OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de la Llagosta

L'escut oficial de la Llagosta té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una llagosta de rostoll de gules; el peu d'or, 4 pals de gules, i una filiera de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 d'abril de 1997 i publicat al DOGC el 15 de maig del mateix any amb el número 2392.
La llagosta és el senyal parlant tradicional i els Quatre Pals recorden la jurisdicció comtal reial sobre Sant Fost de Campsentelles, municipi en què va estar inclòs la Llagosta fins a 1945.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 d'abril de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Llagosta.» (pdf). DOGC núm. 2392. Generalitat de Catalunya, 15-05-1997. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Sageta de foc

Una sageta de foc és una arma de pólvora, d'invenció xinesa. Els primers usos estan datats de l'any 1232 quan els xinesos de la dinastia Song es defensaven dels mongols a la batalla de Kaifeng. No és la primera forma d'un coet, ja que el grec Archytas va volar un ocell de fusta mogut per vapor ja l'any 400 aC. Es creu que aquestes sagetes de foc eren poc precises i que es feien servir només per crear efectes psicològics en els enemics.
Bàsicament les sagetes de foc són llargues canyes de bambú amb un coet lligat a la part davantera, llançat des d'una estructura de bambú. La punteria d'aquesta arma depèn en gran manera del recta que sigui la sageta de bambú i també de la seva longitud.
Variants de les sagetes de foc es van introduir primer a Corea (Hwacha) i després a Orient Mitjà i Europa i el seu ús militar convencional data del 1280, conegudes a Síria com a sahm al-kitai (fletxes de la Xina).

## Referències

* ↑ Hallion, Richard. Taking Flight: Inventing the Aerial Age from Antiquity Through the First World War (en anglès). Oxford University Press, 2003, p.20. ISBN 0195160355.
* ↑ Needham, Joseph; Kuhn, Dieter; Gwei-Djen, Lu. Science and Civilization in China: Mechanical engineering (en anglès). Cambridge University Press, 1954, p. vol.5, p.509.

## Vegeu també

* Shin Ki Chon
* Pólvora
* Canó
* Llança de foc
* Artifici incendiari

## Enllaços externs

* Història dels coets Arxivat 2020-04-10 a Wayback Machine. (en anglès)
* ben/rocketry/firearrow.html Fletxes de foc Arxivat 2010-04-09 a Wayback Machine. (en anglès)
* Història dels coets (anglès)
# Esferopsidals

Els esferopsidals (Sphaeropsidales) són un ordre de fongs quitridiomicots de la classe dels celomicets (Coelomycetes).
Són fongs conidials on els conidis es formen en una cavitat que va creixent en el teixit del fong hoste. Les estructures fructíferes són esfèriques amb una obertura a l'àpex (picnidis).
Es poden distingir quatre famílies: Sphaeropsidaceae, Zythiaceae, Leptostromataceae i Excipulaceae. Els seus micelis creixen longitudinalment dins el miceli dels fongs hostes que parasiten.

## Referències

* 1 2 faculty.ucr.edu (retrieved December 2015)
* ↑ agridr.in (retrieved December 2015)
* ↑ Wijayawardene, N. N. et al, 2020. Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 11(1): 1060–1456. Doi 10.5943/mycosphere/11/1/8. ISSN 2077 7019.

## Enllaços externs

* inra.fr
# Cal Peirí

Cal Peirí (també escrit Peyrí) és un edifici de Vilanova d'Escornalbou (Baix Camp), catalogat com a bé cultural d'interès local. La torre adossada està catalogada com a bé cultural d'interès nacional.

## Història

Els Peirí eren una família de paraires i negociants, que acumularen una gran fortuna després de la Guerra dels Segadors i assoliren el títol de ciutadans honrats de Barcelona. A causa de la seva riquesa, la casa (als estables de la qual es diu que hi cabien setanta cavalls), era coneguda també com la del «Reiet del Camp».
El 2 de juny del 1726, Anna de Peirí i Folch es va casar amb Joan Miquel de Portell i Font, de Valldeix (Mataró). La cerimònia fou oficiada per l'abat de Cardona Jaume de Portell i Font, germà del nuvi. L'hereu fou Josep Francesc de Portell i de Peirí, que va fer reconstruir el mas de La Palomera.

## Descripció
### Casa

És un edifici possiblement d'origen medieval, reformat al segle xvii (a la clau de l'arc de la porta hi ha la data de 1699. És de planta rectangular, molt transformada en l'interior. Té una porta d'arc amb dovelles a saltacavall, encapçalada a la clau amb l'escut de la família Peirí.

### Torre

Està feta de maçoneria i carreus a les cantonades. La planta rectangular és de 4 x 5 m de costat i 10 m d'alçada. A la part de dalt de tot, desplaçat cap a l'esquerra, hi ha un matacà.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Peyrí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Torre de Cal Peyrí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Maristany i Tió, 1984, p. 11.
* ↑ «Anna de PEIRÍ de FOLCH». geneanet. Albert Casabò Coderch.
* ↑ «Joan Miquel de PORTELL de FONT». geneanet. Albert Casabò Coderch.
* ↑ «JOSEP de PORTELL de PEIRÍ». geneanet. Albert Casabò Coderch.
* ↑ «La Palomera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Portell-Marimon

## Bibliografia

* Maristany i Tió, Carles «La casa dels Portell de Valldeix a les darreries de la Guerra dels Segadors». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, núm. 19, 1894, pàg. 11-17.
* Molas Ribalta, Pere «La família Portell, del Consell Reial a la Reial Acadèmia». Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, vol. 51, 2008, pàg. 263-281.

## Enllaços externs

* «Torre de Cal Peirí». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Hal Bennett

Hal Bennett (Buckingham, 1936 - 2004) George Harold "Hal" Bennett va ser un autor conegut per la seva diversitat de llibres. La seva novel·la de 1970 El senyor de les tenebres va ser descrita com "un atac satíric i gairebé escatològic al mite fàl·lic" i va ser reimpresa el 1997. Va ser l'escriptor més prometedor de l'any segons la revista Playboy. També va escriure sota els pseudònims Harriet Janeway i John D. Revere (la sèrie "Assassin"). Els seus llibres de vegades es comparen amb Mark Twain per l'estil satíric, però contenen un to sexual molt més fort.

## Premis

* 1973: Premi William Faulkner

## Bibliografia seleccionada

* The Mexico City Poems and House on Hay (Chicago: Obsidian Press, 1961)
* A wilderness of vines (Garden City: Doubleday, 1966)
* The black wine (Garden City: Doubleday, 1968)
* Lord of dark places (Nova York: Norton, 1970) (ISBN 1885983123 ) (ISBN 9781885983121). Traducció al català: El senyor de les tenebres. Trad.: Ferran Ràfols Gesa (Barcelona: La Segona Perifèria, 2024).
* Wait until the evening (Garden City: Doubleday, 1974) (ISBN 0385010222) (ISBN 9780385010221)
* Seventh heaven (Garden City: Doubleday, 1976) (ISBN 0385066597) (ISBN 9780385066594)
* Insanity runs in our family: Short stories (Garden City: Doubleday, 1977) (ISBN 0385066643) (ISBN 9780385066648)

### Contes curts no recollits seleccionats

* "Wings of the dove", Black American Literature Forum, vol. 23, núm. 2 (estiu 1989), p. 223-230
* "Miss askew on ice", Callaloo, vol. 10, núm. 1 (hivern 1987), p. 1-12
* "Chewing gum", Black American Literature Forum, vol. 21, núm. 4 (hivern 1987), p. 379-392

### com a Harriet Janeway

* This passionate land (1979)

### com a John D. Revere

* Justin Perry: The assassin
* The assassin 2: Vatican kill
* The assassin 3: Born to kill
* The assassin 4: Death's running mate
* The assassin 5: Stud Service

### Autobiografia

* Bennett, Hal. «The Visible Man». A: Nakamura, Joyce (ed.). Contemporary authors autobiography series. Vol. 13. Gale Research, 1991, p. 73–88. ISBN 9780810345126.

### En català

* El senyor de les tenebres, traduït per Ferran Ràfols Gesa, ed. La Segona Perifèria, Barcelona, 2024. ISBN 9788419059215

## Referències

* ↑ The New Jersey Star-Ledger, Newark, 11 de setembre del 2004.
* ↑ The Hal Bennett collection Arxivat 20 de maig de 2014 a Wayback Machine. A Contemporary Collections al Howard Gotlieb Archival Research Center a la Universitat de Boston
* ↑ , 7-1974.
* ↑ «WebVoyage Record View 1».
* ↑ «WebVoyage».
# Georg Matthias Monn

Georg Matthias Monn (Viena, 9 d'abril de 1717 - 3 d'octubre de 1750) fou un compositor austríac que morí molt jove.
El 3 d'octubre de 1750 encara era organista de l'església de Sant Carles de la capital austríaca. El seu estil oscil·la entre l'antic i el modern, el que ha servit perquè els seus admiradors el consideressin com el creador de l'estil instrumental modern, però aquesta glòria correspon sens dubte a Stamitz, com es pot comprovar examinant les obres d'ambdós compositors. No obstant se li ha de reconèixer el mèrit d'haver fundat junt amb Georg Christoph Wagenseil i Josef Starzer el Moviment Preclàssic Vienès (Wiener Vorklassik).
Les de Monn comprenen principalment composicions instrumentals, malgrat que també va escriure un bon nombre de música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 196 (ISBN 84 239-4536-7)
# Escut de la Salzadella

L'escut de la Salzadella és un símbol representatiu oficial de la Salzadella, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Maestrat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'or, un arbre salze del seu color, terrassat del seu color, i acostat de dues creus planes de gules. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 10 de setembre de 2007, del vicepresident primer i conseller de Presidència, publicada en el DOGV, núm. 5.615, de 8 d'octubre de 2007).
El salze són armes parlants del topònim de la població i les creus són per l'Orde de Montesa que va senyorejar la població.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de tres segells en tinta de la Salzadella de 1876, 2 són de l'Ajuntament i 1 de l'Alcaldia. A un de l'Ajuntament ja hi apareixen les armories actuals de la població.
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).

## Referències

* 1 2 «Resolució de 10 de setembre de 2007, del vicepresident primer i conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de la Salzadella (Castelló)». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5615, 08-10-2007 [Consulta: 19 agost 2020].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 168 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Salsadella (Castellón)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 5 novembre 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Maestrat
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut de la Sentiu de Sió

L'escut oficial de la Sentiu de Sió té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta, carregat d'una colobra de sable en pal, lampassada de gules, i somat d'una ermita de sable oberta. Per timbre, una corona de baró.

## Història

El dia 22 de març de 2021, el Ple de l'Ajuntament de la Sentiu de Sió va acordar iniciar l'expedient d'adopció de l'escut heràldic del municipi. La direcció general d'Administració Local l'aprovava el 22 de juliol de 2021 i al DOGC número 8.466, de 27 de juliol, es publicava la resolució per la qual es donava la conformitat a la seva adopció.
L'escut incorpora una representació del turó de l'ermita de la Mare de Déu de la Guardiola i també una colobra, que simbolitza la llegenda popular sobre una gran serp que, suposadament, vivia al terme municipal. Aquesta proposta d'escut aprovada per l'Ajuntament unifica i adapta a les lleis heràldiques les dues versions del senyal heràldic que fa uns cent cinquanta anys que utilitza el consistori: recupera el senyal del mont somat de l'ermita i hi afegeix la colobra. L'escut va timbrat amb la corona de baró ja que el poble va pertànyer, des del segle xvi, a la baronia de la Sentiu.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/2349/2021, de 22 de juliol, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Sentiu de Sió.» ( PDF). DOGC núm. 8466. Generalitat de Catalunya, 27-07-2021. Arxivat de l'original el 5 d’agost 2021. [Consulta: 5 agost 2021].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera
# Bernat Tarín i Juaneda

Bernat Tarín i Juaneda, també conegut com a Bernardo Tarín y Juaneda (1857-1925) fou un frare cartoixà, advocat i historiador valencià. Nasqué en València el 26 de novembre de 1857. El seu nom de naixement va ser Francisco Tarín i Juaneda. Estudià Dret a la Universitat Literària, finalitzant en 1879. Va estudiar la història de la Cartoixa de Miraflores on va vestir els hàbits a partir de juliol de 1897. L'any 1913 envià a Vicente Vives Lerín un àlbum amb minuciosos detalls de tota la processó del Corpus. És conegut pel seu llibre La procesión del Corpus en Valencia, en el año 1800, que s'ha convertit en una referència bàsica de la iconografía del Corpus valencià. Va fer aquesta obra mentre vivia a la Cartoixa de Miraflores, on moriria el 1925. El 1978 es va fer una reimpressió de l'obra, amb textos de Manuel Sanchís Guarner i una bibliografia ampliada.

## Referències

* ↑ Dei, Un Cartujo de Aula; Gómez, Ildefonso M. Escritores cartujanos españoles (en castellà). L'Abadia de Montserrat, 1970. ISBN 978-84-7202-106-8.
* ↑ «Bernardo María Tarín y Juaneda | Real Academia de la Historia». [Consulta: 18 juliol 2022].
* 1 2 3 Arenas Andújar, Manuel. Álbum de la procesión del Corpus (en castellà). València: Ajuntament de València, 1973, p. 5.
* ↑ Luis Monteverde, José «Sobre un libro de la Cartuja de Miraflores». Boletín de la Institución Fernán González y de la Comisión Provincial de Monumentos Históricos y Artísticos de Burgos, 1948. ISSN: 1133-9284.
* 1 2 ALEJOS MORÁN, Asunción «Figuras, símbolos, alegorías y monstruos en el Corpus valenciano». Universidad de Valencia.
# Escut de la Torre d'en Besora

L'escut de la Torre d'en Besora és el símbol representatiu oficial de la Torre d'en Besora, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Maestrat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. En el primer quarter, en camp d'or, una torre de gules, maçonada i aclarida de sable. Al segon quarter, en camp de sable, tres pals d'argent. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 13 de desembre de 1996, del conseller de Presidència, publicada en el DOGV núm. 2.952, de 14 de març de 1997 i correcció d'errades de 26 de maig de 1999.
La torre és un senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat, i alhora representa l'edifici que hi havia a l'origen del poble, la Torre de Vinrobí, d'origen islàmic. La segona partició són les armes dels Besora, antics senyors del poble des del segle xiii.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 224 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 13 de desembre de 1996, del conseller de Presidència, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de la Torre d'en Besora (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.952, 14-03-1997, pàg. 3902-3903 [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «Correcció d'errades de la Resolució de 13 de desembre de 1996, del conseller de Presidència, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de la Torre d'en Besora (Castelló de la Plana)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.503, 26-05-1999, pàg. 8784 [Consulta: 13 juny 2016].
# Escut de la Vilavella

L'escut oficial de la Vilavella té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat i migpartit. Al primer quarter, losanjat d'or i de gules. Al segon quarter, en camp d'atzur, una font d'argent. Al tercer quarter, en camp d'argent, dues sagetes de sable creuades i, ressaltant, una palma de sinople. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 19 de juny de 1998, del conseller de Presidència, publicada al DOGV núm. 3.304, del 10 d'agost de 1998.
A la primera partició hi figuren les armes dels Centelles, marquesos de Nules i senyors del castell de la localitat. A la segona partició, una evocació de la Font Calda, brollador d'aigües termals característic de la vila. Finalment, la tercera partició porta l'emblema del martiri de sant Sebastià, el patró local.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 19 de juny de 1998, del conseller de Presidència per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Villavieja (Castelló)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 3.304, 10-08-1998, pàg. 12.666 [Consulta: 18 juny 2020].
# Escut del Bellestar

L'escut del Bellestar és un símbol representatiu oficial de l'entitat menor local del Bellestar al municipi valencià de la Pobla de Benifassà (Baix Maestrat). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Al primer quarter, d'atzur, un poble de plata, perfilat de sable; al segon quarter, de gules, una mitra abacial d'or, amb flor de lis, acoblada en barra de bàcul del mateix metall, mirant a l'interior. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 26 de juny de 2020 de Presidència, publicada al DOGV núm. 8852 de 8 de juliol. El projecte, proposat pel Consell Tècnic d'Heràldica i Vexil·lologia, va ser aprovat inicialment per acord de la Junta Veïnal del Bellestar en sessió del 25 de febrer de 2019, publicat al DOGV núm. 8519 d'1 d'abril.
Al segon quarter es representa l'insígnia dels abats de Santa Maria de Benifassà, senyors del poble i de tota la Tinença, que a més constituïx l'escut de la Pobla de Benifassà. Segons el projecte del Consell Tècnic,
| « | ...aquest Consell considera que en l'escut de l'entitat local menor de Ballestar ha de figurar necessàriament algun element que associe la població amb el monestir que va propiciar no solament el seu origen sinó que va determinar també el seu posterior desenvolupament... | » |

## Referències

* 1 2 «Resolució de 26 de juny de 2020, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut de l'entitat local menor de Ballestar (Castelló)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8852, 08-07-2020 [Consulta: 26 juliol 2020].
* 1 2 Entitat Local Menor de Ballestar «Informació pública de l'aprovació inicial del projecte d'escut oficial». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8519, 01-04-2019 [Consulta: 26 juliol 2020].

## Vegeu també

* Escut de la Pobla de Benifassà
* Escuts i banderes del Baix Maestrat
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut del Castell de Vilamalefa

L'escut del Castell de Vilamalefa és un símbol representatiu oficial del Castell de Vilamalefa, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Millars. Té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric, quarterat en creu. Al primer i quart quarters, en camper de gules, un castell d'or, maçonat de sable i aclarit de gules. Al segon i tercer quarters, en camper d'argent, tres ones d'atzur. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 18 d'octubre de 1993, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.145, de 16 de novembre de 1993 i correcció d'errades de 17 de febrer de 1994.
El castell és el senyal parlant tradicional dels escuts de la vila i fa al·lusió a l'antic castell que va donar-li nom, avui pràcticament desaparegut. Les ones d'atzur sobre camper d'argent són les armes dels barons d'Arenós, senyors de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Millars
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 104 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 18 d'octubre de 1993, del conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament de Castillo de Villamalefa (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.145, 16-11-1993, pàg. 11.926-11.927 [Consulta: 16 juny 2016].
* ↑ «Correcció d'errades de la Resolució de 18 d'octubre de 1993, del conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament de Castillo de Villamalefa (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.209, 17-02-1994, pàg. 1.825 [Consulta: 16 juny 2016].
# Escut del Fondó de les Neus

L'escut del Fondó de les Neus és el símbol representatiu oficial del municipi valencià del Fondó de les Neus (Vinalopó Mitjà). Té el següent blasonament:
| « | Escut partit i migtruncat. Al primer, d'or, quatre pals de gules. Al segon, també d'or, tres pals de gules. Al tercer, d'or, una campana d'atzur. Per timbre, una corona reial tancada. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Ordre de 29 de juliol de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 648, del 25 d'agost de 1987.
Els quatre pals al·ludeixen a la seva pertinença al Regne de València, dins el terme d'Asp fins al 1839. Al costat, les armes dels Corella, antics senyors de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vinalopó Mitjà
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Ordre de 29 de juliol de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual és aprovat l'escut heràldic municipal d'Hondón de las Nieves (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 648, 25-08-1987, pàg. 3976 [Consulta: 4 desembre 2019].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 29 [Consulta: 12 setembre 2015].
# Escut del Masnou

L'escut oficial del Masnou té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un mas d'argent acompanyat a la punta de dues claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda i per damunt de la d'argent, en barra. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 15 de desembre del 2005 i publicat al DOGC el 4 de gener del 2006 amb el número 4544.
El mas és un senyal parlant tradicional referent al nom de la vila i que recorda també l'origen de la localitat, nascuda vora el Mas Nou dins el terme de Teià, del qual es va independitzar el 1825. Les claus de Sant Pere al·ludeixen al patró de la vila i també són un senyal tradicional.

## Vegeu també

* Bandera del Masnou
* Escuts i banderes del Maresme

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3704/2005, de 15 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi del Masnou.» (pdf). DOGC núm. 4544. Generalitat de Catalunya, 04-01-2006. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut del Papiol

L'escut oficial del Papiol té el següent blasonament:
    Escut caironat d'or, una creu de Santa Eulàlia en forma de sautor ple de sinople. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 22 de desembre de 1992 i publicat al DOGC el 13 de gener de l'any següent amb el número 1693.
El sautor o creu de Santa Eulàlia és l'atribut de la patrona de la localitat. Els colors or i sinople provenen de les armes de la baronia del Papiol, concedida el 1395 a Berenguer de Cortilles.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de desembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi del Papiol.» (pdf). DOGC núm. 1693. Generalitat de Catalunya, 13-01-1993. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat