OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacques Blumenthal

Jacques Blumenthal (Hamburg, 4 d'octubre de 1829 – 17 de maig de 1908) fou un pianista i compositor alemany del Romanticisme.
Estudià composició a Viena i París, fou deixeble d'Herz i el 1849 passà a Londres, on es naturalitzà com a súbdit anglès. Va ésser pianista de la reina Victoria, dedicant-se també a l'ensenyament, i va escriure brillants composicions per a piano, i, inspirades cançons com Message i My Queen, les quals es feren populars ràpidament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, (ISBN 84 239-4507-3)
# Carla Accardi

Carla Accardi, també coneguda com Carolina Accardi (Trapani, 9 d'octubre de 1924 – Roma, 23 de febrer de 2014) va ser una pintora abstracta italiana.
Va estudiar belles arts a Palerm i Florència abans de mudar-se a Roma al 1946, on amb el seu marit Antonio Sanfilippo i els seus amics Pietro Consagra, Mino Guerrini, Ugo Attardi, Achille Perilli, Giulio Turcato i Piero Dorazio va fundar el grup artístic “Forma 1”. La seva obra va tenir gran repercussió a França gràcies al crític Michel Tapié.

## Referències

* ↑ «Addio a Carla Accardi, protagonista dell'astrattismo italiano» (en italià). la Repubblica, 23-02-2014. [Consulta: 30 novembre 2021].
# Jakab Gyula Major

Jakab Gyula Major (Kosice, Eslovàquia, 13 de desembre de 1859 - 30 de gener de 1925) fou un pianista i compositor hongarès del Romanticisme.
Estudià en l'Escola Nacional de música de Budapest amb Liszt, Volkmann, i Erkel. Fou professor de diversos centres, i el 1896 fundà un Institut de música.
A més, de diverses composicions instrumentals i orquestrals, va escriure les òperes Lisbeth (Budapest, 1901), Erysika (Budapest, 1901), i Szechi Maria (Klausenburg, 1906).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 32, pàg. 388-89 (ISBN 84-239-4532-4)
# James Burney

James Burney (13 de juny de 1750 - 17 de novembre de 1821) fou un mariner de guerra.
Era fill del músic i musicògraf Charles Burney (1726-1814). Acompanyà al capità James Cook en els seus dos últims viatges, substituint-lo més tard en el comandament de la Discovery, prengué part en la campanya de la India, i morí amb el grau de contraalmirall.

## Se li deuen

* Chronological History of the discoveries in the South Sea or the Pacific Ocean (1804),
* History of the Nordeastern navigations of the Russians (1819)
* Memoir of the voyage of Entrecasteaux (1820)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1502 (ISBN 84-239-4509-X)
# James Nares

James Nares (Standwell, Middlesex, 19 d'abril de 1715 - Londres, 10 de febrer de 1783) fou un compositor i organista anglès.
Estudià amb Gates i amb Pepusch, fou segon organista de la capella de Sant Jordi de Windsor, i el 1734 se'l designà com a successor de l'organista Salisbury en la catedral de York. El 1758 passà coma organista a la Capella Reial i després succeí al seu antic professor Gates en el càrrec de director de l'escolania d'aquella capital, on tingué entre altres alumnes a Edmund Ayrton, retirant-se de les seves funcions el 1780. Tenia el títol de doctor en música per la Universitat de Cambridge. Les composicions de Nares poc nombroses, són principalment de caràcter religiós, de les que se'n han publicat:
* Twenty Anthems in score, (Londres, 1778).
* Six easy Anthems, (Londres, 1788), obra postuma.

## Obra didàctica

* Treatise on Singing,
* Concise and easy Treatise on Singing, impresa a Londres sense data.
* Harpsichord lessons,
* Il principio or introduction to playing on the Harpsichord or Organ, imprès també a Londres,
I les obres didactic-instrumentals:
* Eight sets of lessons for the harpsichord, (Londres, 1748).
* Five lessons for the harpsichord, (Londres, 1759.
També va compondre una oda dramàtica, titulada The royal pastoral.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37 pàg. 1101 (ISBN 84-239-4537-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 1346 (ISBN 84-239-4506-5)
# James Sanderson

James Sanderson (Workington, 1769 - 1841) fou un compositor anglès.
Fou un fecund compositor d'òperes, pantomimes i cançons; moltes d'aquestes últimes es feren molt populars a Anglaterra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 976 (ISBN 84-239-4579-0)
# Can Jenar Ferrer

Can Jenar Ferrer és un edifici situat als carrers de Sant Joan i Caputxins de Vilanova i la Geltrú (Garraf), catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser construït l'any 1865, d'acord amb la inscripció que apareix a la clau de l'arc del portal d'accés. El 1871, Àngels Ferret i Martí, vídua de l'indià de Vilanova Gregori Ferrer i Soler (1791-1853), va sol·licitar permís per a la construcció al primer pis d'una galeria d'arcades sota la direcció del mestre d'obres Josep Fabrés i Fontanals.
L'hereu fou Francesc Ferrer Ferret (1847-1920), succeït pel seu fill Jenar Ferrer Ferret (1880-1954), que el 1942 va demanar permís per a fer reformes a l'interior del segon pis.

## Descripció

De planta rectangular, consta de planta baixa i tres pisos, i a l'extrem de la façana que dona al carrer de Sant Joan hi ha un cos lateral d'una sola planta. Té coberta a dues vessants a la cantonada i plana a la resta. Les façanes presenten modificacions efectuades al llarg del temps. De les obertures de la planta baixa es conserva el portal d'accés, amb porta d'arc escarser i un interessant vestíbul. Les obertures dels pisos superiors són totes allindanades, emmarcades en pedra i de dimensions decreixents en alçària. Al primer pis hi ha un balcó amb barana de ferro forjat que ocupa la cantonada. Està coronat per una cornisa i una barana.
A l'interior del primer pis es conserven pintures decoratives originals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Jenaro Ferrer i Vidal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Gregori Ferrer i soler». geneanet. Pol Rosselló Ruiz.
* ↑ «Francesc Ferrer Ferret». geneanet. Pol Rosselló Ruiz.
* ↑ «Jenaro Ferrer Ferret». geneanet. Pol Rosselló Ruiz.

## Bibliografia

* Soler, Raimon. Emigrar per negociar L’emigració a América des de la Comarca del Garraf: el cas de Gregori Ferrer i Soler, 1791-1853. El cep i la nansa, 2003. ISBN 978-84-85960-80-4.
# Amblyceps carinatum

Amblyceps carinatum és una espècie de peix de la família dels amblicipítids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,6 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 39-40.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Irrawaddy a Myanmar.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, M., 1999. Amblycipitidae. p. 103-110. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i M. Kottelat, 2000: A review of the genus Amblyceps (Osteichthyes: Amblycipitidae) in Indochina, with descriptions of five new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 4): 335-348.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zheng, C.-Y., 1991. Amblycipitidae. p. 318-319. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Günter Baumann (motociclista)

Günter Baumann (Breitungen/Werra, 6 de desembre de 1932) és un antic pilot d'enduro alemany que va destacar en competició durant la dècada del 1960, tant a escala internacional com a l'antiga RDA. Al llarg de la seva carrera va guanyar dues edicions del Trofeu i una del Vas d'argent als Sis Dies Internacionals (ISDT) amb la selecció de la RDA i quatre campionats de la RDA de 350 cc.
Treballador en una fàbrica d'automoció amb formació de capatàs, Baumann es va incorporar al Nationale Volksarmee (Exèrcit Popular Nacional) el 1955. El 1957 va començar la seva carrera dins el motociclisme i va guanyar el Campionat de la RDA de 350 cc els anys 1961 i 1963. El 1961 va debutar als ISDT. Juntament amb Peter Uhlig, Hans Weber, Horst Lohr, Bernd Uhlmann i Werner Salevsky. El 1963 en va guanyar l'edició disputada a Špindleruv Mlýn, Txecoslovàquia, cosa que va representar el primer triomf de la RDA als Sis Dies Internacionals. El 1964, Baumann va repetir aquest èxit a Erfurt.
Els anys 1965, 1966 i 1967, Baumann va formar part de l'equip A de la RDA per al Vas d'argent als ISDT; l'equip va aconseguir la victòria el 1965 i el segon lloc final les dues edicions següents.

## Palmarès

* 2 Trofeus als ISDT (1963-1964)
* 1 Vas d'argent als ISDT (1965)
* 4 Campionats de la RDA de 350cc (1961, 1963-1964, 1966)

## Referències

* ↑ Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). vol. 1. Chemnitz: HB-Werbung und Verlag, 2004, p. 39 i s. ISBN 3-931770-49-4.
* 1 2 Ottinger, Steffen. Internationale Sechstagefahrt 2012. Die Geschichte seit 1913 (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2012, p. 45 i s. ISBN 978-3-00-039566-6.
* ↑ (en alemany) Zeitschrift Illustrierter Motorsport. ADMV, núm. 17, 1964, pàg. 396.
# Escatosos

Els escatosos (Squamata) és l'ordre en termes evolutius més recent i més nombrós de rèptils. Les espècies d'aquest ordre es caracteritzen per la muda de la seva pell. La part superior de la mandíbula està unida rígidament al crani. Dins l'ordre dels escatosos s'inclou els següents subordres:
* Sauria (Llangardaixos, sargantanes, dragons…)
* Amphisbaenia (llangardaixos àpodes)
* Ophidia (Serps)

## Vegeu també

* Cordylus giganteus

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 66. Desembre del 1988, Barcelona, ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Phylogeny and systematics of Squamata (Reptilia) based on morphology; Bulletin of the American Museum of Natural History, no. 310 Conrad, Jack L. 2008 (anglès)
# Bathycongrus nasicus

Bathycongrus nasicus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 230 i 1.040 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic: el golf d'Aden, el mar d'Aràbia i la badia de Bengala.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Ogilby J. D., 1898. New genera and species of fishes. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 23 (pt 3). 280-299.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Alcock, A. W., 1894. Natural history notes from H. M. Indian marine survey steamer, `Investigator,' Commander C. F. Oldham, R. N., commanding. Series II., Núm. 9. An account of the deep sea collection made during the season of 1892-1893. Journal and Proceedings of the Asiatic Society of Bengal v. 62 (pt 2, núm. 4): 169-184, Pls. 8-9.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Ben-Tuvia, A., 1993. A review of the Indo-west Pacific congrid fishes of genera Rhynchoconger and Bathycongrus with the description of three new species. Isr.l J. Zool. 39:349-370.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Fundulopanchax batesii

Fundulopanchax batesii és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Camerun, el Gabon, República del Congo i, possiblement també, a la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Fundulopanchax batesii» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1911. Descriptions of new African cyprinodont fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 8 (núm. 44): 260-268.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Funicular de Sant Joan

El Funicular de Sant Joan és un dels funiculars de Montserrat juntament amb el funicular de la Santa Cova. Els altres dos mitjans de transport que hi ha a Montserrat que també salven un desnivell, però que no són estrictament funiculars, són l'Aeri de Montserrat –que enllaça la Muntanya de Montserrat amb l'estació de Montserrat-Aeri de la línia Barcelona-Martorell-Manresa dels FGC– i el Cremallera de Montserrat, que comunica la mateixa Muntanya amb l'estació de Monistrol de Montserrat de la mateixa línia dels FGC.

## Història

Aquest funicular, a càrrec de la companyia i concessionària Ferrocarrils de Muntanya de Grans Pendents, al mig del Torrent dels Avellaners, fou construït per accedir a l'ermita de Sant Joan, ubicada a la part alta del massís, i des d'on s'ofereix una espectacular vista panoràmica de la muntanya de Montserrat. Era la primera fase d'un projecte, tot i que mai no es va dur a terme, de crear una connexió fins al cim de Sant Jeroni, considerat a l'època de la construcció com «un dels més atrevits d'Europa».
El primer funicular va ser construït per la Compañía Anónima de Funiculares y Ascensores (CAFA) i inaugurat el 1918; i comunicava la part exterior del Monestir de Montserrat amb la placeta Pla de les Taràntules, a prop de l'ermita de Sant Joan (1000 m). Per la seva situació a la part alta del massís, es va aprofitar per construir-hi un mirador i un restaurant. L'èxit va propiciar que el 1926 se'n fes un de nou de més capacitat. Tenia el mateix traçat que l'anterior, si bé amb cabines de més grans i ample de via de 1000 mm. El 1982, la Generalitat de Catalunya va adquirir la majoria de les accions de la concessionària i va començar-ne la modernització. L'any 1997 es va reformar totalment i s'hi van incorporar uns vehicles moderns amb sostre panoràmic. El 2017 es va modernitzar la sala de màquines.
Funiculars de Montserrat :

## Vegeu també

* Funiculars i telefèrics de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya

## Referències

* 1 2 «Funicular de Sant Joan». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Molas i Rifà, Jordi. Guia oficial de Montserrat. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998, p. 61 (Aspectes de Montserrat núm. 11). ISBN 84-7826-946-0.
* ↑ Fatjó i Gené, Josep. Història de l'escalada a Montserrat. 1. ed. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2005, p. 27. ISBN 84-8415-722-9.
* ↑ Ribera, Bonaventura; Aragonès, Jacint. Album meravella: llibre de prodigis d'art i natura. volum 2. Editorial Ibérica, 1928, p. 14.
* ↑ «Funiculars de Montserrat - Funicular de Sant Joan». [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ Laudo, Susana. «Funicular de Sant Joan». Patronat de la Muntanya de Montserrat, s.d. [Consulta: 24 juny 2020].
* ↑ «Funicular de Sant Joan». Patronat de la Muntanya de Montserrat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ «Obres al funicular de Sant Joan a Montserrat». El Punt Avui (ed. Catalunya Central), 03-11-2017, pàg. 21 [Consulta: 24 juny 2020].
# Liuïta

La liuïta és un mineral de la classe dels òxids.

## Característiques

La liuïta és un òxid de fórmula química FeTiO₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018, sent publicada en el mes de desembre de 2024. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. És un mineral dimorf de la ilmenita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció de meteorits marcians E. Stolper de la divisió de ciències geològiques i planetàries de l'Institut Tecnològic de Califòrnia, a Pasadena (Califòrnia).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al meteorit marcià Shergotty, un meteorit caigut sobre el districte de Gaya (Bihar, Índia) el 25 d'agost de 1865. Aquest meteorit és l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Liuite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 març 2022].
* ↑ Ma, Chi; Tschauner, Oliver; Beckett, John R.; Prakapenka, Vitali B. «New high-pressure Fe-Ti oxide minerals in the Shergotty Martian meteorite: Feiite, Fe2+2(Fe2+Ti4+)O, liuite, FeTiO, and tschaunerite, (Fe2+)(Fe2+Ti4+)O». Meteoritics & Planetary Science, n/a, n/a. DOI: https://doi.org/10.1111/maps.14302 [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ Ma, C. ; Tschauner, O. ; Beckett, J. R. ; Prakapenka, V. «Discovery of Feiite (Fe2+2(Fe2+Ti4+)O5) and Liuite (GdFeO3-Type FeTiO3), Two New Shock-Induced, High-Pressure Minerals in the Martian Meteorite Shergotty». 52nd Lunar and Planetary Science Conference, held virtually, 15-19 March, 2021. LPI Contribution No. 2548, id.1681, 3-2021 [Consulta: 8 juliol 2023].
* ↑ «Shergotty Martian meteorite, Gaya District, Bihar, India» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 març 2022].
# Gadomus longifilis

Gadomus longifilis o granader d'aletes llargues és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja petits crustacis.

## Depredadors

Als Estats Units és depredat per Merluccius capensis.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 630-2165 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al golf de Guinea, Mauritània, les Illes Canàries, Portugal, el Marroc, les Illes Açores, la costa est de Florida, l'Estret de Florida, el Golf de Mèxic, el Carib i les Guaianes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan C. T. 1903. On the systematic position and classification of the gadoid or anacanthine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 11 (núm. 65). 459-466.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Gadomus longifilis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Geistdoerfer, P., 1986.
* ↑ FishBase (anglès)
# Gagata dolichonema

Gagata dolichonema és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes. És un peix d'aigua dolça i de clima tropical. Es troba a Àsia: conca del riu Salween. Els mascles poden assolir 13 cm de longitud total. Tenen entre 38 i 39 vèrtebres.

## Referències

* ↑ «Gagata gasawyuh». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Wang, S. (ed.), 1998. China red data book of endangered animals. Pisces. National Environmental Protection Agency. Endangered Species Scientific Commision. Science Press, Beijing, Xina. 247p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Roberts, T. R. i C. J., Jr. Ferraris, 1998: Review of South Asian sisorid catfish genera Gagata and Nangra, with descriptions of a new genus and five new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 50 (núm. 14): 315-345.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hora, S. L. i N. C. Law, 1941: Siluroid fishes of India, Burma and Ceylon. IX. Fishes of the genera Gagata Bleeker and Nangra Day. X. Fishes of the genus Batasio Blyth. Records of the Indian Museum (Calcutta) v. 43 (pt 1): 9-42, 2 pls.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R. i C. J., Jr. Ferraris, 1998: Review of South Asian sisorid catfish genera Gagata and Nangra, with descriptions of a new genus and five new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 50 (núm. 14): 315-345.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Galeocharax

Galeocharax és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Galeocharax gulo (Cope, 1870)
* Galeocharax humeralis (Valenciennes, 1842)
* Galeocharax knerii (Steindachner, 1879)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Cope, E. D. 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proceedings of the American Philosophical Society v. 11: 559-570.
* ↑ Valenciennes, A. 1834-1842. Poissons (plates). a A. d'Orbigny. Voyage dans l'Amérique méridionale. Voyage dans l'Amérique méridionale.. Pls. 1-16.
* ↑ Steindachner, F. 1879. Zur Fisch-fauna des Magdalenen-Stromes. Denkschriften der Mathematisch-Naturwissenschaftlichen Classe der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften in Wien v. 39: 19-78, Pls. 1-15.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Menezes, N. A. 2007: Charax goeldii Fowler, 1913 a valid species of Galeocharax Fowler (Characiformes: Characidae). Neotropical Ichthyology v. 5 (núm. 1).
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)