OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Conrad Paumann

Conrad Paumann (Nuremberg, 1410 - Múnic, 24 de gener de 1473) fou un compositor, llaütista i organista alemany. El nom d'aquest compositor ha figurat escrit per error, Paulmann i Baumann.
Era d'origen noble, però havent nascut cec els seus pares el dedicaren a l'art musical, pel que demostrà grans aptituds, ja que va aprendre a tocar amb perfecció diversos instruments; l'orgue, el violí, la flauta, la trompeta, etc.
Alguns prínceps el cridaren a les seves corts fent-li rics presents. El duc de Baviera, Albert III de Wittelsbach, li atorgà una pensió anual de vuitanta florins del Rin, de la qual foren partícips també l'esposa i els fills de l'artista; l'emperador Frederic III del Sacre Imperi Romanogermànic li regalà un sabre amb l'empunyadura d'or i una cadena del mateix metall, i el duc de Ferrara també li feu un valuós obsequi.
És autor de tres llibres de composicions per a orgue, que han arribat als nostres dies amb el títol Fundamentum organisandi, el primer publicat per F. W. Arnold el 1867 en el volum II dels Jahrbücher, de Chrysander, i els altres dos en el Buxheimer Orgelbuch. Un lied a tres veus de Paumann, Weiblich figur, conservat al Münchener Liederbuch.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 977 ISBN 84-239-4542-1
# Consell Reial

El Consell Reial, Consell del rei o Cúria règia era, des de la baixa edat mitjana, l'organisme consultiu d'un sobirà de la corona d'Aragó.

## Origen

En el cas de la Corona d'Aragó derivà de la cúria règia o cort, de la qual va independitzar-se a la fi del segle xiii.

## Composició

Fou regulat per Alfons III d'Aragó "el Franc", el 1286,i, sobretot, per Pere IV d'Aragó "el Cerimoniós" en les Ordinacions del 1344. N'eren membres permanents el canceller, el vicecanceller, els majordoms del Regne d'Aragó, del Principat de Catalunya, de València i de Mallorca, els camarlencs reials, el mestre racional, el tresorer, els auditors, secretaris i els promovedors, a més dels membres de la família reial, nobles, eclesiàstics, juristes, etc., que el rei hi volgués cridar.

## Funcions

Era presidit pel monarca i tenia unes funcions àmplies en relació a aspectes polítics, administratius, diplomàtics, militars, judicials o econòmics. Preparava les cartes polítiques i els manaments reials que eren redactats i expedits per la Cancelleria Reial.
Normalment seguia el rei en els seus desplaçaments, però quan aquests eren fora dels regnes patrimonials, una part del consell, reforçada amb altes personalitats eclesiàstiques, nobles i de les ciutats, romania al costat del procurador general a Barcelona i a València per tal d'entendre en els afers més urgents.

## Evolució

Reformat per Ferran el Catòlic el 1493, prengué més endavant el nom de Consell d'Aragó. Fou abolit el 1707 per Felip V de Castella i les seves funcions foren assumides pel Consell de Castella.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, planes 85-86.
* ↑ «Consell Reial». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Llista de consellers reials
# Consell Suprem de Justícia Militar

El Consell Suprem de Justícia Militar (CSJM) va ser un organisme de justícia militar que va existir en Espanya. Creat per la Dictadura franquista, recuperava les funcions d'altres organismes històrics. En l'actualitat les seves funcions són exercides per la Sala Cinquena del Tribunal Suprem.

## Història

Els seus orígens es troben en època de la Monarquia Hispànica amb l'aparició del "Consell de Guerra", creat com un òrgan consultiu que estava en íntima connexió amb el Consell d'Estat. Existeixen notícies de l'existència del Consell de Guerra des d'almenys l'any 1516. Al llarg dels següents segles va canviar de denominació en nombroses ocasions, igual que van variar les seves competències sobre l'Exèrcit i l'Marina.
Entre 1834 i 1869 va ser denominat com el "Tribunal Suprem de Guerra i Marina". Durant els següents anys canvia la seva estructura, i és en 1878 quan el Reial decret de 13 de febrer de 1878 el denomina com a Consell Suprem de Guerra i Marina. La seva activitat es va estendre pràcticament tot el període de la Restauració. En 1931, després de la proclamació de la Segona República, va ser dissolt per la "Llei Azaña", que va transferir les seves funcions i competències a la Sala Sisena del Tribunal Suprem. Aquesta mesura va provocar un enorme malestar entre les Forces Armades, que ho van considerar una intromissió del poder civil en l'àmbit militar.
Després del començament de la Guerra civil, en la zona revoltada es va organitzar un Tribunal de Justícia Militar, que en 1939 (amb la instauració de la Dictadura franquista) donaria lloc a la creació del Consell Suprem de Justícia Militar (CSJM). Aquest nou organisme, que formava part del Ministeri de l'Exèrcit, recuperava les competències de l'antic Consell Suprem de Guerra i Marina desaparegut en 1931. Això va suposar una volta de les competències de la Justícia Militar a l'àmbit estrictament castrense.
El 3 de juny de 1982 el TSJM va emetre sentència contra els acusats d'estar involucrats en el fallit Cop d'estat del 23 de febrer de 1981.
Per la Llei Orgànica 4/1987, de 15 de juliol de 1987 el CSJM desapareixia i les seves funcions eren assumides per la Sala Cinquena del Tribunal Suprem.

## Referències

* ↑ Javier Tusell (2007). Spain: From Dictatorship to Democracy, 1939 to the Present, pág. 338
* ↑ Julián Valero Torrijos (2002). Los órganos colegiados, INAP, pág. 110
* ↑ José Andrés-Gallego (1981). Historia General de España y América: Revolución y Restauración (1868-1931), pág. 65
* ↑ Manuel Ballbé (1983). Orden público y militarismo en la España constitucional (1812-1983), Madrid: Alianza Editorial, pp. 348-349
* ↑ Pascual Marzal Rodríguez (2005). Mastratura y república: El Tribunal supremo (1931-1939), pág. 308
* ↑ BOE núm. 274, pág. 5485 (22 de septiembre de 1939)
* ↑ María Luisa Cuerda Arnau (1995). Atenuación y remisión de la pena en los delitos de terrorismo, pág. 123
* ↑ Llei Orgànica 4/1987, de 15 de juliol, de la competència i organització de la Jurisdicció Militar.
# Conselleria d'Empresa, Universitat i Ciència de la Generalitat Valenciana

La Conselleria d'Empresa, Universitat i Ciència del Consell de la Generalitat Valenciana va ser el màxim òrgan responsable en matèria d'empresa, universitats i ciència. Durant el temps que va existir (2004-2007) el seu conseller va ser Justo Nieto. Prèviament i posteriorment, s'encarrega d'aquestos temes altres conselleries.

## Llista de consellers

| Legislatura | Inici | Finalització | Nom | Partit |
| VI (2003-2007) | Conselleria d'Empresa, Universitat i Ciència | Conselleria d'Empresa, Universitat i Ciència | Conselleria d'Empresa, Universitat i Ciència | Conselleria d'Empresa, Universitat i Ciència |
| VI (2003-2007) | 27 d'agost de 2004 | 29 de juny de 2007 | Justo Nieto Nieto | PP |

## Històric de càrrecs

* Secretaria Autonòmica d'Empresa:
** Pedro Coca Castaño (- 6 juliol 2007)
* Direcció General d'Indústria i Comerç:
** José Miguel Salavert Fernández (- 6 juliol 2007)
* Direcció General de Seguretat Industrial i Consum:
** Carlos Mazón Guixot (- 6 juliol 2007)
* Direcció General d'Universitat i Formació Superior:
** José Esteban Capilla Romá (- 6 juliol 2007)
* Direcció General d'Investigació i Transferència Tecnològica:
** Jesús Tadeo Pastor Ciurana (- 6 juliol 2007)
* Direcció General de Coordinació d'Infraestructures Científiques i Tecnològiques:
** José Jaime Gómez Hernández (- 6 juliol 2007)

## Referències

* ↑ «Decret 7/2004, de 27 d'agost, del president de la Generalitat, pel qual s'assigna la titularitat de les conselleries amb competències executives en què s'organitza l'administració de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 4830, 30-08-2004, p. 22075.
* ↑ «Decret 2/2006, de 29 de maig, del president de la Generalitat, pel qual assigna la titularitat de les conselleries amb competències executives en què s'organitza l'administració de la Generalitat i nomena portaveu del Consell» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 5269, 30-05-2006, p. 19417.
* 1 2 3 4 5 6 «Decret 93/2007, de 6 de juliol, del Consell, pel qual cessen i es nomenen alts càrrecs de l'administració de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 5551, 09-07-2007, p. 28652.

## Vegeu també

* Conselleries de la Generalitat Valenciana
* Generalitat Valenciana
# Constança de Perellós

Constança de Perellós fou una noble catalana que va viure en els temps de Joan el Caçador.
Primer fou l'esposa de Francesc de Perellós i, mort aquest, casà amb Pere de Fenollet, vescomte d'Illa, al Rosselló. Aquesta senyora desenvolupà un paper singular, en qualitat d'agregada a la casa reial dels prínceps, aleshores ducs de Girona, En Joan I i Na Violant, hereus del tron.
El monarca llavors regnant, que era Pere III el Cerimoniós, per desavinences amb el seu primogènit i la seva nora, aconseguí que els consellers de Barcelona, el 1383, demanaren al rei la destitució dels esposos Perellós de la casa del príncep Joan. El rei la concedí, però la princesa, Na Violant, que era neboda del rei de França, s'oposà a aquest fet, al·legant la innocència de la Perellós, i amenaçà el rei, el seu sogre, de denunciar l'atropellament al seu oncle, el monarca francès. Tal tibantor de relacions motivà disturbis, amenaces i, fins i tot, una rebel·lió formal del príncep Joan contra el rei, el seu pare.
Quan la Perellós, per haver mort el seu primer espòs, va contraure segones núpcies amb el vescomte d'Illa, refermaren més i més els odis entre els membres de la casa reial, fins al punt que el rei En Pere declarà la Perellós en rebel·lia i ordenà que se li formés procés, segons l'Usatge Jurisdictionis Curiae datae; declarà també rebel el seu fill En Joan en carta del 10 de gener del 1386 (Arxiu de la Corona d'Aragó, Reg. 1278), i la mateixa Perellós acudí al seu oncle, el rei francès, que es disposava a envair els territoris catalans i aragonesos, quan succeí la mort del rei En Pere; llavors, Constança de Perellós manifestà una submissió espontània, abandonà voluntàriament la casa dels prínceps i es refugià en els dominis del seu parent Lope de Gurrea, senyor d'Aliaga, on es perd tot el seu rastre. El conflicte acabà pacíficament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 630 (ISBN 84-239-4543-X).
# Constitució Espanyola de 1876

La Constitució Espanyola de 1876 (oficialment: Constitució de la Monarquia Espanyola) fou promulgada per Cánovas del Castillo, un cop aconseguida la restauració borbònica.
Proclamava la sobirania conjunta del rei i de les Corts Generals i instaurava una monarquia constitucional amb importants atribucions a la Corona i un Estat molt centralitzat. Tot i que fou suspesa per Primo de Rivera, que en va intentar elaborar una de nova sense èxit, estigué en vigència fins a la Constitució Espanyola de 1931.
Les llibertats polítiques eren reconegudes, però van ser restringides per les lleis ordinàries.
Es proclamava la confessionalitat de l'Estat, si bé es permetia el culte privat d'altres religions.

## Referències

* ↑ Andrés Sáenz de Santa María, María Paz. Homenaje a la Constitución Española: XXV aniversario (en castellà). Universidad de Oviedo, 2005, p.139. ISBN 8483174731.
* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9. Planes 57-58.

## Bibliografia

* Andrés-Gallego, José. España siglo XX, 1991.

## Enllaços externs

* Text íntegre de la Constitució Espanyola de 1876. (castellà)
* Explicacions sobre les diverses Constitucions espanyoles en català (pàgina web allotjada a Buxaweb.com)
# Cross-cutting

El cross-cutting és una tècnica d'edició cinematogràfica que tracta d'alternar, entrecreuar o intercalar una o més escenes que, generalment, estan esdevenint en llocs diferents. Utilitzant aquest mètode, es suggereix acció paral·lela (acció simultània).
Normalment, aquest tipus de talls s'utilitzen per construir escenes de suspens o dramàtiques que acaben culminant en un únic lloc, on les diverses bandes s'enfronten. Per tant, el cross-cutting pot utilitzar-se per crear narració, així com crear suspens.
El cross-cutting també es coneix com a inter-cutting o edició paral·lela.
André Bazin va definir aquest mètode d'edició com a realisme objectiu.

## Orígens

El cross-cutting va guanyar protagonisme amb The Great Train Robbery (1903) d'Edwin S. Porter. Encara que Porter va utilitzar la tècnica, no la va utilitzar en tot el seu potencial, ja que es va basar en només mostrar que dues accions passaven al mateix temps.
Més endavant, D. W. Griffith va desenvolupar la tècnica a The Lonedale Operator amb l'objectiu de crear suspens. Posteriorment, Griffith va tornar a utilitzar aquest mètode d'edició a El naixement d'una nació i al final de Intolerance: Love's Struggle Throughout the Ages.

## Ús en l'actualitat

Actualment el cross-cutting s'utilitza en westerns i pel·lícules de gàngsters o thriller.
El valor d'utilitzar l'edició paral·lela és que la tècnica afegeix una altra capa de suspens o un ritme a la narrativa. Un exemple excel·lent d'aquest valor es pot veure a El padrí. Aquí, el director Francis Ford Coppola sabia que l'escena on Michael Corleone vigila un baptisme podria posar fi al ritme de la pel·lícula. Per mostrar el contrast entre la declaració de Michael i el que ha demanat als seus sequaços, Coppola opta per l'edició paral·lela. Això augmenta el ritme de l'escena i, al seu torn, fa que la part del baptisme de l'escena sigui molt més poderosa.
Actualment, un dels directors que més ús fa del cross-cutting és Christopher Nolan en pel·lícules com Interstellar, The Dark Knight i Origen, especialment en aquesta última, en la qual les seqüències representen múltiples nivells simultanis de consciència.

## Referències

* 1 2 3 «Cinematic Terms - A FilmMaking Glossary» (en anglès). [Consulta: 16 novembre 2018].
* 1 2 3 4 «Parallel Editing» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-11-04. [Consulta: 16 novembre 2018].
* ↑ Bordwell, David; Staiger, Janet; Thompson, Kristin. The Classical Hollywood Cinema: Film Style and Mode of Production to 1960 (en anglès). Routledge, 2003-09-02. ISBN 9781134988099.
* ↑ Hayward, Susan. Cinema Studies: The Key Concepts (en anglès). Psychology Press, 2000. ISBN 9780415227391.
* ↑ Casty, Alan. The films of D.W. Griffith: a style for the times. “Journal of Popular Film and Television”, vol. 1, núm. 2 (Spring 1972)
* ↑ «Master the Hollywood Technique of Parallel Editing» (en anglès). The Beat: A Blog by PremiumBeat, 24-02-2016.
* ↑ «Nolan vs. Nolan». Observations on film art.
* ↑ «'Interstellar': The Most Christopher Nolan-y Movie Yet» (en anglès). Esquire, 06-11-2014.
# Crotaphatrema

Crotaphatrema és un gènere d'amfibis gimnofions de la família dels cecílids endèmiques del sud-oest de Camerun. Consta de tres espècies:
| Espècie | Descripció | Hàbitat | Estat de conservació |
| Crotaphatrema bornmuelleri (Werner, 1899) | | Boscos secs tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades. | Dades insuficients (DD). L'espècie no ha estat vista des que fou descrita a finals del segle xix pel zoòleg austríac Franz Werner a partir d'un exemplar trobat a Limbe. |
| Crotaphatrema lamottei (Nussbaum, 1981) | | Montans secs, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades. | Dades insuficients (DD). Entre el 2006 i el 2008 es capturaren diversos exemplars d'aquesta espècie que proporcionaren molta informació als científics sobre les seves característiques morfomètriques i merístiques. |
| Crotaphatrema tchabalmbaboensis (Lawson, 2000) | Té una gran proximitat genètica i morfològica a Crotaphatrema lamottei. Es diferencia de les altres dues espècies que formen el gènere per la presència de solcs transversals als collars, un patró de color lateral serrat i altres caràcters morfològics. | Montans secs i prades tropicals o subtropicals a gran altitud. | Dades insuficients (DD). |

## Publicació original

* Nussbaum, 1985 : Systematics of caecilians (Amphibia: Gymnophiona) of the family Scolecomorphidae. Occasional Papers of the Museum of Zoology, University of Michigan, núm. 713, p. 1-49 (Text complet).

## Referències

* ↑ http://www.iucnredlist.org/details/59648/0
* ↑ «Marcel Talla Kouete MSc» (en anglès). Zoological Society of London, 11-04-2014. Arxivat de l'original el 13 d’abril 2014. [Consulta: 12 d’abril 2014].
* ↑ http://www.iucnredlist.org/details/59649/0
* 1 2 Doherty-Bone, Thomas; Ndifon, Roland Kebuh; San Mauro, Diego; Wilkinson, Mark; LeGrand, G. Nono; Gower, David «Systematics and ecology of the caecilian Crotaphatrema lamottei (Nussbaum) (Amphibia: Gymnophiona: Scolecomorphidae)» (resum). Journal of Natural History, 45, 2011, pàg. 827-841(15).
* ↑ Dwight P. Lawson «A New Caecilian from Cameroon, Africa (Amphibia: Gymnophiona: Scolecomorphidae)» (resum). Herpetologica, 56, 2000, pàg. 77–80.
* ↑ http://www.iucnredlist.org/details/59650/0
# Crotó

Crotó (en grec antic Κρότων) va ser, segons la mitologia grega, un heroi que vivia a les riberes de l'Èsar, al sud d'Itàlia.
Quan Hèracles tornava de buscar els bous de Geríon, Crotó l'acollí a casa seva, el lloc de la futura ciutat de Crotona. Però Lacini, un rei de les rodalies, va tractar de robar a Hèracles el bestiar. L'heroi el va matar, juntament amb Crotó de manera accidental, durant la lluita que es va establir. Hèracles com a expiació, li va erigir una gran sepultura, profetitzant que en aquell lloc més endavant s'alçaria la ciutat de Crotona.
De vegades es considera Crotó germà d'Alcínou, rei dels feacis. Un dels seus descendents, Míscel, va fundar la ciutat de Crotona al lloc on hi havia la seua tomba.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 122. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 58. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cryptacanthodes aleutensis

Cryptacanthodes aleutensis és una espècie de peix de la família dels criptacantòdids i de l'ordre dels perciformes. És un peix marí, demersal (entre 46 i 350 m de fondària) i de clima temperat, el qual viu al Pacífic oriental des del sud-est del mar de Bering (incloent-hi el nord de l'illa d'Unalaska) fins a Eureka (Califòrnia), incloent-hi la Colúmbia Britànica (Canadà).
Fa 30 cm de llargària màxima. 60-69 espines i cap radi tou a l'aleta dorsal i 3 espines i 45-49 radis tous a l'anal. Aleta caudal arrodonida.
A Alaska és depredat per Gadus macrocephalus i el peix carboner d'Alaska (Theragra chalcogramma). És inofensiu per als humans i, pel que sembla, viu en part soterrat en fons fangosos.

## Referències

* ↑ Gilbert, Charles H. The ichthyological collections of the steamer Albatross during the years 1890 and 1891. (en anglès). V. 19, 1893, p. 393-476, Pls. 20-35 (Report of the United States Fish Commission).
* 1 2 Eschmeyer, W. N., E. S. Herald i H. Hammann, 1983. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 336 p. Pàg. 254. «A field guide to Pacific coast fishes of North America».
* ↑ Evermann, B. W. i E. L. Goldsborough, 1907. The fishes of Alaska. Bull. U.S. Bur. Fish. 26: 219-360.
* ↑ Gillespie, G. E., 1993. An updated list of the fishes of British Columbia, and those of interest in adjacent waters, with numeric code designations. Can. Tech. Rep. Fish. Aquat. Sci. 1918: 116 p.
* ↑ Marine Fishes of British Columbia (2002) (anglès)
* ↑ Canadian Register of Marine Species (anglès)
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units
* 1 2 3 Froese, Rainer; Reyes, Rodolfo B. «Cryptacanthodes aleutensis (Gilbert, 1896) Dwarf wrymouth» (en anglès). FishBase.
* ↑ Jewett, Stephen C. «Summer food of the pacific cod, Gadus macrocephalus, near Kodiak Island» (en anglès). Alaska. Fishery Bull, 76, 3, 1978, pàg. 700-706.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. 2905. ISBN 0940228475.
* Mecklenburg, C. W., 2003. Family Cryptacanthodidae (Gill, 1861) - wrymouths. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (8):4.
* Springer, V. G. i M. E. Anderson, 1997. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 8: Suborder Zoarcoidei (Anarhichadidae, Bathymasteridae, Pholidae, Ptilichthyidae, Scytalinidae, Stichaeidae, Zoarcidae). Smithsonian Contributions to Zoology. Núm. 589: i-iii + 1-27
# Ctenobrycon alleni

Ctenobrycon alleni és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.) Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6). 91-106.
* ↑ Eigenmann, C. H., McAtee, W. L. & Ward, D. P. 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Annals of the Carnegie Museum v. 4 (núm. 2): 110-157, Pls. 31-45.
* ↑ «Ctenobrycon alleni». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Azpelicueta, M. de las M., A. Almirón i J.R. Casciotta 2002. Astyanax paris: a new species from the río Uruguay basin of Argentina (Characiformes, Characidae). Copeia (4):1052-1056.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biologia Acuatica Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm 5, 87p.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.