OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Melanocharacidium auroradiatum

Melanocharacidium auroradiatum és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Araguaia al Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Buckup P. A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 4 (núm. 2). 97-154.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* «Melanocharacidium auroradiatum». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Frederic Austin

Frederic Austin (Londres, 30 de març de 1872 – 10 d'abril de 1952) fou un baríton i compositor anglès. Era germà d'Ernest (1874-1947), que també fou compositor musical.
Es distingí com a cantant i compositor. Posseïdor d'una bella veu de baríton i d'un complet domini de l'escena, va actuar ininterrompudament amb èxit al Covent Garden i His Majesty's Theatre de Londres, interpretant preferentment obres de Wagner i Strauss. Fou director artístic de la British National Opera Company.
Com a compositor es feu notar per diverses obres per a orquestra, entre elles la rapsòdia Spring, el poema simfònic Isabella i una Simfonia en mi, també s'haurien de mencionar les seves obres de música de cambra i les seves cançons, de factura molt moderna i elevat sentit líric.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 984 (ISBN 84-239-4571-5)
# Enopió

Enopió (grec antic Οἰνοπίων, El bevedor de vi; llatí Oenopion) fou segons la mitologia grega un rei de Quios, fill de Dionís i d'Ariadna (o d'Ariadna i de Teseu). Era rei de l'illa de Quios, on havia introduït l'ús del vi negre. Hi va arribar procedent de Naxos, o de Lemnos, o bé de Creta.
Es casà amb la nimfa Hèlice i tingué nombrosos fills i una filla, Mèrope, que Orió va demanar-li en matrimoni quan va fer cap a Quios per caçar unes feres. Enopió, que no volia donar-li la filla, va embriagar Orió i el deixà cec mentre dormia.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 160. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Jordi Parramon i Blasco, Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 77. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Lycenchelys aurantiaca

Lycenchelys aurantiaca és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 500-700 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1884. On the anacanthine fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 36. 167-183.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Shinohara, G. & Matsuura, K., 1998. A new zoarcid, Lycenchelys aurantiaca, from the Pacific coast off northern Japan (Teleostei: Perciformes). Ichthyological Research v. 45 (núm. 2): 151-155.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M. E., 1995: The eelpout genera Lycenchelys Gill and Taranetzella Andriashev (Teleostei: Zoarcidae) in the eastern Pacific, with descriptions of nine new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 49 (núm. 2): 55-113.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Andriashev, A. P., 1955: A review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill (Pisces: Zoarcidae) and related forms in the seas of the U.S.S.R. and adjacent waters. Trudy Instituta Zoologii / Akademiia Nauk, Azerbaidzhanskoi SSR. v. 18: 349-384.
* Andriashev, A. P., 1958: An addition to the review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill with descriptions of three new species from the Kurile-Kamchatka Trench. Voprosy Ikhtiologii Núm. 11: 171-180.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Neolissochilus blanci

Neolissochilus blanci és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 40 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Mekong.

## Referències

* ↑ Rainboth, W. J. 1985. Neolissochilus, a new genus of South Asian cyprinid fishes. Beaufortia v. 35 (núm. 3): 25-35.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom, 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Lao PDR.161 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Melanocharacidium blennioides

Melanocharacidium blennioides és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Essequibo i rius costaners entre la Guaiana i la Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Buckup P. A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 4 (núm. 2). 97-154.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Melanocharacidium blennioides». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Boujard, T. 1992. Space-time organization of riverine fish communities in French Guiana. Environ. Biol. Fish. 34: 235-246.
* Boujard, T., M. Pascal, F.J. Meunier i P.-Y. Le Bail 1997. Poissons de Guyane. Guide écologique de l'Approuague et de la réserve des Nouragues. Institut National de la Recherche Agronomique, París, 219 p.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Ponton, D. i S. Mérigoux 2001. Description and ecology of some early life stages of fishes in the River Sinnamary (French Guiana, South America). Folia Zool. 50(Monogr. 1):1-116.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Giovanni Andrea Dragoni

Giovanni Andrea Dragoni (Meldola, 1540 - Roma, 1598) fou un compositor italià del Renaixement.
Fou deixeble del cèlebre Palestrina, i el 1576 se'l nomenà, mestre de capella de Sant Joan del Laterà, càrrec que exercí fins a la seva mort, i basílica on fou soterrat el seu cos.
D'aquest compositor es coneixen:
* Madrigali a cinque voci (Venècia, 1575);
* Madrigali a sei voci (Venècia, 1583);
* Villanelle a cinque voci (Venècia, 1588);
* Motetti per tutti i santi dell'anno, a cinque voci (Venècia, 1578);
* Motetti a tre voci (Venècia, 1580);
* una Missa, un Benedictus, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2166 (ISBN 84-239-4581-2)
# Enric I de Rodés

Enric I de Rodés (c. 1175-Terra Santa 1222) va ser un noble occità i trobador. Va ser comte de Rodés i vescomte de Carlat des del 1208 fins al 1222, any en què probablement va morir.

## Biografia

Era fill d'Hug II, comte de Rodés i vescomte de Carlat, i de Bertranda d'Amalon. Es va casar el 1212 amb Algaieta d'Escoralhas, filla de Gui senyor d'Escoralhas i senyora de Benavent, Vic i Marmiesse. Del seu matrimoni en van néixer tres fills conegutsː
* Hug IV (1212 - † 1274), que esdevindrà comte de Rodés.
* Guibert de Rodés, senyor de Vic, Marmiesse i Escoralhas.
* Guisa de Rodés.
A l'inici la Croada albigesa, des del 1209, va fer costat al comte de Tolosa i es va oposar a la croada. Tanmateix el 1214, el bisbe de Rodés va cridar a Simó de Montfort, el líder de la croada, a la Roerga i Enric s'hi va sotmetre. Com que havia pagat a mercenaris per a la lluita contra la croada, el legat papal Robert de Couçon li havia d'expropiar les terres, però Montfort el va acollir com a vassall. Enric I de Rodés va jurar lleialtat a Simó de Montfort el 7 de novembre de 1214. Després de la mort de Montfort el 1218, va reconèixer al seu fill Amaurí com a nou senyor.
El 1219 va anunciar la seva participació a la Cinquena croada. El 29 de juny de 1219, present al campament del príncep Lluís VIII en el setge de Tolosa, va deixar l'administració de les seves terres al bisbe de Rodés mentre durés la seva absència, probablement perquè el seu fill gran encara era menor d'edat. Enric I de Rodés va morir de malaltia vers el 1222 durant el transcurs de la Cinquena croada.

## Trobador

Enric de Rodés també va ser un trobador. De la seva obra han perviscut dos partiments amb Ug de Sant Circ. Un d'ells és N'Ugo, vostre semblan digatz (185.2=457.24).
La seva filla Guida es va casar amb el trobador Ponç de Montlaur.

## Referències

* 1 2 «HENRI I de Rodez» (en anglès). Medieval Lands, Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 18 març 2020].
* ↑ Molinier, 1873, p. 473.
* ↑ Molinier, 1873, p. 493.
* ↑ Jeanroy, 1934, p. 363.
* ↑ Harvey i Paterson, 2010, p. 427-428.
* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Bibliografia

* Harvey, Ruth; Paterson, Linda. The Troubadour Tensos and Partimens: A Critical Edition (en anglès). vol. 2. Boydell & Brewer Ltd, 2010. ISBN 978-1843841975.
* Jeanroy, Alfred. La poésie lyrique des troubadours (en francès). Tolosa de Llenguadoc: Privat, 1934. ISBN 978-2051016780.
* Molinier, August. Catalogue des actes de Simon et d'Amaury de Montfort (en francès). vol. 34, núm. 93. Bibliothèque de l'école des chartes, 1873.
# Frederic Clay

Frederic Emes Clay (París, 3 d'agost de 1838 – Marlow, Buckinghamshire, 24 de novembre de 1889), va ser un compositor anglès conegut principalment per la seva música escrita per a l'escenari. Clay, fou gran amic d'Arthur Sullivan, va escriure quatre òperes còmiques amb W. S. Gilbert i va ser presentat pels dos artistes.
Estudià música a París i Leipzig, sota la direcció de Molique i Moritz Hauptmann, respectivament. Excepció feta d'algunes cançons i de dues cantates, The Knights of the cross (1866) i Lalla Roohk (1877), totes les seves composicions foren escrites per al teatre, encara que el seu més gran títol per la immortalitat fos la seva creació de I'll sing thee songs of Araby.
Se li deuen dues òperes Court and Cottage, estrenada al Covent Garden el 1862, a la qual li seguiren Constance (1865), Ages Ago (1869), i Princesa Toto (1875), destacant les dues últimes. Després d'un llarg interval tornà a l'escena amb The Merry Duchess i The Golden Ring, ambdues de 1883.
Víctima d'una paràlisi que li amargà els últims anys de la seva vida, deixà d'escriure.

## Referències

* ↑ Letellier, Robert Ignatius. Operetta: A Sourcebook, Volume II. Cambridge Scholars Publishing, 19 d'octubre de 2015, p. 899–900. ISBN 978-1-4438-8508-9.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12, pàg. 762. (ISBN 84-239-4512-X)
# Giovanni Basadonna

Giovanni Basadonna (Nàpols Campània, Itàlia, 1806 - Rio de Janeiro, Brasil, 1850) fou un tenor italià.
Format a Nàpols, fou deixeble de Biglioni i Nozzari, el 1828 començà a Venècia i es presentà principalment a Itàlia, però també a Viena, Brussel·les i fou considerat com un dels primers cantants italians. Per a ell va escriure Donizetti les òperes Fausta i Roberto Devereux.
Cantant una nit en el Teatro San Carlo de Nàpols, fou escomès per una paràlisi vocal que el deixà afònic. Després es dedicà a la ensenyança del cant a Viena, de on tingué de marxar a causa de la Revolució, anant a Rio de Janeiro, on morí al cap de poc de la seva arribada.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1016 (ISBN 84-239-4509-X)
# Enric Oliva Julià

Enric Oliva Julià (Reus, 9 d'octubre de 1861 - 24 de novembre de 1935) va ser un polític català, germà del músic i compositor August Oliva Julià.
Membre del Partit Conservador, va ser alcalde de Reus en diverses ocasions: el 1903-1904, quan va presidir les cerimònies de la coronació de la Mare de Déu de Misericòrdia, a la que van assistir autoritats eclesiàstiques i civils. El 1909-1910, on va tenir una discutida intervenció durant la Setmana Tràgica, i va imposar la seva autoritat davant d'un piquet de reusencs que intentava aturar el pas d'un tren militar, quan la guàrdia civil va dispersar els vaguistes disparant pels carrers de Reus. Els manifestants van arribar a la plaça del Mercadal i alguns regidors van fugir per les teulades. Enric Oliva s'enfrontà amb la gent i els va dissuadir d'entrar a l'ajuntament. El 1923-1924 va tornar a ser alcalde, nomenat per Primo de Rivera. Va formar part del consell d'administració de la Caixa d'Estalvis, de la junta de la Cambra de la Propietat Urbana i de la junta del Santuari de Misericòrdia. Tenia la Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica

## Referències

* ↑ Serra Pàmies, Josep. Records i siluetes 1901-1930. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1969, p. 26 i 30.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 491-492.
* ↑ Banús i Sans, Josep. Del Reus de antaño. Reus: Ràdio Reus, 1953, p. núm. 6, pàg. 133.
# Enric Puigmoltó i Mayans

Enric Puigmoltó i Mayans (Ontinyent, 11 d'agost de 1828 - Ciutat de València, 27 de desembre de 1900) fou un noble i militar valencià.
Seguí la carrera militar a l'Acadèmia d'Enginyers i a dinou anys sortí a campanya combatent a Catalunya als carlistes i aconseguint el seu primer ascens per mèrits de guerra. Batallà després pels carrers de Madrid contra els revolucionaris en les jornades de juliol de 1856 guanyant la creu de Sant Ferran de primera classe.
El 1869, essent comandant d'enginyers contribuí de manera destacada a sufocar la insurrecció republicana de València, atacant i prenent diverses barricades amb quatre companyies de la Guàrdia Civil i dues peces d'artilleria.
El 1874 fou ascendit a coronel del cos i desenvolupà les comandàncies de Barcelona i València. El 1878 fou promogut a brigadier de l'exèrcit, restant al quarter fins que el 1883 se li donà el comandament d'una brigada en el districte militar de València.
El 1891 fou nomenat comandant general, sotsinspector d'enginyers del mateix districte de València, càrrec que desenvolupà després a Sevilla i Barcelona, amb la categoria de general de divisió, fins que passà el 1894 a l'escala de reserva.
Intervingué per breu temps en la política formant en les files de la Unió Liberal abans de la Revolució de Setembre i representant en el Congrés dels diputats al districte d'Enguera, on posseïa molts béns la seva primera esposa Na Julia Fuster amb qui va contraure matrimoni el 1864. Sembla que fou un dels amants de la reina Isabel II.
Després de molts anys de viduïtat, tornà a casar-se el 1886 amb una parenta, n'Albina Rodríguez Trellez. El 1857 se li concedí el títol de vescomte de Miranda, que pertanyia a la seva família i havia caducat. El 1890 succeí el seu pare en el de comte de Torrefiel que datava de l'any 1816.

## Referències

* ↑ «Sección de Reserva - Generales de División». Escalafón del Estado Mayor del Ejército en 25 de septiembre de 1896. Imprenta y Litografía del Depósito de la Guerra [Madrid], 1896, pàg. 30.
* ↑ «Esquela de defunció d'Enric Puigmoltó i Mayans». La Provincias de València, 27-12-1900, pàg. 1.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 48, pag. 445 (ISBN 84-239-4548-0)
# Giovanni Battista Crivelli

Giovanni Battista Crivelli (Scandiano, 1590 - Mòdena, març de 1652), fou un compositor, organista i mestre de capella italià.
Va ser organista de la catedral de Reggio, mestre de capella a Ferrara i director de la música del duc de Mòdena, càrrec en el que el sorprengué la mort quan feia un any que el desenvolupava.
Fou considerat com un dels músics de més talent de la seva època, i entre les seves obres se citen amb preferència les següents: Il Primo Libro de motetti concertati a due, tre, quatro e cinquè voci (Venècia, 1626), i Il Primo libro de madrigali concertati a due, tre e quatri voci (Venècia, 1633):

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 414. (ISBN 84-239-4516-2)
# Friedrich August Leopold Löwe

Friedrich August Leopold Löwe (Schwedt, 1767 - Bydgoszcz, 21 d'octubre de 1839) fou un cantant i compositor alemany. De la nissaga Löwe, era el segon fill de Johann Karl Löwe, i es va fer aplaudir en el teatre a Brunsvic, i més tard va ser contractat per treballar a Bremen; el 1810 se li confià la direcció del teatre de Lübeck. Va escriure l'opereta Der Insel der Verführung estrenada amb molt d'èxit el 1797.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 31, pàg. 379 ISBN 84-239-4531-6
# Giovanni Battista Draghi

Giovanni Battista Draghi (ca. 1640 – 13 de maig de 1708) fou un clavecinista i compositor italià.
Durant el regnat de Jaume I d'Anglaterra, Draghi fou el músic favorit de la cort i es creu que donà lliçons de música a la reina Anna d'Anglaterra. Publicà dues òperes Pysché i Wonder's in the Sun, or the Kingdow of Birds (1706).
Es creu que era germà d'Antonio Draghi, també músic i compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2152 (ISBN 84-239-4581-2)
# Friedrich Bouterwek

Friedrich Bouterwek (alemany: Friedrich Ludewig Bouterweck) (Oker, 15 d'abril de 1766 - Göttingen, 9 d'agost de 1828) va ser un filòsof i crític literari alemany.
Va estudiar primer lleis i després filosofia i literatura, i va passar de Göttingen a Hannover i Berlín. En 1797 va ser nomenat professor de literatura i filosofia, i el 1802 va obtenir la càtedra de filosofia de la Universitat de Göttingen. En filosofia va ser partidari de Kant al principi, però per fi es va adherir a les teories de Jacobi.
Va fundar el sistema apodíctic, col·locant la base de les sensacions i pensaments en una existència que no tingui sensació ni sentiment. La seva «teoria universal de la veritat» es fonamenta en el principi que la raó té fe en si mateixa; segons aquest filòsof, la filosofia té per objecte la distinció d'allò real i allò aparent.

## Publicacions de Bouterwek

* Aphorismen nach Kants Lehre vorgelegt (Göttingen, 1793)
* Ideen zu einer allgemeinen Apodiktik (Halle, 1799), obra que ell mateix varebutjar mateix a Lehrbuch der philosophischen Wissenschaften (Göttingen, 1813)
* Religion der Vernunft
* Aesthetik (Leipzig, 1806)
* Geschichte der Poesie und Beredsamkeit (Göttingen, 1801), obra molt celebrada pels romàntics, és la seva obra més important de crítica literària: se'n va traduir una part al francès amb el títol d'Histoire de la littérature espagnole (París, 1812) i, considerablement augmentada, va ser traduïda a l'espanyol per Gómez de la Cortina i Hugel de Molinedo (Madrid, 1828); també hi ha una traducció anglesa titulada History os Spanish Literature (1823)
* Graf Donamar (Göttingen, 1791)
* Anfangsgründe der speculativen Philosophie (Göttingen, 1802)
* Anleitung zur Philosophie der Naturwissenschaften (Göttingen, 1803)
* Ideen zur Metaphysik des Schönen (Leipzig, 1807), la qual és el suplement de la Praktische Aphorismen. Grundsätze zu einem neuen System der moralischen Wissenschaften (Leipzig, 1808)
* Ueber die Möglichkeit einer philosoph (Göttingen, 1810)
* Classífication d. Mineralkörper (Göttingen, 1810)
L'editor Meyer publicà les cartes de Jacobi a Bouterwek.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 09, pàg. 441. (ISBN 84-239-4509-X)

## Vegeu també

* Veritat