractives, d'infraestructures...) sense autorització del Departament de Cultura de la Generalitat.

## Exemple

* Vil·la romana del Collet (Calonge)

## Referències

* ↑ Descripció del Patrimoni Cultural Immoble de Catalunya Arxivat 2013-10-04 a Wayback Machine., Generalitat de Catalunya
* ↑ LLEI 9/1993, de 30 de setembre, del patrimoni cultural català (DOGC núm. 1807, d'11.10.1993) Arxivat 2013-10-04 a Wayback Machine. text oficial i complet de la llei

## Enllaços externs

* Espais de Protecció Arqueològica (EPA), Direcció General del Patrimoni Cultural, Departament de Cultura, Generalitat de Catalunya
# Esparreguera boscana

L'esparreguera boscana (Asparagus acutifolius) és un arbust en forma de liana. També rep el nom d'esparreguera fonollera o esparreguera borda.

## Morfologia

Té una tija de 40 cm a més de 2 m de llargada, flexible i corbada, amb brots basals que apareixen a la primavera drets i tendres anomenats turions (els espàrrecs), amb fulles molt reduïdes que passen desapercebudes, de l'axil·la de les quals surten feixos de 5 a 12 cladodis disposats en verticils, curts, de 3 a 6 mm, persistents, rígids i punxants, que prenen la funció fotosintetitzadora que les fulles no fan.
Les flors són d'un groc verdós, unisexuals, les masculines, i les femenines situades en peus diferents (planta dioica), disposades d'1 a 4 en cada nus, oloroses, amb un sol embolcall floral en forma de campana, amb 6 divisions. La floració se n'esdevé entre agost i setembre.
El fruit madur és una petita baia negra, d'uns 5 mm amb 1 o 2 llavors.

## Localització

A terra baixa en el domini dels alzinars de tots els Països Catalans, tant en els boscos com en les garrigues i marges. Es pot trobar entre els 0 i els 1.000 metres d'altitud.

## Època de recol·lecció

A la primavera, abans que es facin llenyosos, se'n cullen els brots tendres. S'han de collir tallant-los arran de terra o esquinçant-los del rizoma.

## Ús gastronòmic

La manera més freqüent de cuinar els brots tendres de l'esparreguera boscana és en truita.

## Etimologia

El seu nom prové del grec aspáragos -esparreguera-, i del llatí acutus -agut- i folium -fulla-, en referència als cladodis aguts i punxants i que, en realitat, no són les fulles.

## Galeria

* Vista de la planta
* Planta amb flors
* Detall de la flor
* Al seu hàbitat

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 218-219. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2011-03-20. [Consulta: 10 gener 2016].
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 10 gener 2016].

## Bibliografia

* Duran, Núria; Morguí, Mercè i Sallés, Mercè: Plantes silvestres comestibles, plana 26. ECSA, Barcelona, juny del 2004, Col·lecció Pòrtic Natura, núm. 20. ISBN 84-7306-467-4.
# Esprit (revista)

Esprit és una revista en llengua francesa. Fou fundada per Emmanuel Mounier l'any 1932. A Esprit es varen definir les orientacions del corrent filosòfic conegut com a personalisme i que se situa en l'àmbit del grup "Ordre Nouveau" dins el moviment dels "no-conformistes" francesos dels anys 30. Mounier es va inspirar principalment en el filòsof Jacques Maritain (París 1882 - Tolosa de Llenguadoc 1973) qui també participà en el projecte.
La identitat personalista de la revista s'ha atenuat afirmant el seu nucli intel·lectual. Esprit continua publicant-se amb una tirada de 10.000 exemplars, el doble que a finals de la dècada dels 80.
La revista l'edita "Éditions Esprit" dins la societat Transfaire.

## Història

A partir de 1934 Esprit va aprofundir en les conseqüències socials i filosòfiques del personalisme fent que la revista en sigui la més coneguda expressió.
Posteriorment a l'armistici del 22 de juny de 1940 davant el Tercer Reich encapçalat per Hitler, Esprit va sofrir tancament i Mounier s'instal·là a la zona lliure de Lió amb el propòsit de reiniciar-ne la publicació. Després d'haver manifestat interès per algunes de les orientacions inicials de la "Revolució nacional" del règim de Vichy, la revista en publicà opinions més i més crítiques que provoquen la seva prohibició l'agost de 1941.
A la fi de la guerra, Mounier va posar en circulació novament la revista participant activament en els debats i controvèrsies del moment, fins aproximadament 1949. Després de la mort de Mounier el 1950 es van fer càrrec de la direcció de la revista el crític literari Albert Béguin i posteriorment Jean-Marie Domenach i Paul Thibaud.

## Enllaços externs

* Arxiu de la revista a Lyon (francès)
* Seu de la revista (francès)

## Referències

* ↑ Nueva Enciclopedia Larousse (en castellà). 2a. Barcelona: Planeta, 1984, p. 3601. ISBN 84-320-4244-7.
* ↑ Nueva Enciclopedia Larousse, vol. núm. 6 (en castellà). 2a. Barcelona: Planeta, 1984, p. 6232. ISBN 84-320-4246-3.
# Esselenichthys carli

Esselenichthys carli és una espècie de peix de la família dels estiquèids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

* Fa 17,1 cm de llargària màxima.
* 38-43 espines i 19-23 radis tous a l'aleta dorsal.
* 44-49 radis tous a l'aleta anal.
* 65-70 vèrtebres.
* Aleta caudal arrodonida.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal (entre 1 i 26 m de fondària), submareal i de clima subtropical, el qual viu al Pacífic oriental central: les àrees rocalloses i sorrenques des de Pacific Grove (Califòrnia, els Estats Units) fins a la badia de Sant Quintí (Baixa Califòrnia, Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Anderson, M. E., 2003. Esselenichthys: a new replacement name for Esselenia Follett and Anderson, 1990, junior homonym of Esselenia Hebard, 1920 (Orthoptera). Copeia 2003 (núm. 2): 414.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Follett, W. I. & M. E. Anderson, 1990. Esselenia, a new genus of pricklebacks (Teleostei: Stichaeidae), with two new species from California and Baja California Norte. Copeia 1990 (núm. 1): 147-163.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Mecklenburg, C. W. i B. A. Sheiko, 2004. Family Stichaeidae (Gill, 1864) - pricklebacks. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (35):36.
* ↑ GBIF (anglès)

## Bibliografia

* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Springer, V. G. i M. E. Anderson, 1997. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 8: Suborder Zoarcoidei (Anarhichadidae, Bathymasteridae, Pholidae, Ptilichthyidae, Scytalinidae, Stichaeidae, Zoarcidae). Smithsonian Contributions to Zoology No. 589: i-iii + 1-27.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
# Estació d'Arenys de Mar

Mapa sinòptic Línia RG1 :
Mapa sinòptic línia R1 :
Arenys de Mar és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població d'Arenys de Mar a la comarca del Maresme. L'estació es troba a la línia Barcelona-Mataró-Maçanet per on circulen de les línies de rodalia R1 i RG1 de Rodalies de Catalunya operades per Renfe Operadora.
Aquesta estació de la línia de Mataró va entrar en servei el 10 de gener de 1857, quan es va perllongar la línia des de Mataró, la primera ampliació del ferrocarril de Barcelona a Mataró, la primera línia de ferrocarril de la península Ibèrica. La iniciativa de la construcció del ferrocarril havia estat de Miquel Biada i Bunyol per dur a terme les múltiples relacions comercials que s'establien entre Mataró i Barcelona.
El 1859 l'estació deixava de ser terminal de línia amb el perllongament fins a Tordera i el 1862 fins a Maçanet connectant amb la línia de Granollers. El 1986 es duplicà la via entre Mataró i Arenys.
Des d'Arenys de Mar a Maçanet-Massanes la línia és en via única. Tant l'Autoritat del Transport Metropolità al Pla Director d'Infraestructures 2009-2018, com per part del Ministeri de Foment d'Espanya al Pla Rodalies de Barcelona 2008-2015, es preveu la duplicació de vies entre Arenys i Blanes.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 721.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Rodalia de Barcelona |||||
| Molins de Rei L'Hospitalet de Llobregat | Caldes d'Estrac | Canet de Mar | terminal Calella Blanes Maçanet-Massanes |
| Rodalia de Girona |||||
| L'Hospitalet de Llobregat | Caldes d'Estrac | Canet de Mar | Figueres Portbou |

## Galeria d'imatges

* L'estació des de l'exterior amb un aparcament adjunt
* L'estació disposa de 4 vies
* R1 finalitzant servei a l'estació
* Per via 1 R1 Calella i per via 3 R1 L'Hospitalet

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R1». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 24 de març 2010. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «L'ATM enllesteix l'avanç del Pla Director d'Infraestructures 2009 – 2018 de la regió metropolitana de Barcelona» (PDF). Autoritat del Transport Metropolità. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2010. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «El Plan de Cercanías incluye el desdoblamiento de la línea de Vic y de la del Maresme». La Vanguardia. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya