OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edifici Industrial del carrer Colom, 15 (Figueres)

L'Edifici Industrial del carrer Colom és una construcció del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici situat a prop de la carretera de Figueres a Roses. És un edifici entre mitgeres que només té planta baixa, al centre de la qual, hi ha un portal gros, emmarcat per motllura de pedra, amb un arc escarser. A la part superior de l'edifici trobem una balustrada bipartida per un cos central d'obra amb un cos més elevat circular, amb la data de construcció: 1913. També destaca l'ornamentació floral adossada. El cobriment està fet amb terrassa i a l'interior hi ha una sola nau.

## Referències

* ↑ «Edifici Industrial del carrer Colom». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Arthur Somervell

Arthur Somervell (Windermere, Regne Unit, 5 de juny de 1867 - 2 de maig de 1937) fou un compositor anglès.
Fou deixeble de Kiel i Bargiel a Berlín, i, a més, estudià en el Royal College of Music de Londres. Des de 1901 fou inspector de música d'Anglaterra, País de Gal·les i Escòcia en el Departament d'Instrucció pública.
És autor de nombroses composicions, entre les quals cal mencionar; Helen of Kirkonnell, balada per a orquestra; The Forsaken Merman; A Song of Praise (1891); The Power of Sound (1895); Elegy, per a soprano, cor i orquestra (1896); Ode to the Sea, per a soprano cors i orquestra (1897); Ode on the Intimations of Immortality (1907); In Arcady, suite per a petita orquestra; Simphonic Variation (1912); Simfonia en re menor (1913); Les set paraules i altres obres religioses; diverses peces per a piano, i melodies vocals. A més, se li deu, la col·lecció Songs of the Four Nations.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 327 (ISBN 84 239-4557-X)
# Gustav Engel

Gustav Engel (Königsberg, 1823 - Berlín, 1895) fou un crític musical i mestres de cant alemany.
Estudià filologia a Berlín des de 1843, però havent escoltat les conferències de Max envers la música, es dedicà per complet a ella. Fins al 1861 va ser el crític musical de la Spenersche Zeitung, i després de la Vossische Zeitung, encarregant- se el 1863, de la càtedra de l'Acadèmia de Cant de Kullak, en la que entre d'altres alumnes tingué la Therese Malten i, de la que en fou succeït el 1895 pel cantant i professor Félix Schmidt.
Les seves obres són en part pedagògiques, en part filosòfiques, i entre elles cal destacar:
* Sänger Brevier (Leipzig, 1860);
* Uebersetzungen und Vortragsbezeichungen zu dem klassischen Sopran-album (Berlín, 1867);
* Das mathematische Harmonium (Berlín, 1881);
* Aesthetik der Tonkuns (Berlín, 1884);
* Die Bedeutung der Zahlenverhältnisse (Dresde, 1892).
A més publicà: Die dialektische Methode und die mathematische Naturanschauung (Berlín, 1865) i Die Idee des Raumez und der Raum (Berlín, 1888).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 1346 (ISBN 84-239-4519-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 32, pàg. 568, (ISBN 84-239-4532-4)
# Amblychaeturichthys sciistius

Amblychaeturichthys sciistius és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Corea i el Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & J. O. Snyder. 1901. A review of the gobioid fishes of Japan, with descriptions of twenty-one new species. Proceedings of the United States National Museum v. 24 (núm. 1244): 33-132.
* 1 2 3 «Amblychaeturichthys sciistius» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Huh, S.H. i Y.R. An, 2000. Species composition and seasonal variation of fish assemblage in the coastal water off Gadeok-do, Korea. J. Korean Fish. Soc. 33(4):288-301.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eddie "Lockjaw" Davis

Eddie "Lockjaw" Davis (Nova York, 2 de març de 1922 - Culver City, Califòrnia, 11 de novembre de 1986) fou un saxofonista i compositor de Jazz estatunidenc.
Membre d'una família humil, passà la infància en els suburbis novaiorquesos aprenent a tocar el saxo-tenor sota la influència del seu germà Terry. el 1940 es guanyava la vida tocant en locals d'aquells suburbis, on un dia el va escoltar Benny Carter, el qual l'incorporà a la seva petita orquestra de jazz. Llavors Eddie va poder perfeccionar el seu domini del saxo i aviat començà a destacar en els mitjans musicals, fins al punt d'ésser cridat per intèrprets com Louis Armstrong i Count Basie, en l'orquestra del qual s'integrà fins al 1953. A partir d'aquesta data s'independitzà com a intèrpret de jazz, actuà en importants locals de tot el país, i en aquesta època fou considerat el millor especialista del saxo-tenor.
Des de 1956 s'associà a Shirley Scott, una organista i cantant de jazz, amb la qual formà un cèlebre duo. Tornà a col·laborar amb Basie, amb el que viatjà a Europa el 1959, per després associar-se amb Johnny Griffin, un altre saxo tenor de gran fama, aconseguint ambdós èxits insuperables. Entre 1963 i 1965, Davis abandonà la interpretació per convertir-se en empresari musical, però el fracàs el retronà a la música, col·laborant des de llavors novament amb Basie i després amb Ella Fitzgerald, fins a finals de la dècada de 1970, quan començà a espaiar la seva activitat fins a retirar-se totalment.

## Anàlisi tècnica

Des del punt de vista artístic, es considera a Davis un dels grans saxofonistes especialitzats en la interpretació de blues, com ho demostren les seves gravacions, entre les quals cal destacar: Paradise Squat, Whirly bird, After supper i I can't get started, entre moltes altres. una greu malaltia l'obligà a retirar-se, provocant-li la mort el 1986.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1 (ISBN 84-239-4557-X)
# Edgardo del Valle Paz

Edgardo del Valle Paz (Alexandria, 18 d'octubre de 1861 - Florència, 5 d'abril de 1920) fou un pianista i compositor de pares italians nascut a Egipte.
Estudià en el Conservatori de Nàpols i el 1890 fou nomenat professor de piano del Reial Institut de Florència, càrrec que desenvolupà durant molts anys. El 1896 fundà la revista La Nuova Musica, que dirigí fins al 1914. És autor de nombroses composicions per a piano, simfonies, suites i l'òpera Oriana estrenada a Florència el 1907.
També va publicar Scuola pratica del piano-forte i 100 Solfeggi progressivi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1081 (ISBN 84-239-4566-9)
# Edifici a l'avinguda Salvador Dalí, 116 (Figueres)

L'edifici situat a l'Avinguda Salvador Dalí, 116 és una construcció del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un edifici situat a davant de la carretera N-II de planta baixa i un pis, amb coberta terrassada. Aquest edifici té un encoixinat de pedra Les obertures de la planta baixa, són en realitat dues plantes interiorment, però exteriorment veiem unes obertures en arc de mig punt amb una motllura al seu voltant. Aquesta motllura es repeteix a les obertures de la planta superior, algues de les quals tenen balcons de ferro forjat, i també a les cantonades, a on la motllura imita una cantonada de carreus. Destaca d'aquest edifici la marquesina situada al centre de la façana, feta de fusta. Tots els balcons estan suportats per mènsules.

## Referències

* ↑ «Avinguda Salvador Dalí, 116». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Edmond Saglio

Edmond Saglio (París, 9 de juny, 1828 - idem. 7 de desembre, 1911), va ser un arqueòleg francès.
Després d'haver prestat els seus serveis a diversos museus de províncies, el 1871 va ser nomenat conservador del departament d'escultura moderna i d'objectes d'art de l'Edat Mitjana i del Renaixement, del Museu del Louvre, i el 1893 va succeir Alfred Darcel com a conservador del Museu de Cluny (Musée national du Moyen Âge). Des de 1887 pertanyia a l'Acadèmia de les inscripcions i llengües antigues. La seva principal obra és el Dictionnaire des antiquités grecques et romaines, d'aprés les texts et les monuments, en deu volums, que va començar amb la col·laboració d'Charles Victor Daremberg, però havent mort el cap, va continuar ell sol la publicació.
Altres obres seves són: Polyphème (París, 1887); Les "Bracae" et les "hosae" (París, 1888), i Sur un dernier d'Hostilius Saserna et sur le culte primitif de Diane en Italie (París, 1891). Fou un dels fundadors de la Gazette des beaux-arts.
Dos dels seus fills van ser pintors: Edouard (1868-1940) i André (1869-1929), conegut com a Jacques Drésa, conservador al Grand Palais, professor de l'Escola de Belles Arts (París) de París, autor d'òperes per a la òpera de París.

## Referències

* ↑ Les Nouvelles de l'intermédiaire (en francès), 1892, p. 2-PA139.
* ↑ Daremberg, C.V.; Saglio, E.; Pottier, E. [et al.].. Dictionnaire des antiquités grecques et romaines d'après les textes et les monuments ...: ouvrage rédigé par une société d'ecrivains spéciaux, d'archéologues et de professeurs sous la direction de. Ch. Daremberg et Edm. Saglio (en francès). Hachette, 1892 (Dictionnaire des antiquités grecques et romaines d'après les textes et les monuments ...: ouvrage rédigé par une société d'ecrivains spéciaux, d'archéologues et de professeurs sous la direction de. Ch. Daremberg et Edm. Saglio).
* ↑ Saglio, E. Polyphême (en kurd). A. Lévy, 1887.
* ↑ Saglio, E. Les "Bracae" et les "hosae", communication faite à l'Académie des inscriptions et belles-lettres, dans sa séance du 2 mars 1888. [Signé] (en francès). E. Bouillon.
* ↑ Saglio, Edmond «Sur un denier d'Hostilius Saserna et sur le culte primitif de Diane en Italie» (en francès). Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, vol. 34, 3, 10-09-2010, pàg. 263–271. DOI: 10.3406/crai.1890.69803.
* ↑ Omont, Henri «Éloge funèbre de M. Edmond Saglio, membre de l'Académie» (en francès). Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, vol. 55, 10, 09-12-2009, pàg. 823–826.
* ↑ Kessler, H.; Berger, U.; Drost, J. [et al.].. Journal: Regards sur l’art et les artistes contemporains, 1889–1937 (en francès). Éditions de la Maison des sciences de l’homme, 2017, p. 311 (Passages). ISBN 978-2-7351-2291-2.
* ↑ Wright, V.; Anceau, É.; Hazareesingh, S. Les préfets de Gambetta (en francès). Presses de l'université Paris-Sorbonne, 2007, p. 6-PA7 (Collection Roland Mousnier). ISBN 978-2-84050-504-4.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1237/38. (ISBN 84-239-4552-9)
# Edmund von Strauß

Edmund von Strauß (Olomouc, 12 d'agost de 1869 - Berlín, 13 de setembre de 1919) fou un compositor i director d'orquestra austríac.
Va fer els estudis a Viena i fou successivament director d'orquestra dels teatres de Praga, Lübeck i Bremen i, per acabar, de l'Òpera de Berlín.
Va compondre lieder i altres obres vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 11284 ISBN 84 239-4557-X)
# Eduard Junyent i Subirà

Eduard Junyent i Subirà (Vic, Osona, 18 de setembre de 1901 - ibid., 20 de novembre de 1978) va ser un sacerdot, historiador i arqueòleg català.
Fou ordenat sacerdot el 15 d'agost del 1926 i es va traslladar a estudiar al Pontificio Istituto di Archeologia Cristiana de Roma, en el qual va romandre fins a 1930. De retorn a Vic, va ser nomenat conservador adjunt al Museu Episcopal, director de la biblioteca episcopal, així com arxiver major de la ciutat. Va tornar a Roma en esclatar la guerra civil. Va obtenir la càtedra d'arquitectura cristiana a l'Istituto di Archeologia Cristiana, càrrec que va ocupar fins al 1941.
El 1944, i ja de nou a Vic, va ser nomenat director dels arxius capitulars, així com canonge arxiver de la catedral. Junyent va ser l'encarregat de traslladar la seu del Museu Episcopal fins a l'antiga escola de Sant Josep. A més, es va encarregar d'ordenar tots els arxius de la diòcesi. A partir del 1963 va formar part de l'Acadèmia de Bones Lletres. El 1978 va ser nomenat doctor honoris causa de la Facultat de Teologia de Catalunya.
Entre les seves nombroses obres destaquen una primera sèrie de llibres dedicats a l'arqueologia cristiana, així com una extensa bibliografia relativa a la ciutat de Vic.
Cal destacar també la publicació pòstuma del Diplomatari de la Catedral de Vic (1980-1996), amb l'edició de 650 documents dels segles IX i X. Posteriorment, Ramon Ordeig i Mata publicà els documents del segle xi.

## Obres

Art
* La basílica del monestir de Santa Maria de Ripoll, (1932)
* L'arquitectura religiosa en la Catalunya carolíngia, (1963)
Obres presentades als Jocs Florals de Barcelona
* Visions muntanyenques, (1922)
* El jorn de la llibertat, (1922)
* Jan, el pastor, (1923)
* Elegia de muntanya, (1924)
* La cançó del brollador, (1924)
* Eurítmia de la natura, (1924)
* L'encís morent de la tarda, (1924)
* Antifonari marià, (1924)
* La font freca, (1926)
* El clam de la natura, (1926)
* La darrera paraula, (1926)

## Referències

* ↑ Gros i Pujol, Miquel dels Sants «El Dr. Eduard Junyent i Subirà». Revista catalana de teología, Vol. 4, núm. 1, 1979, pàg. 1-4. ISSN: 0210-5551.
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, sèrie III-Pliques

## Bibliografia

* Ordeig i Mata, Ramon «Cinc cartes del Dr. Eduard Junyent sobre la Revolució de 1936 a Vic». Ausa, 22, Núm. 158, 2006. PDF
* Ordeig i Mata, Ramon «Eduard Junyent: infància i joventut». Ausa, 19, Núm. 147, 2001. PDF
* Pladevall i Font, Antoni «El Dr. Eduard Junyent, arxiver de la ciutat i de la diòcesi». Ausa, 8, Núm. 91-92, 1979. PDF
* Salarich i Torrents, Miquel S.; Ylla-Català i Genís, Miquel S. «Biografia d'Eduard Junyent Subirà». Vigatans Il·lustres. Vic: Patronat d'Estudis Ausonencs, 1983. [Consulta: 9 abril 2012].
* Recull de bibliografia sobre Eduard Junyent al web "www.oocities.org"

## Enllaços externs

* «Eduard Junyent i Subirà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eduard Strauss

Eduard Strauss (Viena, 15 de març de 1835 - 28 de desembre de 1916) fou un director d'orquestra i compositor austríac. Era fill de Johann Strauss I i germà de Johann Strauss II i Josef Strauss.
Estudià a Viena i el seu pare volia dedicar-lo a la carrera diplomàtica, però seguint la tradició familiar, preferí la música, a la que s'hi consagrà per complet. El 1861 ja dirigí alguns concerts i el 1863 succeí al seu germà Johann en la direcció de la cèlebre orquestra Strauss, restant com a únic director a la mort del seu germà Josef el 1870 i va romandre al front d'aquesta fins al 1902, en què va decidir de dissoldre-la.
Eduard va compondre prop de 400 obres, ballables en la seva majoria, i publicà una obra titulada Erinnerungen el 1905.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1284 (ISBN 84 239-4557-X)
# Eduardo Sanjuán Albi

Eduardo Sanjuán Albi, també conegut com a Eduard Sanjuán i Albí, (Sueca, 1880 - Londres, segle xx) va ser un periodista i advocat valencià arrelat a Catalunya.
Com a redactor del diari El Diluvio va dirigir, entre els anys 1923 i 1925, l'exitosa campanya d'indult de la família Roldán, empresonats per l'afer conegut com la Tragèdia de Benagalbón. Els esdeveniments es remunten al 1914, en un poble andalús, quan el pare, mare i fill d'una família van ser empresonats pel degollament d'un caporal de la Guàrdia Civil, després dels aldarulls que va ocasionar l'interventor monàrquic quan es va negar a signar els resultats electorals que donaven la victòria a candidats republicans. Onze anys després, el mitjà de premsa va aconseguir forçar a les autoritats perquè absolguessin la família davant la manca de proves. Posteriorment, al 1925, va escriure el llibre La Tragedia de Benagalbón, amb l'editorial Cosmos, basat en aquests fets.
Llicenciat en Dret el 1930 per la Universitat de Barcelona. L'any 1931 es va presentar a les eleccions a Corts Constituents de la Segona República Espanyola per Extrema Izquierda Federal. L'any 1932 es va presentar a la candidatura Aliança d'Extremes Esquerres, nascuda de la fusió entre Extrema Izquierda Federal i el Partido Social Revolucionario a les eleccions al Parlament de Catalunya per la circumscripció de Barcelona. L'any 1936, quan va esclatar la Guerra Civil Espanyola, presidia els tribunals populars número 3 i 4 de Catalunya, i dos anys més tard, ho feia només del número 4. Bastit d'unes fortes conviccions republicanes, es va negar a exiliar-se plenament convençut que una victòria del bàndol colpista era impensable. El seu nivell d'autoconfiança va ser tant alt que fins i tot, en ple 1939, quan la desfeta republicana era un fet categòric, es va negar a fugir per tal d'evitar possibles represàlies. Davant d'aquesta situació, els seus amics el van forçar a entrar a un cotxe i se'l van endur a França perquè estigués sa i estalvi. Pocs anys després va morir a Londres envoltat d'un sentiment de tristesa per no haver pogut tornar a veure la seva esposa ni a cap dels seus fills. Va ser l'avi del periodista Eduard Sanjuán.

## Referències

* ↑ Molas, Isidre «El partit "Extrema Izquierda Federal"». ICPS - Working Papers [Barcelona], 174, 1999, pàg. 1-28.
* 1 2 Molas, Isidre «Les eleccions parcials a corts constituents d'octubre del 1931 a la ciutat de Barcelona». Recerques, núm. 1, 1970, pàg. 201-226.
* 1 2 3 4 5 «La tragedia de Benagalbón: también fueron hombres» (en castellà). MálagaHoy.es, 14-04-2011. [Consulta: 23 juliol 2021].
* ↑ «La Tragedia de Benagalbón» (en anglès). Worldcat.org. [Consulta: 23 juliol 2021].
* ↑ «La candidatura del señor Sanjuán» (en castellà). La Vanguardia, 03-10-1931, pàg. 4 [Consulta: 23 juliol 2021].
* ↑ «Extremas izquierdas» (en castellà). La Vanguardia, 11-11-1932, pàg. 8 [Consulta: 23 juliol 2021].
# Eduardo de Mariátegui y Martín

Eduardo de Mariátegui y Martín (Madrid, 10 d'octubre de 1835-9 de gener de 1880) va ser un militar i escriptor espanyol.
Amb orígens familiars al País Basc. Va estudiar a l'Acadèmia d'Enginyers de Guadalajara i com a tinent d'enginyers va ser destinat al Regiment de l'Arma. A la Guerra d'Àfrica (1859-60) va obtenir la Creu de Sant Ferran de primera classes pels seus mèrits a les batalles de Samsa i Wad-Ras i va ascendir al grau de capità de l'exèrcit. El 1866, amb el comandament del seu batalló, va fer-se amb les peces d'artilleria que havien pres els insurrectes de la plaça de Santo Domingo de Madrid, pel que va ser promogut a comandant.
Va prendre part activa a la Tercera Guerra Carlina, on figura de forma destacada en el setge de Bilbao de 1873 amb els liberals, que es va evitar la seva captura per part dels carlins gràcies a la fortificació. assolint-hi el grau de coronel. El 1874, durant la campanya del Nord, va participar en l'aixecament del setge de Pamplona i d'Irún.
Va ser conegut per la seva faceta d'escriptor i editor aficionat, si bé destaquen les seves obres de temàtica militar. Va acreditar el seu grau científic amb l'obtenció de la càtedra de Física-Matemàtica a la Universitat Central el 1871. A més d'haver publicat nombrosos articles al Memorial de Ingenieros, va ser autor de diverses obres com:
* Crónica de la Provincia de Toledo (1866)
* Carpintería de lo blanco y tratado de Alarifes (1867)
* Reseña histórico-militar de las Guerras de Alemania e Italia de 1866 (1867)
* Un juego de ajedrez: leyenda árabe-granadina (1872)
* Glosario de algunos antiguos vocablos de arquitectura y de sus artes auxiliares (1879)
* El Capitán Cristóbal de Rojas, ingeniero militar del siglo XVI (1879)
* Zumalacárregui. Estudio militar (1917)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Ramírez Verdún, Pedro «Grandes Autores del Arte Militar: Eduardo de Mariategui y Martín». Revista Ejército, núm. 858, octubre 2012, pàg. 119.
* 1 2 3 4 «Mariategui, Eduardo de» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. Fundació Euskomedia. [Consulta: 19 desembre 2017].
* ↑ Rubio Jiménez, Jesús. La fama póstuma de Gustavo Adolfo y Valeriano Bécquer (en castellà). Saragossa: Universitat de Saragossa, 2009, p. 65.
* ↑ «Un juego de ajedrez: leyenda árabe granadina». Biblioteca Nacional d'Espanya. [Consulta: 25 abril 2020].
# Edvard Hagerup Bull

Edvard Hagerup Bull (Bergen (Noruega), 23 de gener, 1855 - Bærum (Noruega), 25 de març, 1938), fou un jurista i home d'Estat, noruec.
Es donà a conèixer pels seus coneixements en matèria de Dret, especialment el mercantil, com també per la publicació de gran nombre d'articles sobre qüestions polítiques i econòmiques a la premsa conservadora. Des de 1879 professor particular i des de 1885 professor de jurisprudència a la Universitat de Cristiania. El 1893, en encarregar-se Emil Stang de formar Ministeri, li va confiar la cartera de Justícia i en dimitir el cap (octubre de 1895), es va encarregar de la presidència que va exercir fins al febrer de 1898.
Després, nomenat de nou professor universitari, des del 1900 va ser el cabdill dels conservadors amics de la unió i el 22 d'octubre del 1903, en dimitir el Gabinet Blehr, juntament amb Sigurd Ibsen es va encarregar de nou formar un Ministeri de coalició liberal-conservador, la presidència del qual va conservar fins a 1905. Des d'aquesta data fins a 1908 va ser ministre plenipotenciari de Noruega a Copenhaguen i el 1907 va representar el seu país a la Conferències de la Haia de 1907.
Entre els seus molts escrits, apreciats alguns fins a l'estranger, cal esmentar:
* Om kjöb og salg (Cristiania, 1883; 2ª. edc. 1884);
* Om tradition som betingelse for overdragelse af eindomsret till lösöre (1884);
* Om grundbögennes offentlige trovärdighed (1887);
* Den norske panteret (1889; 2ª. edc. 1898), etc...
A més, se li deu, la col·lecció Juridiske Afhandlinger de Bernhard Getz.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 515. (ISBN 84-239-4527-8)