OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Géza Zichy

El comte Géza Zichy zu Vásonykeö (Staré, Eslovàquia, 23 de juliol de 1849 - Budapest, Hongria, 14 de gener de 1924) fou un poeta i compositor hongarès.
Fill d'un ric magnat hongarès, a l'edat de 14 anys tingué la desgràcia de perdre el braç dret a conseqüència d'un accident de caça. Dotat d'un fort temperament d'artista, de gran força de voluntat i d'extraordinàries aptituds musicals, assolí adquirir un rar virtuosisme en el piano, les dificultats del qual dominava per complet amb una sola mà. Fou deixeble de Liszt, de Robert Volkmann i de Mayberger.
Malgrat les seves limitacions, Zichy va tenir una carrera exitosa com a concertista i compositor durant els següents 40 anys. Va donar concerts sencers tocant música només per a la mà esquerra, els beneficis dels quals els va donar a la caritat perquè era independentment ric. Era conegut per la seva sensibilitat artística així com per la seva destresa interpretativa i tenia diversos admiradors; inclòs Franz Liszt que va escriure crítiques brillants de les seves actuacions en cartes als amics. El crític vienès Eduard Hanslick, que no va donar cops de puny, va dir que la interpretació de Zichy era "la meravella més gran dels temps moderns al piano".
De 1891 a 1894 va ser intendent de la Reial Òpera Hongaresa. El seu nomenament va suposar el final del mandat de Gustav Mahler com a director musical.
Fins al 1892 fou president de l'Acadèmia Nacional Hongaresa de Música. A més, fou, president del Conservatori Nacional. Com a compositor es va distingir pel seguit cultiu de la música popular hongaresa, havent escrit nombrosos lieder i cors, obres orquestrals i les òperes Alar (Budapest, 1896); Meister Roland (Budapest, 1899), i una trilogia titulada Rakoczi.
Entre les seves obres per a piano és particularment interessant la sèrie d'Estudis per la mà esquerra sola, amb Zichy també fou un escriptor de talent, havent publicat nombrosos llibres de poesies, epopeies i drames lírics en llengua hongaresa, als que ell mateix hi posà música.
Va morir a Budapest el 1924, als 74 anys.

## Referències

* 1 2 "Dolmetsch Online - Composers Biography Z". www.dolmetsch.com. Retrieved 2016-06-25.
* 1 2 Harold C. Schonberg, The Great Pianists, p. 252
* ↑ Grove's Dictionary of Music and Musicians, 5th ed., 1954, Vol. IX, p.414

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 70, pàg. 1203 (ISBN 84-239-4570-7)

## Enllaços externs

* https://imslp.org/wiki/Category:Zichy,_G%C3%A9za/a l'International Music Score Library Project (IMSLP)
* https://web.archive.org/web/20150924112912/http://www.szineszkonyvtar.hu/contents/p-z/zichyelet.htm/Les seves obres (en hongarès). szineszkonyvtar.hu. Arxivat de l'original el 24/09/2015. Recuperat el 21/07/2014.
* https://www.youtube.com/watch?v=3uVmPhUi6Gk/interpretat per Nicholas McCarthy)
* https://www.youtube.com/watch?v=9JeIXOLEjQQ/interpretat per Nicholas McCarthy)
# Pomona

Pomona va ser una divinitat itàlica. Era la nimfa romana que presidia la maduració dels fruits, que conreava curosament en el seu bosc del Laci, el Pomonal, situat en el camí de Roma a Òstia. Un flamen el Flamen Pomonalis, vigilava aquest bosc i tenia cura del seu culte.
Els poetes expliquen diverses aventures amoroses de Pomona. La fan esposa de Picus, un rei llegendari del Laci. Per tenir-la a ella, el rei va rebutjar Circe, que com a revenja el va convertir en picot. Ovidi diu que s'havia relacionat amb Silvà, l'esperit tutelar dels camps i dels boscos, i que era l'esposa de Vertumne, divinitat que presidia els canvis de les estacions i la fecunditat de la terra, que va aconseguir de seduir-la i va formar amb ella una parella fidel.
William Smith diu que Pomona podria ser un dels atributs d'Ops, una deessa sabina de la fertilitat i de la terra.

## Referències

* ↑ Varró. De lingua latina, VII, 15
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XXIII, 1-2
* 1 2 Ovidi. Les Metamorfosis, XIV, 623
* ↑ Properci. Elegies, IV, 2, 21
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 454. ISBN 9788496061972.
* ↑ Smith, William (ed.). «Pomona». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 7 març 2025].

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 182. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
Viccionari
# Pat Boone

Charles Eugene «Pat» Boone (Jacksonville, Florida, 1 de juny de 1934) és un cantant, compositor i actor estatunidenc, un dels més cèlebres cantants pop dels anys 1950 i de començaments dels 60.
Entre els seus èxits s'his troben versions de cançons fetes per cantants negres de R&B (quan existia la segregació racial). Va vendre més de 45 milions d'àlbums, va tenir 38 èxits Top 40 i ha aparegut en més de 12 pel·lícules de Hollywood. El seu talent com a cantant i actor, juntament amb la seva defensa de les tradicions i valors nord-americans, va contribuir a la seva popularitat en els primers anys del rock and roll.
Segons Billboard, Boone va ser el segon més gran artista a les llistes de popularitat de finals dels anys 50, només per darrere d'Elvis Presley, però per davant de Ricky Nelson i de The Platters, i es va situar en el número 9 -darrere de The Rolling Stones i Paul McCartney, però per davant d'artistes com Aretha Franklin i The Beach Boys -en la seva llista dels Top 100 Artistes Top 40 1955-1995.
Boone encara manté la marca de 220 setmanes consecutives en les llistes d'èxits amb una o més cançons cada setmana. A l'edat de vint-i-tres anys, va començar a presentar un programa de mitja hora a la sèrie de televisió ABC, "El Pat Boone Chevy Showroom", que es va transmetre durant 115 episodis (1957-1960). Molts artistes musicals, incloent a Eddie Adams, Andy Williams, Pearl Bailey i Johnny Mathis van fer aparicions en el xou. Les seves versions d'èxits de rhythm and blues van tenir un efecte notable en el desenvolupament de la gran popularitat del rock and roll.
Durant les seves gires a la dècada de 1950 es va trobar amb Elvis Presley en un dels actes d'obertura a Cleveland, Ohio el 1955 on Elvis va iniciar la seva presentació.
Com a escriptor, Boone va tenir un núm. 1 best-seller a la dècada de 1950s (Twixt Twelve and Twenty, Prentice-Hall). A la dècada de 1960, es va centrar en la música gospel i és membre del Saló de la Fama de Música Gospel. Segueix actuant i també es dedica a parlar com a orador motivacional, personalitat de la televisió, i comentarista polític conservador.

## Referències

* ↑ Joel Whitburn, Billboard Book of Top 40 Hits, The, 1996, p.806, Billboard
* ↑ "Pat Boone Remembers Elvis Presley : Elvis Articles : Official Elvis Presley Fan Club : Elvis Australia : Pat Boone". Elvis.com.au. Consultat 2011-09-19.

## Enllaços externs

* Lloc oficial de Pat Boone (anglès)
* Lloc oficial del segell discogràfic de Pat Boone (anglès)
# Rafael Aceves Lozano

Rafael Aceves Lozano (San Ildefonso, Segòvia, 20 de març de 1837 – Madrid, 21 de febrer de 1876) va ser un compositor espanyol de sarsuela.
El 20 d'octubre de 1853 ingressà en el Conservatori de Madrid; al juny de 1858 va obtenir el primer premi de piano i la medalla d'or en els concursos públics de compositors celebrats el 20 de setembre del mateix any. El 1869 assolí en certamen públic el segon premi per la seua òpera El puñal de misericordia. Compongué a més d'altres obres, sent la més notable i sensitiva, La bola negra sarsuela estrenada el 1870, què, assolí gran èxit, i un Stabat Mater, què, dedicà al seu protector el consort de la reina Francesc d'Assís, fou molt elogiat pels entesos. També són seves aquestes composicions: La cancion de amor; La sobrina del rector, Mambrú; El testamento azul (en col·laboració amb Francisco Asenjo Barbieri i Cristóbal Oudrid); Los titiriteros; El teatro en 1776; El carbonero de Subiza (paròdia d'El molinero de Subiza); El trono de Escocia (en col·laboració amb Manuel Fernández Caballero), El príncipe Lila amb lletra de Rafael Maria Liern i Cerach estrenada el 1872 i en la que debutà la cantant Manuela Moral, Los cuatro sacristanes, la qual va obtenir un gran èxit; La bola negra i Mesa revuelta.
El seu germà Francisco Aceves Lozano, també era compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 2 (ISBN 84-239-4502-2)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 896 (ISBN 84 239-4536-7)
# Habitatge al carrer Major, 18-20 (Montblanc)

L'Habitatge al carrer Major, 18-20 és una obra de Montblanc (Conca de Barberà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La façana és de carreus de pedra i té continuïtat amb la casa núm. 22. Hi ha una portalada amb arc de mig punt a l'esquerra. Hi ha un altre arc apuntat al centre. A la dreta hi ha una tercera porta, actualment aparador, que presenta una llinda de fusta sobre dues mènsules. Al cos central de la façana hi ha dues finestres geminades ubicades en un pany de paret diferent de la resta. A les golfes hi ha galeria formada per quatre columnes.

## Referències

* ↑ «Habitatge al carrer Major, 18-20». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Pompeia (music-hall)

El Pompeia va ser un teatre i music-hall de Barcelona ubicat a l'Avinguda del Paral·lel núm. 107, cantonada amb el carrer Nou de la Rambla núm. 52. La sala, de mides més aviat petites, formava part de l'oferta d'oci de l'època daurada del Paral·lel.
No s'ha de confondre amb el Teatre Pompeia, antic Teatre Modern, edificat el 1903 a la Travessera de Gràcia i, des de 1909, propietat dels caputxins.

## Precedents

Abans de dir-se Pompeia va tenir diversos usos i noms: a finals del segle xix, al mateix lloc, hi va existir el Cafè Lionès. El 1900 s'hi construeix una sala amb el nom de Teatre El Paradís. Un any més tard, el 17 d'octubre de 1901, se'l reanomena El Trianon (val a dir que al Paral·lel, en el decurs dels seus anys d'existència, va haver-hi més d'un local amb el nom de Trianon: un d'ells el que després va ser Teatre Talia).
El 1907 passa a anomenar-se Sport Tobogan, dedicant-se a les varietats i als concerts. De 1908 a 1912 durà el nom de Teatre Gayarre en honor del gran tenor navarrés. El 21 d'agost de 1912, canvia de nom i passa a dir-se Teatre Olímpia, en record del Teatre Olímpia que hi havia hagut al costat del Gran Cafè Espanyol, i que feia poc temps que havia desaparegut. Amb el nom de Saló Pompeia és inaugurat el 19 de desembre de 1914, dirigit en aquell moment per Antoni Astell.

## Història

Dedicat sobretot a les varietats i la revista, va ser un dels teatres populars del Paral·lel. El 12 de setembre de 1920, a un quart d'una de la nit, hi esclatà una bomba col·locada a un seient de l'última fila, provocant sis morts i divuit ferits i una forta commoció a la ciutat. Després de la Guerra Civil s'anomenà Sala de Fiestas Floridablanca. Amb aquest nom va arribar fins als anys 1950.
Enderrocat, va ser substituït per una edificació moderna, amb la planta baixa ocupada per una oficina d'una caixa d'estalvis i, just al costat, la Sala Bagdad, dedicada a espectacles pornogràfics. Davant seu hi ha el monument dedicat a Raquel Meller, vestida de violetera.

## Bibliografia

* Badenas i Rico, Miguel. El Paral·lel, història d'un mite. Lleida: Pagès Editors, 1998 (Col·lecció Guimet, 26).
# Joseph Parry

Joseph Parry (Merthyr Tydfil, País de Gal·les, 21 de maig de 1841 - Penarth, País de Gal·les, 17 de febrer de 1903) fou un compositor del Regne Unit.
Molt jove encara, emigra a Amèrica amb els seus pares retornant més tard a la seva pàtria. Aconseguí molts premis per les seves composicions de caràcter popular en diferents certàmens públics celebrats al País de Gal·les, malgrat que encara posseïa pocs estudis musicals.
El 1868 Brinley el feu entrar en l'Acadèmia Reial de Londres, on va fer grans progressos, essent anomenat el 1872 professor de música de l'University College d'Aberystwith. El 1878 rebé el grau de doctor en la Universitat de Cambridge.

## Obres principals
### Òperes

* Blodwen: (1878).
* Arianwen: (1890)
* Sylvia: (1895)
* King Arthur: (1897)
Els oratoris Emmanuel, Saül a Tarse (1892), i The maid of Cefu Idfa (Cardiff, 1902); la cantata Nebukadnezar (1884), l'obertura L'infant prodigi, i nombroses melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 42, pàg. 338 (ISBN 84-239-4542-1)
# Scortum

Scortum és un gènere de peixos pertanyent a la família dels terapòntids.

## Taxonomia

* Scortum barcoo (McCulloch & Waite, 1917)
* Scortum hillii (Castelnau, 1878)
* Scortum neili (Allen, Larson & Midgley, 1993)
* Scortum ogilbyi (Whitley, 1951)
* Scortum parviceps (Macleay, 1883)

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1943. Ichthyological notes and illustrations. (Part 2). Aust. Zool. v. 10 (pt 2). 167-187.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ McCulloch, A. R. & E. R. Waite, 1917. Results of the South Australian Museum Expedition to Strzelecki and Cooper Creeks. September and October, 1916. Trans. R. Soc. S. Aust. v. 41: 472-475.
* ↑ Castelnau, F. L., 1878. Australian fishes. New or little known species. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 2 (pt 3): 225-248, Pls. 2-3.
* ↑ Allen, G. R., H. K. Larson & S. H. Midgley, 1993. A new species of Scortum Whitley (Pisces: Terapontidae) from the Northern Territory, Australia. The Beagle (Rec. N. Terr. Mus. Arts Sci.) v. 10 (núm. 1): 71-74.
* ↑ Whitley, G. P., 1951. Studies in ichthyology. Núm. 15. Rec. Aust. Mus. v. 22 (núm. 4): 389-408.
* ↑ Macleay, W., 1883. Notes on a collection of fishes from the Burdekin and Mary rivers, Queensland. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 8 (pt 2): 199-213.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Fritzsche, R.A., 1982. Osteichthyes. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill, Nova York: 858-944.
# Josep Bellver i Balaguer

Josep Bellver i Balaguer (Lleida 1630 - Viena 5 d'abril de 1732). Aristòcrata català fou General de Batalla de l'Exèrcit del Principat de Catalunya durant la Guerra de Successió. Home de caràcter dur, impassible i total determinació, els soldats catalans l'anomenaven afectuosament "En Josepet".
Durant la Guerra dels nou Anys contra França va defensar Barcelona amb el grau de Mestre de Camp. El 1705 fou Sergent Major de les Regiment de Reials Guàrdies Catalanes i lluità en aquesta unitat militar durant tota la Guerra de Successió. Quan al juliol del 1713 s'ordenà l'evacuació es negà, com la majoria del soldats del regiment, a abandonar Catalunya. Ascendit al grau de General de Batalla, es posà sota el seu comandament el Regiment del Roser. Lluità al capdavant d'aquesta unitat sota les ordres del Tinent Mariscal Antoni de Villarroel i Peláez en el Setge de Barcelona, comandant les tropes catalanes en l'Atac a Can Navarro i fou ferit el 18 de maig de 1714.
El 5 de setembre de 1714, les autoritats catalanes varen rebutjar l'oferta borbònica de rendició pacífica i el respecte a la vida dels assetjats. El General de Batalla Josep Bellver i Balaguer llegeix l'expeditiva resposta de les Autoritats de Catalunya al General francès Lechard:
| « | "Els Tres Comuns s'han reunit, i havent considerat la proposició feta per un Oficial dels Enemics responen que: no volen ni sentir, ni acceptar cap proposta de l'Enemic" | » |
| — Josep Bellver i Balaguer |||
Només hi havia un camí: el Martiri. Entre els catalans s'hi va veure una Bandera Negra.
Ocupada Barcelona, fou empresonat durant 5 anys a Hondarribia (Fuenterrabia). Després de ser alliberat s'exilià a Viena.

## Referències

* ↑ "Què se'n va fer dels herois de la Guerra de Successió?" : Sàpiens; núm. 89; març 2010; p. 26; ed. Grup Cultura 03; ISSN 1695-2014
* ↑ Albertí, Santiago. Diccionari biogràfic. vol.3 (D-L). Albertí, 1969, p. 293.
* ↑ Cònsul, Arnau «Resistència i caiguda de Barcelona». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.38-44. ISSN: 1695-2014.
* ↑ http://www.11setembre1714.org/banderes/imtages-banderes/bandera-negra-2.html

## Vegeu també

* Guerra dels catalans (1713-1714)

## Enllaços externs

* Biografia de Josep Bellver i Balaguer Arxivat 2014-05-17 a Wayback Machine.
* La Batalla de l'11 de setembre de 1714 Arxivat 2014-05-17 a Wayback Machine.
# Rafael Bergamín Gutiérrez

Rafael Bergamín Gutiérrez (Màlaga, 1891 - † 1970) arquitecte espanyol. Les seves activitats professionals l'apropen a l'anomenat racionalisme madrileny, del que en fou un del grans exponents la Casa del Marquès de Villora (ubicada a Carrer de Serrano núm. 130). També fou autor d'algunes colònies de cases barates com El Viso i el Parc-Residencia.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola d'Arquitectura de Madrid en 1918. Un dels primers a introduir a Espanya el racionalisme. És considerat component de la Generació del 25. Era germà del poeta i assagista José Bergamín. És un tertulià habitual de la "Sagrada Cripta del Pombo" creada per Ramón Gómez de la Serna al Cafè Pombo. Realitza una intensa col·laboració amb l'arquitecte Luis Blanco Soler (company de la mateixa promoció) a la Ciutat Universitària dissenyant la desapareguda "Fundació del Amo" (1928-1930) durant la batalla de la Ciutat Universitària. En aquest període dissenya igualment la Casa del Marquès de Víllora (1928-1929). En el període 1931-1932 dissenya i construeix la Colònia Parque-Residencia en una àrea propera a la Passeig de la Castellana en un lloc en promoció amb Gregorio Iturbe i Javier Gómez de la Serna (germà de Ramón Gómez de la Serna). Decideix construir, com a continuació, la Colònia El Aspecto (1933-1936). La Guerra Civil l'atrapa en Madrid. Per les seves idees polítiques favorables de suport a la Segona República, en 1937 decideix exiliar-se juntament amb el seu germà a Veneçuela, vivint a Caracas.

### Obres

* Casa del Marquès de Villora (Madrid)
* Colònia Parque-Residencia (Madrid) smb Luis Blanco Soler, 1931
* Colònia de El Viso (Madrid), amb el seu nebot Luis Felipe Vivanco.
* Sanatori antituberculós de Los Montalvos (Salamanca), 1935
* Residència Fundación el Amo, amb Luis Blanco Soler, 1929

## Referències

* ↑ Castillo Cáceres, Fernando. La Librería. Madrid y el Arte Nuevo (1925-1936) Vanguardia y Arquitectura. Damián Flores Llanos (il·lustracions). Primera, 2011, p. 132-134. ISBN 978-84-9873-163-7.
* ↑ Rafael Bergamín, (1928), Casa del Marqués de Villora en Madrid, Arquitectura: órgano de la Sociedad Central de Arquitectos, ISSN 0211-3384, Nº. 113, 1928, págs. 282-288
* ↑ Paloma Barreiro Pereira, (1992), Casas baratas: la vivienda social en Madrid, 1900-1939, Colegio Oficial de Arquitectos de Madrid, Madrid, ISBN 84-7740-052-0, pàg. 75
* ↑ Salomó Marquès Sureda y Juan José Martín Frechilla, (2002), La labor educativa de los exiliados españoles en Venezuela, Fondo Editorial de Humanidades y Educación Universidad Central de Venezuela, Caracas
# Habitatge al carrer dels Mercaders, 26 (Tortosa)

L'Habitatge al carrer dels Mercaders, 26 és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici que fa angle entre els carrers Mercaders i Benasquer, amb façana principal al primer. Interessa només el sector de façana de la planta, de carreus de pedra que s'endevinen bastant antics. Els altres nivells, entresòl i tres pisos, tenen el mur arrebossat modernament; els darrers s'obren mitjançant finestres al C/ Mercaders i mitjançant balcons de ferro amb base de rajola vidriada en forma de rombes al C/ Benasquer. A la part superior hi ha un terrat, de barana més moderna.
El carreuat de la planta arriba només fins a l'altura dels muntants de les dues portes, separat de la part superior del mur per una motllura de pedra en forma de quart de bossell. Els carreus són de mida i forma desigual, de pedra calcària. Les portes són d'una sola fulla, amb arc escarser i muntants de pedra ressaltats. La del carrer Mercaders és més gran.
En aquest mateix carrer hi ha diverses cases amb planta de carreus de pedra arquetípic del segle xix. Algunes portes són en forma d'arcada adovellada (núm. 18, 20, 22, etc.). N'hi ha també amb arcs escarsers i allindanats.

## Història

Les excavacions arqueològiques han demostrat que el sector de l'actual carrer de Mercaders formava part d'un antic fossar romà exterior al nucli urbà, que seria continuat pels àrabs i població del segle xii.
La urbanització del sector correspon a l'eixample medieval dels segles XIII-XIV, que ultrapassa per primera vegada el perímetre de la ciutat romana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Habitatge al carrer dels Mercaders, 26». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Joseph Stransky

Joseph Stransky o Josef Stránský (Humpoltz, Bohèmia, 9 de setembre de 1872 - Nova York, EUA, 6 de març de 1936) fou un director d'orquestra txec.
Estudià medicina en les Universitats de Praga i Leipzig i després música a Viena al costat de Robert Fuchs i de Bruckner, dedicant-se a la carrera de director d'orquestra. De 1897 a 1902 va ser director d'orquestra de l'Òpera i dels concerts simfònics d'Hamburg i després de la Nova Òpera Reial de Berlín, dirigint mentrestant òperes i concerts arreu d'Europa. Més tard es traslladà als Estats Units i el 1911 fou nomenat director de la Societat Filharmònica de Nova York i director general de les representacions wagnerianes de la mateixa ciutat.
Com a compositor se li deu una òpera, una suite per a orquestra i altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1267 (ISBN 84 239-4557-X)
# Patagonotothen canina

Patagonotothen canina és una espècie de peix pertanyent a la família dels nototènids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina, bentopelàgic i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic sud-occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Balushkin A. V., 1976. A short revision of notothenids (Notothenia Richardson and related species) from the family Nototheniidae. Pp. 118-134. A: Skarlato, O. A. (ed.). Zoogeography and systematics of fish. Akad. Nauk USSR, Zool. Inst., Leningrad. Revision Notothenids . 1-195.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Smitt, F. A., 1897. Poissons de l'expédition scientifique a la Terre de Feu. I. Nototheniae. Bihang till Kongl. Svenska vetenskaps-akademiens handlingar. Stockholm. v. 23 (afd. 4) (núm. 3): 1-37, Pls. 1-3.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Eastman, J.T. i R.R. Eakin, 2000. An updated species list for notothenioid fish (Perciformes; Notothenioidei), with comments on Antarctic species. Arch. Fish. Mar. Res. 48(1):11-20.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaíso 24(2):1-132.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Scriptaphyosemion brueningi

Scriptaphyosemion brueningi és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Sierra Leone i Libèria.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Roloff, E. 1971. Roloffia brueningi spec. nov. Aquar. Terrar. Z. v. 24 (núm. 9): 285-287.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* «Scriptaphyosemion brueningi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)