OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cápac Yupanqui

Cápac Yupanqui (Cusco, 1320 $^{(Gregorià)}$ - Cusco, 1350 $^{(Gregorià)}$) Qhapaq Yupanki, va ser el cinquè governador del senyoriu inca, va entrar al poder mitjançant un cop d'estat al seu cosí Tarco Huamán. Cápac Yupanqui va resultar ser un aguerrit governant, i també molt maquiavèl·lic.

## Biografia

Va ser fill de Curu Yaya, germana de Mayta Cápac, cosí de Targa Huamán. Per assegurar el seu tron va matar a 9 germans de Targa, a altres els va fer jurar lleialtat. No obstant això va ser més benèvol amb Trga Huamán, ja que només el va enviar a governar als conquerits senyorius d'Anta i Cuyo.

## Govern

Durant el seu regnat, va derrotar a algunes petites ètnies com els Cuntis, afegint d'aquesta manera uns pocs quilòmetres quadrats als seus dominis. La reputació del senyoriu inca anava creixent; tant és així que el senyoriu Quechua, de Abancay els va enviar dos ambaixadors a demanar ajuda per enfrontar al poderós estat (gairebé imperi) Chanca. Cápac va acceptar i va enviar al seu cosí Targa a capturar 1.000 ocellets de la selva i de l'altiplà per a ser cremats en rituals militars.
En el govern de Cápac Yupanqui el senyoriu inca seguia sent petit davant el de Ayamarca, i un diminut senyoriu en comparació amb el poderós estat Chanca.
L'estat Chanca era temut per Ayamarca (que s'havien recuperat de les guerres civils que Lloque Yupanqui va generar entre ells), i es projectava a la presa de tota la regió Cusco, incloent-hi els inques i ayamarques. Per aquesta situació tots dos van buscar una aliança, i es va reflectir quan el rei de Ayamarca va obsequiar a Cápac Yupanqui amb una dona anomenada Curi Hilpay.
Cápac Yupanqui mai es va enfrontar al poderós estat Chanca, ja que va morir enverinat abans que aquests arribessin al Cusco.

### Mort

En la llegenda, Yupanqui és un gran conqueridor; el cronista Juan de Betanzos diu que va ser el primer inca que va conquerir un territori fora de la vall del Cusco —cosa que es pot prendre per delimitar la importància dels seus predecessors.
Va sotmetre els Cuyumarca i Ancasmarca. Els seus fills d'altres dones incloïen Apu Calla, Humpi, Apu Saca, Apu Chima-chaui, Apu Urco Huaranca i Uchun-cuna-ascalla-rando. Va morir el 1350.
Garcilaso de la Vega informa que la seva administració va millorar la ciutat de Cusco amb molts edificis, ponts, carreteres i aqüeductes.

## Aclariments

Cápac Yupanqui, segons l'Enciclopèdia Espasa va ser fill de Curu Yaya, germana de Mayta Cápac; però es que aquest dos germans estaven casat entre ells dos. Per tant, Cápac Yupanqui també era fill de Mayta.

## Referències

* ↑ Felipe Guamán Poma de Ayala (author), David Frye (translator), The First New Chronicle and Good Government. Hackett Publishing Co, Inc (2006) ISBN 0872208419 ISBN 978-0872208414
* 1 2 de Gamboa, P.S., 2015, History of the Incas, p 44. Lexington, ISBN 9781463688653
* ↑ Garcilaso de la Vega, The Incas: the royal commentaries of the Inca
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1362 ISBN 84-239-4533-2
# Cèsar Ferrater Pons

Cèsar Ferrater Pons (Reus, 1891 - 1965) va ser un periodista i pintor català.
Des de la seva infància mostrà gran afició pel dibuix i la pintura. Va ser alumne de l'Escola Municipal d'Arts i Oficis, i deixeble de l'escultor Joan Fargas. Catalanista conservador i catòlic, va ser un dels fundadors de la Joventut Nacionalista de la Lliga Regionalista, i va assistir a campanyes de divulgació del programa catalanista en suport de Francesc Cambó en ciutats del Camp de Tarragona. Vinculat amb l'excursionisme i amic de Ricard Ferraté, el 1915 era un dels membres destacats de l'Agrupació Excursionista de Reus. Als 20 anys començà a publicar articles a la premsa local: Diario de Reus, Foment, La Veu del Camp, Semanario Católico de Reus, i Revista del Centro de Lectura, sobretot en el període 1920-1930. La majoria eren crítiques d'art, moltes vegades signades amb pseudònim. Soci del Centre de Lectura, formà part de la seva secció d'art. Format en pintura sota el mestratge de Tomàs Bergadà, va ser però bàsicament autodidacta. El 1929 va ser nomenat corresponent reusenc del Reial cercle Artístic de Barcelona. Realitzà exposicions individuals i participà en d'altres de col·lectives a Barcelona i a Madrid. Pintà i dibuixà a l'oli, a l'aquarel·la i a la ploma. Publicà diversos articles sobre mossèn Cinto, Prat de la Riba, Eugeni d'Ors, Antoni Gaudí, i d'altres. Formà part de la Junta de Museus de Reus. El 1949 es va tornar a vincular amb l'excursionisme local. Membre de l'Associació Excursionista de Reus, va pintar per l'entitat els retrats de la «Galeria d'Excursionistes reusencs», que representaven referents intel·lectuals i cívics locals. Es tractava d'Antoni Aulèstia Pijoan, Pau Font de Rubinat, Pere Pagès i Rueda i Joan Ferraté Gili.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccioneri biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 250-251.
* ↑ Ferré Trill, Xavier «Nota biogràfica de Cèsar Ferrater (1891 - 1965)». Informatiu Museus [Reus], Època III, núm. 31, VII-2005, pàg. 11-15.

## Enllaços externs

* Cèsar Ferrater, artista i crític. Museu de Reus Arxivat 2018-12-04 a Wayback Machine.
# Cérvola de Cerinea

La cérvola o daina de Cerinea va ser una bèstia de la mitologia grega que tenia banyes d'or i peülles de bronze, consagrada per Taígete a Àrtemis. El tercer treball d'Hèracles, encarregat per Euristeu, rei de Micenes, consistia a atrapar la daina i portar-la viva a Micenes (no la podia matar perquè Àrtemis la protegia).
Eurípides explica que, simplement, era un animal de mida gegantina que destrossava les collites. Hèracles la va matar i va consagrar les banyes de l'animal al temple d'Àrtemis. Però la versió més habitual, que ens transmet Cal·límac, diu que aquesta cérvola era una de les cinc cérvoles que Àrtemis havia trobat, feia temps, mentre pasturava al mont Liqueos. Totes cinc tenien les banyes daurades i eren més grans que els braus. La dea en va agafar quatre, que va posar a la seva quadriga. La cinquena, per ordre d'Hera, va refugiar-se a la muntanya de Cerinea, perquè servís més tard com a prova a Hèracles. L'animal duia un collaret que deia "Taígete m'ha consagrat a Àrtemis". La cérvola era molt ràpida i Hèracles la va empaitar durant tot un any sense poder atrapar-la. Finalment, l'animal va caure fatigat i assedegat a la vora del mont Artemísion. Com que Hèracles la continuava perseguint, va voler travessar el riu Ladó, a Arcàdia. En aquell moment, Hèracles la va ferir lleugerament amb una fletxa, que es va clavar entre el tendó i l'os, sense vessar ni una gota de sang. Va agafar la cérvola i se la carregà al coll, però en travessar Arcàdia es va trobar amb Àrtemis i Apol·lo, i totes dues divinitats volien prendre-li l'animal perquè els pertanyia, i a més el van acusar del sacrilegi d'haver-lo volgut matar. Però Hèracles se'n va sortir donant les culpes a Euristeu, i van acabar tornant-li la cérvola i deixant que continués el seu camí.
Píndar en dona una versió diferent: diu que Hèracles va empaitar la cérvola cap al nord, a través d'Ístria, al país dels hiperboris, fins al país dels Benaventurats, on Àrtemis el va acollir amb benevolència.

## Referències

* 1 2 Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana, plana 49. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997 ISBN 84-297-4146-1
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 245-246. ISBN 9788496061972.
# César Cavaliere de Pollini

César Cavaliere de Pollini (Pàdua, 13 de juliol de 1858 - Pàdua, 26 de gener de 1912) fou musicòleg, compositor i pianista italià.
Després d'emprendre els estudis jurídics, els abandonà per a estudiar amb A. Bazzini a Milà.
Fou director del Conservatori Municipal de Pàdua que avui dia porta el seu nom. En els concerts que va dirigir va tractar de fer ressorgir les obres antigues italianes de música de cambra. És autor de nombrosos treballs, publicats principalment en el Teatro illustrato de Milà i en la Rivista musicale italiana, sobre reformes teòriques de la música degudes a Hugo Riemann, el mètode del qual va introduir en aquell Conservatori.

## Bibliografia

Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 172 (ISBN 84-239-4546-4)
# Cípsel (mitologia)

Segons la mitologia grega, Cípsel (en grec antic Κύψελος) va ser un rei d'Arcàdia, fill d'Èpit.
Quan els Heraclides van atacar el Peloponès per segona vegada, arribaren al seu regne. Cípsel, quan ho va saber, va aconseguir la pau donant a un d'ells, Cresfontes, la mà de la seua filla Mèrope. Més endavant va educar el fill de Cresfontes i Mèrope, anomenat Èpit com el seu besavi, i el va ajudar en la seva guerra contra Polifontes, que havia mort al seu pare, i entre els dos van aconseguir venjar-lo.
Cípsel vivia al país dels parresis, a la ciutat de Bàsilis, que va fundar. Allà va erigir un temple a Demèter eleusina. Cada any, per la festa d'aquesta deessa, se celebrava un concurs de bellesa entre les dones del país. Heròdice, l'esposa de Cípsel, va ser la primera en guanyar el premi.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 106. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 51. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Còdex Ephraemi Rescriptus

El còdex Ephraemi Rescriptus (París, Biblioteca Nacional de França, grec 9; Gregory-Aland núm. C o 04, von Soden δ 3) és un manuscrit de principis del segle cinquè grec, de la Bíblia, l'últim en el grup dels quatre grans manuscrits uncials de la Bíblia grega (Sinaiticus, Alexandrinus, Vaticanus). El manuscrit és llacunós.

## Descripció

Aquest còdex rep el seu nom dels 38 sermons de sant Efren (traduïts al grec) i que sobreescriuen (rescriptus) el text original, eliminant parcialment l'escriptura anterior, cosa que formà un document palimpsest.
Són un total de 209 fulls de 33 x 27 cm (altres fonts n'assenyalen 30 cm x 25 cm). El text està escrit en una sola columna, entre 40 i 46 línies per columna.
Es creu que, originàriament, el còdex es tractava d'una Bíblia completa, encara que fins als nostres dies només sobreviuen 64 fulls de l'Antic Testament (part de l'Eclesiastès i el Llibre de la Saviesa, alguns fragments dels Proverbis i els Càntics) i 145 fulls del Nou Testament, però sense cap llibre complet. És interessant esmentar que els textos del Nou Testament estan molt barrejats, sembla que l'escrivà va copiar els textos de diferents manuscrits, i estan en algunes parts d'acord amb l'estil alexandrí i, més sovint, amb l'estil sirià. Després de la caiguda de Constantinoble, el manuscrit va ser portat a Florència, on Caterina de Mèdici el va prendre, i fou portat a París, on posteriorment passà a formar part de la col·lecció de la Biblioteca Nacional de França.

## Vegeu

* Còdex Sinaiticus.
* Còdex Alexandrinus.
* Còdex Vaticanus.

## Referències

* 1 2 Kurt Aland i Barbara Aland, El text de la el Nou Testament: Una Introducció a les edicions crítiques i de la Teoria i Pràctica de lamoderna crítica textual, traducció. Erroll F. Rodas, William B. Eerdmans Companyia Editorial, Grand Rapids, Michigan, 1995, p. 109.
# Can Caralt (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Caralt és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història i descripció

A la segona meitat del segle xix, l'empresari Josep de Caralt i Argila va adquirir una masia propietat de la família Cassany i la va transformar en una casa senyorial, afegint-hi una loggia de dos pisos, remuntant-hi un pis i decorant la façana principal amb uns magnífics esgrafiats. Al portal principal d'arc escarser hi ha inscrita la data de 1774, i en un finestral la de 1912, quan degué ser reformada de nou.
Durant molts anys va ser el centre d'una gran explotació agropecuària i residència dels comtes de Caralt, títol concedit el 1916 a Josep de Caralt i Sala (1862-1944) per Alfons XIII. Actualment, és de propietat municipal i allotja l'Escola Municipal de Música i el Museu-Arxiu de Sant Andreu de Llavaneres.

## Referències

* ↑ «Can Caralt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 «Can Caralt». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Vegeu també

* Can Cabot d'Avall
* Ca l'Ymbern

## Enllaços externs

* «Can Caralt». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Còmic detectivesc

El còmic detectivesc, també anomenat sèrie negra, còmic policíac o el còmic de detectius, és un estil de còmic, en el que el crim, sigui de la modalitat que sigui, hi és gairebé sempre present. Una altra de les característiques és que les seves pàgines se centren en les activitats d'un detectiu privat o bé d'un agent de la llei. Narren les activitats de delinquiments professionals. Expliquen algun crim puntual, perpetrat per algun delinqüent no professional.

## Característiques
### Temàtiques

* Centra les activitats, en un agent de l'autoritat, o d'un detectiu privat.
* Explica les activitats que duen a terme delinqüents professionals.
* En alguna historieta, també explica d'una manera puntual, els crims que pot haver perpetrat un delinqüent no professional.
En uns paràmetres més generals a un còmic de sèrie negra, se li exigeix que sigui realista, respectant l'estil de cada autor. L'ambientació en un entorn preferentment urbà, és un altre dels requisits.

## Història
### Còmic de sèrie Negra, a la premsa dels Estats Units d'Americà

El primer personatge, de Sèrie Negra, va ser Dick Tracy. Les tires de premsa anteriors, en les que hi sortia algun policia, o detectiu privat solia ser una tira de caràcter humorístic.

## Referències

* ↑ Del tebeo al manga una historia de los cómics. El comic-book: superhéroes y otros géneros (en castellà). nº 3 Pag.5. Panini España S.A, p. 208 (Del Tebeo al Manga, una historia de los tebeos). ISBN 978-849885-22-26.
* 1 2 Jiménez Varea, Jesús «Tiras negras: El género negro en las series de prensa estadounidenses». Yellow kid [Barcelona], núm. 4, 2002, pàg. 2-20 issn =1578-4592 [Consulta: 27 novembre 2014].(castellà)
* ↑ Els criteris usats per encabir, un còmic dins el gènere de sèrie Negra, són els que fa servir Jesus Jiménez Varea, a l'article de la publicació Jiménez Varea, Jesús «Tiras negras: El género negro en las series de prensa estadounidenses». Yellow kid [Barcelona], núm. 4, 2002, pàg. 2-20 issn =1578-4592 [Consulta: 27 novembre 2014].(castellà)
# Cúpula Venus

La Cúpula Venus va ser una sala d'espectacles teatrals i musicals, propera al gènere de cabaret, ubicada en el núm. 27 de les Rambles de Barcelona (dins mateix del Teatre Principal) que va funcionar com a tal entre els anys 1978 i 1986. Durant aquest període hi han desfilar artistes com Christa Leem, Joan Gimeno, Ángel Pavlovsky, Loles León, Ramón Rivero, Pepe Rubianes, Pep Bou, Oriol Tramvia, Núria Feliu, Xus Estruch…

## Espectacles

* 1979. Travessa deserts, original de Carles Reig, a càrrec del col·lectiu Ignasi Iglesias amb direcció de Santiago Sans.
* 1980. No vols tassa? Tassa i mitja, a càrrec del grup Roba Estesa.
* 1980. Legionaria, de Fernando Quiñones, único actor Ramón Rivero.
* 1981. Viatge de nuvis (cabaret arrevistat), a càrrec de la Trup 69.
* 1982. I Colombaioni (Els pallassos de Fellini).
* 1984. El comisario Jou en el Catch.
* 1985. Nits d'astrologia, hipnosi i mentalisme amb Pere Paulí, Sterel i Babakar Limbo.
* 1985, febrer. Concierto de familia de Carmelo Seyes

## Referències

* ↑ Cervera, Marta. «Cúpula Venus, una irrepetible locura inaugurada hace 40 años» (en castella). el periodico, 23-12-2018. [Consulta: 3 juliol 2022].

## Bibliografia

* Gonzalo Pérez de Olaguer. Memòria crítica: Els anys difícils del teatre català. Arola Editors. Tarragona, 2008.

## Vegeu també

* Teatre Principal (Barcelona)
# Damià Ferrà-Ponç

Damià Pons Pons (més conegut per Damià Ferrà-Ponç per diferenciar-se del seu cosí Damià Pons i Pons) (Campanet, 1949) és un historiador, assagista i polític mallorquí del PSM primer i del PSIB-PSOE després.
Fou regidor de Campanet, conseller del Consell Insular de Mallorca i diputat al Parlament Balear del 1983 al 1987 pel PSM. Aquest any, es passà al PSIB i fou també conseller insular i diputat al Parlament amb aquest partit.

## Crítica d'Art

Va exercir la crítica d'art a la revista Lluc sota el pseudònim Crònica de tres que compartia amb Lleonard Muntaner, Biel Mesquida i el seu cosí Damià Pons.
El nucli principal de la seva crítica parteix de la continuïtat de la idea de cultura i no de la seva parcel·lització.
| « | Lluc és una revista cultural. Però volem rompre d'una vegada per sempre amb la vella i confusionària identificació: cultura-literatura. A Mallorca hem patit el desenfocament de muntar una cultura reduïda a la cleda literària. I encara dins aquesta a un lirisme endolcit i aproblemàtic. Les conseqüències d'aquesta visió asocial de la cultura han estat greus. Nosaltres usarem aquí el terme cultura en el seu sentit actual: plantejament crític de la realitat a tots els nivells | » |
| — Damià Ferrà-Ponç i Ramon Ballester, Revista Lluc, abril de 1972 (núm. 613) |||

## Bibliografia

* Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 13. Palma: Promomallorca, p. 295. ISBN 84-8661702-2.
# Danses hongareses (Brahms)

Les Danses hongareses (en alemany: Ungarische Tänze), WoO 1, són un conjunt de vint-i-una peces musicals -originalment per a piano a quatre mans-, obra del compositor alemany Johannes Brahms.
L'interès del músic per la música zíngara va ser molt precoç: des de l'edat de dinou anys va acompanyar el violinista hongarès Ede Reményi a través d'Alemanya, qui el va iniciar en la música del seu país i li va presentar Joseph Joachim, qui seria un dels amics més íntims al llarg de la seva vida.
Les vint-i-una danses hongareses van ser compostes en diversos anys: les sis primeres van ser proposades l'any 1867 a un editor, que les va refusar. Les deu primeres varen aparèixer el 1869 en la seva versió per a piano a quatre mans. Les últimes van ser editades el 1880.
No impliquen número d'opus, el compositor no les considerà obres originals, sinó senzilles adaptacions d'obres de música tradicional. Sembla tanmateix que els temes onzè, catorzè i setzè siguin totalment originals. Atesa aquesta manca de número d'opus, dins el catàleg de l'obra de Brams se'ls assigna l'identificador WoO 1 -segons el costum de designar les obres sense número d'opus amb les sigles WoO, corresponents a l'expressió alemanya Werke ohne Opuszahl, "Obra sense número d'opus"-.
N'existeixen nombroses transcripcions. Només la primera, la tercera i la desena van ser orquestrades de la mà del músic. Antonín Dvořák va fer l'orquestració de les cinc últimes. Brahms va fer un arranjament de les deu primeres per a piano sol. El seu amic, el violinista Joseph Joachim, en va fer igualment una versió per a violí i piano.
* Dansa núm. 1 en sol menor (Allegro molto) (3')
* Dansa núm. 2 en re menor (Allegro no assai) (3')
* Dansa núm. 3 en fa (Allegretto) (2')
* Dansa núm. 4 en fa menor (Poco sostenutto) (4')
* Dansa núm. 5 en fa # menor (Allegro) (2')
* Dansa núm. 6 en re bemollc (Vivace) (3')
* Dansa núm. 7 en la (Allegretto) (1')
* Dansa núm. 8 en la menor (Presto) (3')
* Dansa núm. 9 en mi menor (Allegro no troppo) (1')
* Dansa núm. 10 en fa (Presto) (1')
* Dansa núm. 11 en do (Poco andante) (2')
* Dansa núm. 12 en re menor (Presto) (2')
* Dansa núm. 13 en re (Andantino grazioso) (1')
* Dansa núm. 14 en re menor (Un poco andante) (1')
* Dansa núm. 15 en si bemoll (Allegretto grazioso) (2')
* Dansa núm. 16 en fa (Con moto) (2')
* Dansa núm. 17 en fa marca amb una diesi menor (Andantino) (2')
* Dansa núm. 18 en re (Molto vivace) (1')
* Dansa núm. 19 en si menor (Allegretto) (1')
* Dansa núm. 20 en mi menor (Poco allegretto) (2')
* Dansa núm. 21 en mi menor (Vivace) (1')
La més coneguda és sense cap dubte la cinquena, molt sovint interpretada. Una escena cèlebre en el cinema on se la pot sentir és en una escena de la pel·lícula The Great Dictator de Charles Chaplin, quan aquest, interpretant a un barber, pentina un client seguint el ritme de la música.
# David Banderali

David Banderali (Palazzolo sull'Oglio en el Ducat de Milà, 12 de gener de 1789 - París. 13 de juny de 1849) fou un compositor, cantant d'òpera i pedagog italià.
Es presentà per primera vegada davant el públic en el Teatro Carcano de Milà, obtenint un triomf per la seva bella veu de tenor i excel·lent escola, corregent després els principals teatres d'Itàlia, si bé abandonà molt jove l'escena per a dedicar-se a l'ensenyança del cant.
S'establí a Milà, fins que mitjan Rossini el 1828 aconseguí una càtedra de cant al Conservatori de París, del que en sortiren gran nombre d'artistes notables, com Alizard, Rubini, Pellegrini, Lefevre, etc.
La filla de Banderali fou també una artista excel·lent i notable professora de cant. Casà amb el compositor Adrian Berthe, professor d'harmonia del Conservatori.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 526 (ISBN 84-239-4507-3)
# David Emlyn Evans

David Emlyn Evans (Castell Newydd Emlyn, 21 de setembre de 1843 - Castell Newydd Emlyn, 19 d'abril de 1913) fou un compositor i musicòleg gal·lès.
Dedicat al comerç durant els seus primers anys de joventut, abandonà aquesta professió per a concentrar tot el seu interès en l'estudi de la composició i de la història de la música. Especialment de tot el que estigués relacionat amb l'art indígena del País de Gal·les.
Edita diverses revistes professionals i redactà la gaèlica Y Cerddor (El Músic). El 1887 fou premiat el seu Diccionari de Músics Gaèlics. Escriví la biografia de Txaikovski per la col·lecció Master-musiciens (1906). La seva obra mestra és una monumental antologia de composicions religioses, cors, cantates, etc., i instrumentà l'Oratori de Stephen, El mar de Tiberiades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. IV, pàg. 1457 (ISBN 84-239-4574-X)
# Colmado Santo Domingo

Colmado Santo Domingo és un petit comerç amb un fort olor a sobrassada de porc negre. És un dels pocs colmados de Palma que han resistit el pas del temps. L’especialització, el tracte familiar i al turisme de qualitat l'han salvat de desaparèixer davant de les grans superfícies i supermercats. Està situat al carrer de Sant Domingo, núm. 1, Palma, Mallorca.
Va ser fundat el 1886 amb el nom de Colmado Londres. El 1960 va passar a anomenar-se Fruiteria Londres i el 1986 va canviar el seu nom a Colmado de Santo Domingo quan el matrimoni que el regentava es va jubilar i el va traspassar a Pedro Amengual.
Pedro Miguel, fill de Pedro Amengual, el 2019 es posa al capdavant del negoci. És la segona generació d’aquesta botiga plena d’aliments tradicionals de l’illa de Mallorca, on podem trobar embotits, formatges, pa de figues, vins i licors típics de l’illa.
El local té una petita façana sense expositors exteriors ni vitralls. Els productes pengen a l’aire lliure. A l’interior, que és molt petit, 8 metres de llarg, hi ha prestatgeries de fusta a cada costat amb els productes i embotits, que també pengen del sòtil. Hi ha un petit taulell per vendre els productes.

## Referències

* 1 2 Verger, Pep. «Un colmado que apuesta por la calidad» (en castellà), 08-05-2015. [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «Colmado Santo Domingo – Emblemàtics Balears». [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «Decret i annex del Catàleg d’establiments emblemàtics de Palma 2024 – PalmaActiva», 18-12-2024. [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ dBalears. «Palma ret homenatge als seus establiments emblemàtics», 05-06-2018. [Consulta: 25 febrer 2025].