OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Talleda

Can Talleda és una casa al municipi d'Anglès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa medieval transformada, durant el segle xix, amb un tercer pis o golfes amb obertura de triple arcada (badiu). Casa entre mitgeres de quatre plantes i coberta de dues aigües a façana del costat esquerre del carrer d'Avall. Respon a la tipologia de casa medieval.
La façana està arrebossada i, a la planta baixa, hi ha un sòcol d'arrebossat més nou. La planta baixa té un portal adovellat amb forma d'arc de mig punt. El primer pis hi ha un gran finestral gòtic amb l'ampit motllurat i suportat o sustentat amb tres blocs en disposició triangular. Els muntants són de pedra escairada i la gran llinda està formada per un arc conopial de decoració lobulada i traceria gòtica. Les impostes tenen uns baixos relleus on apareixen quatre escuts o senyals heràldics sense identificació precisa, seriats. El segon pis té una finestra de pedra més petita amb un arc rebaixat i monolític com a llinda. El tercer pis o golfes, de construcció més moderna, té tres obertures o arcades de mig punt la central de les quals és més ampla. Aquestes estan recobertes de pintura per a simular la pedra.

## Referències

* ↑ núm. 26599 Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya
* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Talleda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Can Talleda». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Charles Joseph Vervoitte

Charles Joseph Vervoitte (Aire-sur-la-Lys, 1819 o 1822 - Passy-lès-Paris, actualment part de París, 1884) fou un compositor francès. Fou mestre de capella i professor de música a Boulogne-sur-Mer després exercí les funcions de mestre de capella de la Catedral de Rouen, el 1858, a l'església de Sant Roc de París i, finalment les de mestre de cant de Notre-Dame de París. El 1862 fundà la Societat Acadèmica de Música Religiosa i Clàssica, a la que consagrà gran activitat i entusiasme. Va compondre nombroses obres religioses d'un excel·lent i pur estil.

## Referències

* ↑ Burgmüller, Johann Friedrich; Carl, Czerny; Hanon, Charles-Louis. Piano Studies Selected for Technique and Musicality (en anglès). vol.1. Alfred Music Publishing, p. 8. ISBN 145741581X.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 157 ISBN 84-239-4568-5

## Enllaços externs

* Biografia (francès)
# Opòssum cuacurt de Kuns

L'opòssum cuacurt de Kuns (Monodelphis kunsi) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Viu a Bolívia i el Brasil.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 15. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Cycleptus meridionalis

Cycleptus meridionalis és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 59,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: conques dels rius Pearl, Pascagoula i Alabama.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1819. Prodrome de 70 nouveaux genres d'animaux découverts dans l'intérieur des États-Unis d'Amérique, durant l'année 1818. J. Phys. Chim. Hist. Nat. v. 88. 417-429.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Peterson, M.S., L.C. Nicholson, D.J. Snyder i G.L. Fulling, 1999. Growth, spawning preparedness, and diet of Cycleptus meridionalis (Catastomidae). Trans. Am. Fish. Soc. 128(5):900-908.
* ↑ Jelks, H.L., S.J. Walsh, N.M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D.A. Hendrickson, J. Lyons, N.E. Mandrak, F. McCormick, J.S. Nelson, S.P> Platania, B.A. Porter, C.B. Renaud, J.J. Schmitter-Soto, E.B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8): 372-407.
* ↑ Mettee, M.F. i T.E. Shepard, 1997. Status survey of a blue sucker (Cycleptus elongatus) population below Millers Ferry lock and dam, Wilcox County, Alabama. Geological Survey of Alabama. Final Report, Tuscaloosa.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Burr, B. M. i R. L. Mayden, 1999: A new species of Cycleptus (Cypriniformes: Catostomidae) from Gulf slope drainages of Alabama, Mississippi, and Louisiana, with a review of the distribution, biology, and conservation status of the genus. Bulletin of the American Museum of Natural History Núm. 20: 19-57.
* Buth, D. G. i R. L. Mayden, 2001: Allozymic and isozymic evidence for polytypy in the North American catostomid genus Cycleptus. Copeia 2001 (núm. 4): 899-906.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Carrer de la Indústria (Sabadell)

El carrer de la Indústria és un carrer de Sabadell rellevant en la història contemporània de la ciutat. Uneix el centre històric de Sabadell amb l'antiga estació de la Renfe, situada a la Gran Via, i que és l'eix principal de transport de Sabadell.
L'arribada del tren va ser molt important per al desenvolupament industrial de Sabadell i aquest carrer va esdevenir, doncs, un centre neuràlgic, ja que s'hi van instal·lar molts despatxos tèxtils i cases senyorials.
El primer cap de setmana de setembre, durant la Festa Major de Sabadell, s'hi celebra la Fira d'Artesania del carrer de la Indústria, on s'instal·len parades de venda de bijuteria, d'objectes artesans de regal i de productes artesans d'alimentació: mel, herbes, embotits, formatges, patés, pa de figues…

## Història

El 1879 Antoni Casanovas i Ferran –fill d'Antoni Casanovas i Bosch– demanà permís a l'Ajuntament per obrir un carrer de 8 m d'amplada en terres de la seva propietat. Havia d'enllaçar l'estació del ferrocarril amb el carrer de la Concepció, on tenia l'empresa. El 1880 Casanovas va decidir que l'amplada seria d'11 m. L'any 1881 l'Ajuntament aprovar d'anomenar-lo carrer de la Indústria. El 1890 es va fundar la Indústria Sallarès a la cantonada amb el carrer de la Concepció, l'edifici de la qual actualment és la seu de la Companyia d'Aigües de Sabadell. El 1892 el consistori va decidir d'allargar el carrer fins al carrer de Sant Llorenç, cosa no es va fer efectiva fins al 31 de desembre de 1907. L'any 1939, l'Ajuntament franquista va canviar el nom de la via per Calle de Calvo Sotelo. Pel maig del 1979 es va tornar a dir carrer de la Indústria.

## Edificis rellevants

Al carrer hi ha l'Arxiu Històric de Sabadell, l'antic Hotel Suís (1903) i el col·legi de la Sagrada Família (1908). Algunes de les cases senyorials que hi havia i que s'han conservat són:
* La del núm. 10. Despatx Lluch (1908)
* La del núm. 16. Casa despatx Maria Sampere o Casa Guasch (1931).
* La del núm. 22.
* La del núm. 25-29. Cases d'en Comadran (1928).
* La del núm. 28. Casa Tamburini (1920).
* La del núm. 32-34. Casa Ponsà (1891) (acull l'Arxiu Històric de Sabadell).

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Carrer de la Indústria». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 22 gener 2015].
* ↑ Cases del carrer de la Indústria. Pobles de Catalunya
* ↑ Llicència per a la instal·lació a la Fira d'Artesania del carrer de la Indústria de parades de venda (Festa Major)
* ↑ Turisme Vallès Occidental
* ↑ Carreras i Costajussà, Miquel. Elements d'història de Sabadell, 1932.

## Enllaços externs

* Cases del carrer de la Indústria a poblesdecatalunya.cat
# Josep de Moner Canut

Josep de Moner i Canut (Olp, Sort, Pallars Sobirà, 20 de desembre de 1947), periodista, escriptor i actor català, ha estat, a més, el promotor, productor i primer actor de les Festes del Setge d’Olp del 2008 al 2021. Unes festes que giren al voltant dels fets de la Guerra del Pallars (1484-87) en la que Hug Roger III, el darrer compte, s'enfrontava a Ferran II, el Catòlic.
L’any 2023 l’Ajuntament de Sort amb el suport del Consell Comarcal del Pallars Sobirà i quatre ajuntaments pallaresos més diverses personalitats, va presentar la candidatura de Josep de Moner per la Creu Sant Jordi "atès el valor de la seva trajectòria cultural i de dinamització cívica de la comarca del Pallars Sobirà". Destacava com el seu màxim exponent la creació, desenvolupament i producció de les Festes del Setge d’Olp i entre la producció literària el fet que Maria, guerra i pau fos la primera novel·la escrita íntegrament en pallarès.

## L’escriptor

Ha publicat tres novel·les ambientades al Pallars:
* El Mirall del Ventolau, Pagès editors. Primera edició l’octubre del 2015 i segona edició el maig del 2016.
* Maria, guerra i pau, Gregal editorial, 2018. El setembre del 2021 publicà una segona edició en versió pallaresa (la primera novel·la escrita íntegrament en pallarès). Tercera edició, abril del 2024
* Estimat Manel, Editorial Senyor Ruc, 2024.

## Referències

* ↑ de Moner, Josep. El mirall del Ventolau. Lleida: Pages Editors, S.L., 2015. ISBN 9788499756646.
# Encheloclarias velatus

Encheloclarias velatus és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al centre de Sumatra (Indonèsia).

## Referències

* 1 2 «Encheloclarias velatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Ng, H.H. i H.H. Tan 2000. A new species of Encheloclarias from Sumatra. J. Fish Biol. 57:536-540.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, P. K. L. i K. K. P. Lim 1993: The Southeast Asian catfish genus Encheloclarias (Teleostei: Clariidae), with descriptions of four new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 4 (núm. 1): 21-37.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Yaghnobis

Els yaghnobis (en yaghnobi: yaγnōbī́t o suγdī́t; en Tadjik: яғнобиҳо), son una ètnia irànica de l'est que habita principalment a la vall del riu Yaghnob, al sud de la província de Sughd, a Tadjikistan. El seu idioma, el yaghnobi, es considera un descendent directe d'un dialecte del sogdià, una llengua irànica actualment morta, de la qual només es conserven alguns manuscrits i testimonis arqueològics. L'idioma yaghnobi està tan relacionat amb el sogdià que sovint se l'anomena neo-sogdià en literatura acadèmica, i la seva condició de darrer dialecte viu d'una llengua morta despertat interès en la comunitat científica.
L'aïllament geogràfic de la Vall de Yaghnob, envoltada de grans muntanyes, clima rigorós i amb escasses i precàries infrastructures de comunicacions, ha ajudat aquesta ètnia a conservar la seva llengua i cultura al llarg dels segles, que els acadèmics consideren de gran singularitat. Els yaghnobis, tot i ser musulmans sunís, conserven alguns trets particulars que els lliguen al seu passat irànic i pre-islàmic. Segons les tradició local, els yaghnobis eren sogdians que es van refugiar a la Vall de Yaghnob durant la conquesta àrab del segle VIII, que féu caure les ciutats de Samarcanda i Panjakent. D'altra banda, avui en dia els investigadors consideren que els yaghnobis vivien en aquest indret remot des de temps anteriors, segons indiquen les troballes arqueològiques existents a la veïna Vall de Matcha.
Entre 1968 i 1969, la majoria van ser desplaçats a plantacions de cotó en les planes properes al poble de Zafarobod, al nord-oest del país, vora la frontera amb Uzbekistan. Una part va poder tornar a la vall originària a partir de 1978, però la majoria ho va fer durant la Guerra Civil del Tadjikistan (1992-1997). La població yaghnobi que a data de 2019 habitava la Vall de Yaghnob era inferior a 500 persones, que vivien repartides en 21 pobles i tenien una subsistència principalment basada en l'agricultura. Actualment, les altres comunitats Yaghnobis estan ubicades vora Dushanbe (la capital de Tadjikistan), i també a Zafarobod i a Zumand.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Cilli, E., Sarno, S., Gnecchi Ruscone, G. A., Serventi, P., De Fanti, S., Delaini, P., ... & Gruppioni, G. (2019). The genetic legacy of the Yaghnobis: A witness of an ancient Eurasian ancestry in the historically reshuffled central Asian gene pool. American Journal of Physical Anthropology, 168(4), 717-728.
* 1 2 «Yaghnobi». Encyclopædia Iranica. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Krippes, K. (1991). Sociolinguistic Notes on the Turcification of the Sogdians. Central Asiatic Journal, 35(1/2), 67-80.
* 1 2 Panaino, A. C. D. (2008). Attraversando la Valle dello Yaghnob: passato, presente e (possibile) futuro di una minoranza etno-linguistica. Studio monografico in:" Sulla punta di uno spillo: Rapporto scientifico sulla Prima Missione Etnolinguistica nella Valle dello Yaghnob", A cura di GP Basello, D. Guizzo, P. Ognibene.
# Opòssum rata moreu

L'opòssum rata moreu (Caenolestes convelatus) és una espècie d'opòssum rata originària de Colòmbia i l'Equador.
# Encimbellament

L'encimbellament era el procés de trasllat de la població a un lloc elevat, en principi a causa d'una situació d'inseguretat. Moltes vegades cal relacionar aquest procés amb l'encastellament, però no sempre és així. Hi hagué, segurament, un encimbellament de la població durant els primers anys de l'edat mitjana, tal com ha estat estudiat en altres països europeus. També hi hagué un procés de trasllat dels pobladors al cim dels tossals en l'època andalusina (així, per exemple, passà en el burj de Solibernat). Finalment, hi hagué un encimbellament, en l'època carolíngia, en zones properes a la marca, el qual només podem considerar com un protoencastellament, atès que encara el poder era bàsicament en mans de les autoritats públiques.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV), plana 111. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000 ISBN 84-297-4706-0
Viccionari
# Campionat del Món de Trial indoor 2002

La temporada de 2002 del Campionat del Món de Trial indoor fou la 10a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 10 proves puntuables, celebrades entre el 5 de gener i el 10 de març. Una de les proves destacades va ser el Trial Indoor de Barcelona, disputat el 3 de febrer.
Aquella temporada, Albert Cabestany guanyà el seu primer -i únic fins al moment- campionat mundial.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Albert Cabestany | Beta | 167 |
| 2 | Dougie Lampkin | Montesa Honda | 152 |
| 3 | Adam Raga | Gas Gas | 146 |
| 4 | Marc Freixa | Sherco | 138 |
| 5 | Marc Colomer | Gas Gas | 131 |
| 6 | Takahisa Fujinami | Honda | 126 |
| 7 | Steve Colley | Gas Gas | 27 |
| 8 | Carsten Stranghöner | Sherco | 17 |
| 9 | Fabio Lenzi | Gas Gas | 9 |
| 10 | Bruno Camozzi | Beta | 9 |

## Referències

* «FIM Indoor World Championship 2002» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 14 setembre 2011].
* «Indoor Trial World Championship Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2002. Arxivat de l'original el 9 de març 2012. [Consulta: 14 setembre 2011].
# Charles Quarles

Charles Quarles (mort a York vers 1727) fou un músic anglès. Graduat en música a Cambridge el 1698 va ser nomenat organista del Trinity College (Cambridge). El 30 de juny de 1722 va succeir a William Davies com a organista de la catedral de York. Una lliçó per clave per Quarles, imprès per Goodison al voltant de 1788, conté, entre altres de les seves composicions, un minuet "molt elegant" en Fa menor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, núm. 48, pàg. 840, ISBN 84-239-4548-0
# Oratori de Sant Baldiri

L'Oratori de Sant Baldiri és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És una capella-oratori de planta quadrangular cobert amb una cúpula de maó, d'arestes, que destaca exteriorment. A ponent hi ha l'única obertura: porta enreixada des de la qual hom veu l'interior enrajolat i amb un altar on hi ha la imatge. L'oratori està situat a uns 50 m. a tramuntana del santuari, al caire del cingle més alt i vertical sobre el mar. Des de l'ermita hi porta un camí vorejat de xiprers.
Els murs són pintats de blanc i la cúpula remolinada amb ciment sense acolorir.
Les excavacions del poblat ibèric de Sant Sebastià s'han dut a terme justament a l'esplanada davant de Sant Baldiri.

## Història

A l'interior de l'oratori hi ha una petita bacina posada a terra, vora el sant i lluny de la portella. La tradició popular diu que els solters que encerten tirar una moneda dins el plat, al cap d'un any seran casats.

## Referències

* 1 2 3 4
# Carrer del Portal Nou (Girona)

El carrer del Portal Nou és un carrer del barri vell de Girona, que conté diversos edificis inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest carrer va des de la pujada de la Mercè fins a la plaça de Sant Domènec, creuant-se en el seu llarg recorregut amb les escales de n'Onofre Pou, la travessia del Portal Nou, les escales del carrer de la Llebre, el carreró de la Torre dels Socors, les escales del carrer d'en Mora, el carrer de Sant Josep, el passatge de Maria Gay i Tibau i la placeta de Pere Sacoma.
El primer nom conegut pel carrer era el de carrer del Pelegrí, al segle xiv, perquè els peregrins i visitants que entraven pel portal del Carme el recorrien tot seguint la costa de les Pedreres fins a arribar a la Catedral. A partir del segle xvii se'l comença a conèixer amb el nom actual de Portal Nou perquè portava a un portal de la vella muralla.
A l'encreuament amb la travessia del Portal Nou es forma una placeta on l'any 1699 s'establí el convent de les Beates claustrals, fet pel qual se l'anomenava placeta de les Beates; després del seu trasllat el 1820, se l'anomenava placeta de les Velles o de les Beates Velles, nom amb què es conegué aquest tram del carrer fins als anys 1870-1880.
El 25 d'abril de 1896 el bisbe de Girona en aquell moment, Tomàs Sivilla i Gener, celebra la primera missa i beneeix el convent d'estil gòtic que es trobava al número 12, on aquell any s'hi havien traslladat les Religioses de Sant Josep de Girona des del convent del carrer de la Força. Actualment, hi ha el Centre Geriàtric Maria Gay, nom que deu a Maria Gay i Tibau qui fundà les Germanes de Sant Josep el 1870.
El 1917 s'obrí un nou portal a la muralla, que connectava amb Les Pedreres, on s'hi havien construït nous habitacles i traçat nous carrers, fent-se hegemònic a partir d'aquell moment el nom de Portal Nou.
El 1937 hi hagué un intent de la CNT-AIT per rebatejar el carrer amb el nom de «Portal defensores de Madrid», en referència als republicans que defensaven la ciutat de Madrid en aquell moment de guerra civil davant les tropes franquistes, tot i que la proposta no tirà endavant.

## Edificis patrimonials del carrer

* Casa Crous, núm. 14
* Casa Dalmau, núm. 17-19
* Casa Rigau, núm. 21

## Bibliografia

* Marquès i Casanovas, Jaume «Indrets de Girona: El Portal Nou». Los Sitios de Gerona, 10704, 06-06-1978, pàg. 6 [Consulta: 3 desembre 2021].
* Alberch i Fugueras, Ramon «Tots els carrers de Girona: El carrer del Portal Nou». El Punt, 2071, 23-10-1985, pàg. 6 [Consulta: 3 desembre 2021].
# Ral·li de Sardenya (ral·li raid)

El Ral·li de Sardenya (anomenat oficialment Sardegna Rally Race i abreujat SRR) és una prova de ral·li raid que es disputa a Sardenya anualment des del 2008. Des del 2009 forma part del Campionat del Món de Ral·lis Cross-Country. L'organitza l'empresa Bike Village, dirigida per Antonello Chiara i Gianrenzo Bazzu. La darrera edició fins al moment ha estat la del 2017.

## Llista de guanyadors recents

| Any | Pilot | Moto |
| 2008 | Cyril Despres | KTM |
| 2009 | Cyril Despres | KTM |
| 2010 | Marc Coma | KTM |
| 2011 | Marc Coma | KTM |
| 2012 | Jordi Viladoms | KTM |
| 2013 | Marc Coma | KTM |
| 2014 | Alessandro Botturi | Husqvarna |
| 2015 | Matthias Walkner | KTM |
| 2016 | Joan Pedrero | Sherco |
| 2017 | Alessandro Botturi | Yamaha |
| 2018-2024: No disputat |||

## Referències

* ↑ «In Sardegna il rally mondiale di motociclismo fuoristrada» (en italià). melitoonline.it. [Consulta: 15 octubre 2011].
* ↑ «Sardegna Rally Race 2008: Grandi sfide, grandi protagonisti, grandi scenari» (en italià). duemotori.com. Arxivat de l'original el 23 de novembre 2008. [Consulta: 15 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Lloc Web oficial Arxivat 2011-10-07 a Wayback Machine. (italià)