OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ictalurus ochoterenai

Ictalurus ochoterenai és una espècie de peix de la família dels ictalúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Rafinesque, C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis (Part 7). Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 6): 355-363.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W.E. 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units). 784 pàg.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ignacy Feliks Dobrzyński

Ignacy Feliks Dobrzyński (Romanof, 15 de febrer de 1807 – Varsòvia, 9 d'octubre de 1867) fou un pianista i compositor polonès. Era fill del també violinista i compositor Ignacy Dobrzyński.
Fou amic i company d'estudis de Chopin, i aquesta amistat influí sens dubte en l'avenir d'ambdós compositors, ja que a tots dos s'hi nota la mateixa tendència envers la novetat i vers la dignificació de l'art patri. Primerament es dedicà a l'ensenyança del piano, de 1845 a 1846 donà concerts a les principals ciutats d'Alemanya i després fou professor a Varsòvia i director del teatre de l'òpera d'aquella capital.
La seva obra més important és el cant Swiety Boze (¡Oh Sant Déu!) considerat com un dels himnes nacionals de Polònia. A més, va escriure melodies per a cant i piano, nocturns, poloneses, sonates, simfonies, etc., i una òpera titulada Monbar czyli Flibustierowie.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 1706-07 (ISBN 84-239-4581-2)
# Enric Ortuño Aráez

Enric Ortuño Aráez (Elx, 1938—Badalona, 7 de maig de 2010) fou un artista valencià establert a Catalunya i, durant 20 anys, a la ciutat italiana de Florència. Dedicat essencialment a la pintura, fou pròxim als corrents cubistes i surrealistes.
Es dedicà a la pintura des dels quinze anys, format a la Llotja de Barcelona. Un any més tard marxà a Caracas i a partir dels 17 anys s'establí a Florència. Proper al cubisme i al surrealisme, fou un gran admirador de Pablo Picasso, que l'ajudà a continuar amb la seva carrera artística. Reconegut a nivell internacional, les seva extensa obra inclou escultures i escenografies, però destacà especialment en l'àmbit de la pintura, tant de cavallet com mural o altres obres de gran format. Realitzà exposicions a París, on va gaudir de la companyia i estudi de Picasso, Zúric i Ginebra. També disposà de col·leccions privades a Amèrica del Sud.
Va viure prop de 20 anys a Florència, amb exposicions continuades i ininterrompudes a tot arreu del territori italià, coneixent l'evolució artística italiana i els seus artistes més representatius. Amb tot, sempre mantingué vincles amb Barcelona i Badalona, on, el 1988 va realitzar una escultura dedicada a les víctimes del nazisme i dels camps d'extermini, que s'instal·là al parc de Nova Lloreda. El 2003, quan tornà a Catalunya, el Museu de Badalona li va dedicar una exposició anomenada Ortuño per la pau i el 2019 l'hi ha dedicat una altra Enric Ortuño, obra pictòrica. Fou membre del Rotary Club, amb el qual va col·laborar en diverses activitats culturals.
Morí a Badalona el 7 de maig de 2010. Els darrers anys havia viscut a Alella, on fou enterrat.

## Referències

* 1 2 3 Gual, Antoni; Ruiz, Carles «La pintura com a expressió de l'home: Enric Ortuño». Carrer dels Arbres, 2a època, núm. 4, 1987.
* 1 2 «Exposició: Enric Ortuño, obra pictòrica» (PDF). Museu de Badalona, 2019. Arxivat de l'original el 2019-03-01. [Consulta: 1r març 2019].
* ↑ «Monument a les víctimes del nazisme als camps d'extermini». Amical de Mauthausen. [Consulta: 1r març 2019].
* ↑ «Enric Ortuño Aráez». El Punt Avui, 07-05-2010.
# Escut de Fontanars dels Alforins

L'escut de Fontanars dels Alforins és un símbol representatiu oficial de Fontanars dels Alforins, municipi del País Valencià, a la comarca de la Vall d'Albaida. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camper de sinople, dues cases d'or posades en pal, acostades de dos arbres àlbers d'argent. En cap, d'or, quatre pals de gules. Al timbre, corona reial oberta, segons l'ús del Regne de València. | » |

## Història

Aquest escut fou aprovat per Resolució de 26 de febrer de 2016, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOCV núm. 7.734 de 4 de març de 2016.
Les cases representen el poblat i els àlbers són armes parlants en record de l'antic nom de la població l'Alqueria dels Àlbers. Els quatre pals són senyal reial en record de la pertinença a la vila reial d'Ontinyent fins 1927.
Escut anterior:
L'escut substitueix l'anterior de 1967, que tenia el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Al primer, d'or, quatre pals de gules. Al segon, de sinople, quatre llunetes muntants d'argent, dos i dos. Per timbre, una corona reial. | » |
L'Ajuntament feia servir una versió de l'escut d'armes amb els mateixos elements que la descripció oficial però amb una disposició diferent, ja que el representaven partit, dividit en sentit vertical, en comptes de truncat o dividit horitzontalment; les llunetes anaven minvants, amb les puntes cap el flanc destre; i no muntants, amb les puntes cap amunt; i anaven col·locades en pal, verticalment, i no dos i dos.
* Escut utilitzat per l'Ajuntament entre 1967 i 2016.
* Escut segons el blasonament oficial de 1967.
Els quatre pals recordaven la seva pertinença al Regne de València i, fins al 1927, a la vila reial d'Ontinyent, any en què el poble va obtenir l'autonomia municipal. Les mitges llunes n'eren una al·lusió a l'origen del topònim «l'Alforí», nom històric de la localitat, provinent de l'àrab al-Horí, ‘graner, dipòsit de gra’, segurament en referència a la fertilitat d'aquelles terres, i simbolitzaven les quatre partides dels Alforins que es van segregar del terme d'Ontinyent per a crear el municipi actual.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana «Resolució de 26 de febrer de 2016, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la modificació de l'escut del municipi de Fontanars dels Alforins (València)» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.734, 04-03-2016, pàg. 4.999-5.000 [Consulta: 9 març 2016].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 112 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Ministeri de la Governació «Decreto 2350/1967, de 16 de septiembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Fontanares, de la provincia de Valencia, para adoptar su Escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 240, 07-10-1967, pàg. 13.778 [Consulta: 9 març 2016].
# Escut de Fortaleny

L'escut de Fortaleny és un símbol representatiu oficial de Fortaleny, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Baixa. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, migpartit i truncat. Al primer quarter, en camp d'atzur, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable. Al segon quarter, en camp d'argent, una corneta de sable. Al tercer quarter, en camp de gules, una tau d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 14 de setembre de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 3.854, de 10 d'octubre de 2000.
A la part de dalt, hi apareixen les armories dels Rocafull, antics senyors de Fortaleny. A sota, la creu de tau és el senyal de sant Antoni Abat, patró del poble i titular de la parròquia.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserva l'empremta d'un segell en tinta de l'Alcaldia de Fortaleny, de 1876, on hi apareix una torre.
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 125 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 14 de setembre de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Fortaleny (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.854, 10-10-2000, pàg. 18.263 [Consulta: 28 desembre 2015].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sello de la Alcaldía Constitucional de Fortaleny (Valencia)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 9 desembre 2020].
# Escut de Freginals

L'escut oficial de Freginals té el següent blasonament aprovat pel Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya:
| « | Escut caironat: d'argent, 3 trèvols de sinople malordenats. Per timbre una corona mural de poble. | » |
| — DOGC núm. 1202 |||
Tot i això, la versió utilitzada de facto per l'Ajuntament i la Generalitat de Catalunya no té els tres trèvols en disposició mal ordenada. A més, el blasonament del DOGC es contradiu amb la descripció oficial de la bandera de Freginals, que diu que els trèvols s'han de disposar dos i un «tal com apareixen a l'escut».
* Escut que empren l'Ajuntament de Freginals i la Generalitat
* Escut segons la descripció oficial publicada al DOGC
* Bandera de Freginals amb els trèvols disposats «tal com apareixen a l'escut»

## Història

Va ser aprovat el 22 de setembre del 1989.
Els tres trèvols són un senyal parlant que fa referència a l'etimologia del poble: es diu que el nom de Freginals ve del llatí vulgar farraginales, és a dir, 'camps de farratge', i per això l'escut presenta els trèvols, una mena molt comuna de farratge.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Montsià

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Freginals.» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 1202, 22-09-1989. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Vegeu-ho, per exemple, al seu lloc web Arxivat 2009-04-10 a Wayback Machine..
* ↑ «Ajuntament de Freginals. Símbols oficials». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 maig 2011].
# Escut de Gaià

L'escut oficial de Gaià té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un muntant d'argent sobremuntat d'una flor de lis d'argent; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 29 de maig de 1997 i publicat al DOGC el 18 de juny del mateix any amb el número 2415. El muntant i la flor de lis són un dels atributs de la Verge Maria, patrona del poble, i els quatre pals recorden la jurisdicció comtal-reial sobre la localitat.

## Bandera

La bandera oficial de Gaià té el següent blasonament:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor en barra blava clara i groga amb la flor de lisi el muntant blancs de l'escut, tot el conjunt d'altura una meitat de la del drap, a 1/8 de la vora superior i a 1/12 de l'asta; la part inferior amb quatre barres vermelles. Va ser publicat en el DOGC el 6 d'abril de 1999.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 29 de maig de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Gaià.» (pdf). DOGC núm. 2415. Generalitat de Catalunya, 18-06-1997. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut de Guadasséquies

L'escut de Guadasséquies és un símbol representatiu de Guadasséquies, municipi del País Valencià, a la comarca de la Vall d'Albaida. L'escut oficial té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Al primer, d'argent, quatre ones d'atzur, carregades d'un pomell de raïm de gules, amb pàmpol i sarment de sinople. Al segon, d'argent, una ala d'ànec de gules; en cap, d'or, quatre pals de gules. Al timbre, corona reial oberta, tradicional al Regne de València. | » |

## Història

L'actual escut oficial de Guadasséquies va ser aprovat per Resolució de 22 de novembre de 2016 de la Presidència de la Generalitat, publicada al DOGV núm. 7930 de 2 de desembre del mateix any. Esta resolució modificava el que fins llavors era l'escut de Guadasséquies, aprovat pel Decret 2362/1963, de 10 d'agost, amb la següent descripció:
| « | Escut truncat. Primer, d'or, planta de fenoll, de sinople; segon, d'atzur, lis d'or (que és Fenollet); segon, partit, d'or, quatre pals de gules, i segon, d'argent, mig vol de gules (que és Sanç de la Llosa). Al timbre, corona de marqués. | » |
La primera partició representa un pomell de raïm, símbol sigil·logràfic més antic del poble, junt amb unes ones que al·ludeixen al riu de Guadassécar, nom antic de l'Albaida que donà nom a la població. Al segon quarter es representen les armes dels Sanç de la Llosa.
Des del 2011 i fins al 2015 l'ajuntament feia servir un tercer escut, que a més dels elements actuals incorporava les armes dels Ferrer (de gules tres bandes geminades d'or).

## Referències

* 1 2 «Resolució de 22 de novembre de 2016, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la modificació de l'escut del municipi de Guadasséquies». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 7930, 02-12-2016 [Consulta: 7 març 2021].
* 1 2 «Guadasséquies». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana ( PDF). València: Generalitat Valenciana, 2019, p. 120 [Consulta: 7 març 2021].
* ↑ «Decreto 2362/1963, de 10 de agosto, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Guadasequies, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, 219, 12-09-1963, pàg. 13361 [Consulta: 7 març 2021].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Vall d'Albaida.
# Escut de Llardecans

L'escut oficial de Llardecans té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un gos d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat l'1 d'abril de 1993 i publicat en el DOGC el 16 d'abril del mateix anys amb el número 1733.
El gos, o ca, és un senyal parlant referent al nom de la vila, derivat popularment de la locució "llar de cans".

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ d'1 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Llardecans.» (pdf). DOGC núm. 1733. Generalitat de Catalunya, 16-04-1993. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Llinars del Vallès

L'escut oficial de Llinars del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: al 1r, d'atzur, una garba de lli d'or florida d'argent; al 2n, d'or, un corb de sable. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat l'1 de desembre del 2004 i publicat al DOGC el 21 de desembre del mateix any amb el número 4284.
La garba de lli de la primera partició és un senyal parlant al·lusiu al nom de la vila, ja que Llinars, etimològicament, faria referència a uns camps de lli. La segona partició mostra el senyal tradicional del corb, utilitzat en segells municipals si més no des del 1606, que són les armes dels Corbera-Santcliment, senyors de la baronia de Llinars des del segle xvi. Aquesta baronia també hi és recordada per la corona de damunt l'escut.
Anteriorment l'Ajuntament en feia servir un altre amb el corb tradicional i les armes de la ciutat de Barcelona. Aquest segon element heràldic era incorrecte des del punt de vista històric, ja que la vila no va ser mai «carrer de Barcelona» (com sí que ho fou, per exemple, la localitat veïna de Sant Pere de Vilamajor, i així es reflecteix al seu escut municipal) i, per tant, no pot dur l'escut de Barcelona ni tampoc el senyal reial.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3431/2004, d'1 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Llinars del Vallès.» (pdf). DOGC núm. 4284. Generalitat de Cataluny, 21-12-2004. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Topònims catalans: Etimologia i pronúncia, de Josep Moran, Mar Batlle i Joan Anton Rabella.
* ↑ BASSA I ARMENGOL, Manuel: Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut de Lluçà

L'escut oficial de Lluçà té el següent blasonament:
| « | Escut caironat: d'or, un castell d'atzur obert, acostat de dues barjoletes de gules. Per timbre, una corona de baró. | » |

## Història

Va ser aprovat el 25 de febrer de 1997 i publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 27 de març del mateix any amb el número 2360.
El castell de Lluçà, representat a l'escut, fou el centre d'una baronia al segle xiv, fet al qual al·ludeix la corona. Les dues barjoletes a banda i banda provenen de les armes dels Saportella, barons de Lluçà.

## Vegeu també

* Bandera de Lluçà
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 25 de febrer de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Lluçà» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2360, 27-03-1997.
# Escut de Marganell

L'escut oficial de Marganell té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una arpa d'or acompanyada de 3 còdols malordenats d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 5 de juliol de 1996 i publicat al DOGC el 27 del mateix mes amb el número 2235.
L'arpa simbolitza Santa Cecília de Montserrat, abadia que ha estat el centre tradicional del municipi; de fet, aquest era l'antic nom oficial de Marganell. Els còdols al·ludeixen al martiri de sant Esteve, patró del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 5 de juliol de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Marganell.» (pdf). DOGC núm. 2235. Generalitat de Catalunya, 27-07-1996. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut de Maçanes

L'escut oficial de Maçanes té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una maçanera de sinople fruitada d'or. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 1735. La pomera o maçanera fruitada és un senyal parlant referent al nom del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Massanes.» (pdf). DOGC núm. 1735. Generalitat de Catalunya, 21-04-1993. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva
# Escut de Moncofa

L'escut de Moncofa és un símbol representatiu oficial de Moncofa. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, en camp d'argent, una torre del seu color, maçonada i aclarida de sable, sobre tres ones d'atzur. En el segon quarter, losanjat d'or i gules. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 12 de desembre de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 5.416, de 28 de desembre de 2006.
La torre fa referència a la torre de guaita de Beniesma, vora el mar, un dels edificis emblemàtics del terme municipal. A sota, les armories dels Centelles, barons de Nules i antics senyors de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 12 de desembre de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Moncofa (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 41.212, 28-12-2006, pàg. 41.212 [Consulta: 22 novembre 2017].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Moncofa» (en castellà). Vexilologia C. Valenciana, 07-04-2016. [Consulta: 22 novembre 2017].
* ↑ «El Consell aprueba los escudos de Moncofa y Vall de Almonacid». Las Provincias, 29-12-2006 [Consulta: 22 novembre 2017].
# Escut de Morella

L'escut oficial de Morella té el següent blasonament:
| « | Escut caironat. D'or, quatre pals de gules; ressaltant sobre el tot, un castell d'argent obert; vuit móres de porpra en orla carregades sobre els pals. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut històric de Morella, d'ús immemorial, fou rehabilitat oficialment per Resolució del conseller de Justícia i Administracions Públiques del 25 de gener de 2002, publicat en el DOGV núm. 4.192, del 18 de febrer de 2002. Abans, l'ajuntament havia encarregat un projecte i memòria justificativa a l'heraldista català Armand de Fluvià sobre l'escut de la ciutat, el qual fou aprovat per la corporació el 13 de juliol de 2000. L'escut aprovat per l'ajuntament en aquesta data es diferencia de l'actual en el timbre, que és una corona de comte en la proposta de Fluvià.
Es tracta de l'escut tradicional de la ciutat, d'origen medieval. S'hi representa el castell, conquerit als musulmans per Jaume I el 1232, construït aprofitant la roca. Els quatre pals recorden que Morella fou vila reial, i les móres són un senyal parlant al·lusiu al nom de la ciutat.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 25 de gener de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut històric de l'Ajuntament de Morella (Castelló)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 4192, 18-02-2002.
* 1 2 3 «Morella». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana. ( PDF). Generalitat Valenciana, Conselleria de Justicia i Administracions Públiques, 2003, p. 162. ISBN 84-482-3450-2 [Consulta: 8 juliol 2020].
* ↑ «Informació pública de l'aprovació de l'escut oficial de Morella». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 3865, 26-10-2000.

## Vegeu també

* Escuts i banderes dels Ports
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut de Navata

L'escut oficial de Navata té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra, acompanyades al cap d'un roc d'atzur perfilat d'or. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 28 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 7 de maig del mateix any amb el número 1742.
Les claus són l'atribut de sant Pere, el patró local, i el roc d'atzur fimbriat d'or prové de les armes dels Rocabertí, barons de Navata des de 1249. La corona recorda que la vila fou el centre d'una baronia.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Navata.» (pdf). DOGC núm. 1742. Generalitat de Catalunya, 07-05-1993. [Consulta: 28 juny 2010].