OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hypostomus obtusirostris

Hypostomus obtusirostris és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Steindachner, F. 1907. Ueber einige Fischarten aus dem Flusse Cubataõ im Staate Santa Catharina bei Theresopolis (Brasilien). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 116 (1. Abth.): 475-492, 2 pls.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Concha Bañuls

Concepció Bañuls Grafiada (València, 21 de setembre de 1901 - Madrid, 28 de febrer de 1992), més coneguda com a Concha Bañuls i Conchita Bañuls, va ser una soprano valenciana.
Va debutar a disset anys al Teatre Victòria, del Paral·lel barceloní. El 1920 s'establí a l'Havana, contractada per a actuar de manera permanent al Teatre Payret, i des d'allí, durant els deu anys següents, va fer gires per diversos països d'Amèrica. A l'Havana es va casar amb el periodista Baby Álvarez, i tingué una filla i dos fills. Actuà al Teatre Martí interpretant el paper central de La bayadera, de Kálmán, en la seua estrena a Cuba, al costat del baríton Augusto Ordóñez. En la mateixa temporada estrenà també Los gavilanes i La leyenda del beso, però el seu èxit definitiu de crítica i públic va ser amb la sarsuela La granjera de Arles, d'Ernesto Rosillo. Ernesto Lecuona li dedicà el seu lied Funeral, i la seleccionà per al paper principal en l'estrena de María la O, el 1930.
El 1931 va estrenar a Barcelona la sarsuela d'Eliseo Grenet La virgen morena, i des de llavors, incorporada a la companyia de Marcos Redondo, actuà assíduament a les temporades de sarsuela de Madrid, Barcelona, València, Bilbao, etc. Interpretà operetes com ara La viuda alegre i El conde de Luxemburgo, i estrenà La casa de las tres muchachas de Sorozábal al Teatre de la Zarzuela de Madrid, amb Pedro Terol, Plácido Domingo i Pepita Embil, amb els quals formà companyia fins que la van haver de dissoldre per la crisi del gènere a les primeries dels anys seixanta. Durant aquesta dècada i la següent intervingué en algunes sèries de TV: «Primera fila» (1963), «Novela» (1964-1975) i «Estudio 1» (1969-1977).

## Referències

* ↑ Valero Garcia, Àngel «La tiple Bañuls, una vida itinerant». Carletins, núm. 1, 12-2013, p. 66-77. Arxivat de l'original el 7 de febrer 2019 [Consulta: 5 febrer 2019]. Arxivat 7 de febrer 2019 a Wayback Machine.
* ↑ Río Prado, Enrique. La Venus de bronce: una historia de la zarzuela cubana (en castellà). 2a ed.. La Habana: Ediciones Alarcos, 2010. ISBN 9789597154822.
* ↑ Collazo, Bobby. La última noche que pasé contigo: 40 años de farándula cubana (en castellà). Puerto Rico: Ed. Cubanacán, 1987, pàgs. 55-79.
* ↑ AADD. Diccionario de la Zarzuela. España e Hispanoamérica (en castellà). Madrid: Instituto Complutense de Ciencas Musicales, pàg. 213. ISBN 8489457301.

## Enllaços externs

* «Conchita Bañuls» en EcuRed
# Eduardo García-Mansilla

Eduardo García-Mansilla (Legació de l'Argentina a Washington DC, Estats Units, 7 de gener de 1871 - París, França, 7 de maig de 1930) fou un diplomàtic i compositor argentí.
Començà els estudis musicals a Buenos Aires, i després fou deixeble de Massenet a París i de Rimski-Kórsakov a Sant Petersburg.
Pel teatre va escriure el conte líric anomenat Iván, la lletra del qual en francès també va escriure ell, diverses obres simfòniques estrenades a Buenos Aires, sota la seva direcció, entre les quals destaca:
* el Chant Hivernel,
* 34 melodies per a cant en lletra francesa,
* 3 cants religiosos,
* 2 Romances amb lletra italiana.
* 1 himne al 25 de maig, per a cor mixt i orquestra.
I diverses peces per a piano, sent, entre totes les seves obres, les millors les melodies per a cant i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 810 (ISBN 84-239-4525-1)
# Johann Immanuel Müller

Johann Immanuel Müller (Erbsleben, 1774 - 1839) fou un compositor i organista alemany.
Fou mestre de l'escola de nenes de la seva població nadiua i deixà simfonies, obertures, quintets, quartets i trios per a instruments de corda, concerts per a diversos instruments, sonates per a piano i algunes obres religioses.
A més se li deuen:
* Dr, Martin Luther's Verdienste um die Musik nebst einem Verzeichnisse der vom demselben Componisten geistlichen, (Erfurt, 1807.
* Kleine Singschule oder Gesanglehre mit Uebungutücken, Erfurt, 1823)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 262 (ISBN 84-239-4537-5)
# Escut, bandera i estendard de Castellnou (Alt Palància)

L'escut, la bandera i l'estendard de Castellnou són els símbols representatius de Castellnou, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Palància.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Castellnou té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, un castell d'argent, maçonat i aclarit de sable, terrassat d'or amb un camí. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Castellnou té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De gules amb dos franges bandades al batent d'argent, carregada al centre amb un castell d'argent, maçonat i aclarit de sable. | » |

## Estendard

L'estendard oficial de Castellnou té la següent descripció:
| « | Estendard de proporcions 2:1. De gules amb dues franges bandades al batent d'argent o gris perla, carregat al centre amb un castell d'argent o gris perla, maçonat i aclarit de sable. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 15 de març de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.733, de 18 d'abril de 2000.
El castell és el senyal parlant tradicional dels escuts de la vila i fa al·lusió a l'antic castell islàmic, avui en ruïnes, situat dalt del puig de Sant Cristòfol.
La bandera fou aprovada per Resolució de 24 de maig de 2007, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 5.529, de 7 de juny de 2007. L'estendard fou aprovat el 2011.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de dos segells en tinta de Castellnou de 1876, de l'Ajuntament i de l'Alcaldia, on ja hi apareixen les armories de la població.
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 102 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 24 de maig de 2007, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Castellnovo (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5.529, 07-06-2007, pàg. 24.282 [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Castellnovo» (en castellà). vexilologiacvalenciana.wordpress.com, 04-08-2013. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Resolució de 15 de març de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Castellnovo (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.733, 18-04-2000, pàg. 6.852-6.853 [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ R.D «Altura, Geldo, Castellnovo y Caudiel tienen ya estandartes» (en castellà). El Periódico Mediterráneo, 14-06-2011 [Consulta: 24 juny 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Castellnovo (Castellón)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 9 desembre 2020].
# Escut d'Agullent

L'escut d'Agullent és un símbol representatiu oficial d'Agullent, municipi del País Valencià, a la comarca de la Vall d'Albaida. Té el següent blasonament:
| « | Un losange d'or amb quatre pals de gules, ressaltats amb una agulla d'argent com a element parlant, i per timbre una corona reial de vuit florons, visibles cinc. | » |

## Història

Es tracta d'un escut d'ús immemorial, rehabilitat per Resolució de 10 d'abril de 1991, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 1.542, de 15 de maig de 1991 i en el BOE núm. 145 de 18 de juny de 1991.
Els quatre pals són les armes de l'antic Regne de València, i fan referència a la seva condició de vila reial. L'agulla és un element parlant al·lusiu al nom de la vila.
En l'Arxiu Històric Nacional es conserva un segell en tinta de 1877 on hi apareix el senyal reial però amb corona ducal sobremuntat de l'agulla, ambdós elements dins d'una cartel·la.
En la dècada del 1980 l'Ajuntament es proposà rehabilitar l'escut. La Reial Acadèmia de la Història (RAH) emetí un informe favorable el 22 de juny de 1984 però on, en realitat, proposava un escut diferent on canviava la forma, el timbre i fins i tot l'ordre i la distribució dels elements de l'escut. Tenia el següent blasonament:
| « | D'atzur una agulla de plata «alamaçada»; en cap d'or, els quatre pals de gules. Al timbre corona reial tancada. | » |
Finalment, en 1991, la Generalitat aprovà l'escut actual, on recuperava la forma tradicional en cairó.

## Imatges

* Segell de 1877.
* Escut a la façana de l'Ajuntament, 1925.
* Proposta de la RAH, 1984.
* Escut oficial, 1991.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Vall d'Albaida.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 29 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 10 d'abril de 1991, del conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova la rehabilitació de l'escut heràldic municipal de l'Ajuntament d'Agullent (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.542, 15-05-1991, pàg. 3.935 [Consulta: 9 novembre 2017].
* ↑ «Resolución de 10 de abril de 1991, de la Consejería de Administración Pública, por la cual se aprueba la rehabilitación del Escudo heràldic municipal del Ayuntamiento de Agullent (Valencia)» (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 145, 18-06-1991, pàg. 20.078 [Consulta: 9 novembre 2017].
* ↑ Gimeno Royo, Ramón. «Agullent» (en castellà). Vexilologia C. Valenciana, 01-11-2016. [Consulta: 9 novembre 2017].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sello de la Alcaldía Constitucional de Agullent, Valencia, 1877 (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 18 setembre 2017].
* ↑ Válgoma, Dalmiro «Informes oficiales, Agullent (Valencia, escudo)» (en castellà). Boletín de la Real Academia de la Historia, tomo 182-II, 1985, pàg. 361 [Consulta: 22 juny 1984].
* ↑ Huguet i Pascual, Jesús. «Heráldica y vexilologia en las comunidades autónomas. Especial referencia al caso valenciano» (en castellà). jesushuguetpascual.com, 15-02-2013. [Consulta: 9 novembre 2017].
# Escut d'Albal

L'escut d'Albal és un símbol representatiu oficial d'Albal, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Horta Sud. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat i mig partit. Al primer quarter, en camp d'or, quatre pals de gules. Al segon quarter, en camp de gules, torre quadrangular d'argent, maçonada de sable. Al tercer quarter, en camp d'atzur, una ermita d'or, maçonada de sable. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Reial Decret 1608/1977, de 2 de juny, publicat en el BOE núm. 160, de 6 de juliol de 1977. Fou modificat després per Resolució de 10 de juny de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.786, de 30 de juny de 2004.
Els quatre pals recorden la pertinença del poble al Regne de València; Jaume I el va donar el 1238 a Gil d'Atrosillo, i més tard fou venut al capítol de la catedral de València. A sota, els edificis més representatius del poble: la torre àrab i l'ermita de Santa Anna.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Horta Sud.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 10 de juny de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la modificació de l'escut de l'Ajuntament d'Albal» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.786, 30-06-2004, pàg. 17.590 [Consulta: 12 octubre 2015].
* ↑ «Real Decreto 1608/1977, de 2 de junio, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Albal, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 160, 06-07-1977, pàg. 15.174 [Consulta: 12 octubre 2015].
# Escut d'Alcoletge

L'escut oficial d'Alcoletge té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un castell de sable obert acostat de dos oms de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 12 de març de 1991 i publicat en el DOGC el 25 de març del mateix any amb el número 1423.
El castell fa al·lusió al nom àrab original de la localitat, que significa "el castellet"; actualment el castell ha desaparegut. Els dos oms a banda i banda són un senyal tradicional de l'escut de la població. Or i sable són els colors dels Anglesola, senyors del poble.

## Referències

* ↑ «Anunci relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal d'Alcoletge.» (pdf). DOGC núm. 1423. Generalitat de Catalunya, 25-03-1991. [Consulta: 28 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Aldaia

L'escut d'Aldaia és un símbol representatiu oficial d'Aldaia, municipi de l'Horta Sud, al País Valencià. Té el següent blasonament:
| « | Truncat. Primer, d'or els quatre pals de gules; segon, d'atzur el segell de Sant Bernat d'argent. Al timbre, corona reial tancada. | » |

## Història

L'escut d'Aldaia fou aprovat per Reial Decret 1626/1977, de 10 de juny, publicat en el BOE núm. 161 de 7 de juliol de 1977, d'acord amb el Dictamen de la Reial Acadèmia de la Història (RAH).
L'escut està armat amb els quatre pals dels reis d'Aragó per ser paratge donat pel monarca Jaume I quan la conquesta. El segell de Sant Bernat de Claravall evoca el senyoriu que l'Orde del Cister exercí, per la seua pertinença al monestir de Sant Vicent de la Roqueta de València fins a l'extinció dels senyorius en el segle xix. La RAH rebutjà la corona reial oberta pròpia del Regne de València, que proposava l'Ajuntament, i preferí la corona tancada, amb diademes, de Castella per a no confondre-la amb altres nobiliàries i aconseguir unanimitat en els escuts civils.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Horta Sud.

## Referències

* ↑ «Real Decreto 1626/1977, de 10 de junio, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Aldaya, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 161, 07-07-1977, pàg. 15.267 [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Informes oficiales de la Real Academia de la Historia. Aldaya» (en castellà). Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, 175, 1978, pàg. 206-207 [Consulta: 1r octubre 2015].
# Koreocobitis naktongensis

Koreocobitis naktongensis és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,4 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 45-47.

## Hàbitat

Viu en zones de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Naktong (Corea).

## Referències

* ↑ Kim, I.-S., J.-Y. Park & T. T. Nalbant 1997. Two new genera of loaches (Pisces: Cobitidae: Cobitinae) from Korea. Trav. Mus. Natl. Hist. Nat. 'Grigore Antipa' Núm. 39: 191-195.
* ↑ Kim, I.-S., J.-Y. Park & T. T. Nalbant 2000. A new species of Koreocobitis from Korea with a redescription of Koreocobitis rotundicaudata. Korean J. Ichthyol. v. 12 (núm. 2): 89-94.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* BioLib (anglès)
# Marià Vehils i Salvat

Marià Vehils i Salvat (Barcelona, 1799 - 9 d'octubre de 1837) fou un hisendat, advocat i polític català del segle xix.

## Biografia

Fou fill de l'advocat Joaquim Vehils i Lleonart i de Marianna Salvat i Martí, ambdós de Barcelona.
Fou també capità del Segon Batalló de la Milícia Nacional. i fou tinent d'alcalde el 1835-1836 i entre juliol i octubre de 1837, de tal manera que es distingí especialment en la repressió de les bullangues de 1835 i en la persecució als dirigents del Partit Progressista. Posteriorment, fou nomenat cap de la policia de la ciutat, que organitzà per a protegir la propietat i l'ordre i vigilar els revolucionaris. Va resultar greument ferit en ser atacat el 8 d'octubre de 1837, quan sortia de votar del col·legi electoral de les Magdalenes del seu districte durant les eleccions a Corts, un atac realitzat per liberals exaltats de la Milícia Nacional. Va morir l'endemà, 9 d'octubre. Aquest fet serví com a excusa al baró de Meer per a dissoldre-la (aleshores tenia 12.000 efectius) i per a empresonar als caps del liberalisme progressista de Barcelona.
Marià Vehils va estar casat amb Dolors Catà de la Torre (ca. 1800-1873), amb qui va tenir cinc fills: Joaquim, Marià, Pilar, Mariana i Mercè. Un dels seus nets, fill del seu fill Joaquim, prestigiós advocat, va ser el músic barceloní Joaquim Maria Vehils i Fochs.
Membre del Partit Moderat, fou alcalde de Barcelona entre abril i octubre de 1836.

## Referències

* 1 2 3 4 «Defuncions 1837-1829, núm. 2041». AMCB, 10-10-1837.
* ↑ Raüll, Francesc. Historia de la conmoción de Barcelona, en la noche del 25 al 26 de julio de 1835, p. 65.
* ↑ Santirso Rodríguez, 1997, p. 127.
* 1 2 3 Solà i Montserrat, Roser. Joan Vilaregut i Albafull, Industrial i Progressista (Barcelona 1800-1854). Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001, p. 111, 146 i 157.
* ↑ Garcia i Rovira, 1998, p. 67.

## Bibliografia

* Garcia i Rovira, Anna Ma. «Radicalismo liberal, republicanismo y revolución 1835-1837». Ayer, 29, 1998, pàg. 63-90. Arxivat de l'original el 2012-06-21.
* Santirso Rodríguez, Manuel «Los militares en la revolución liberal española: el caso de los capitanes generales de Cataluña (1832-1839)». Trienio, 27, 5-1997, pàg. 83-134. Arxivat de l'original el 2016-10-02.
# Deadpool

Deadpool (àlter ego de Wade Wilson) és un personatge de ficció de còmic, un mercenari i un anti-heroi creat per l'artista i coargumentista Rob Liefeld i el guionista Fabian Nicieza. Deadpool aparegué per primera vegada al comic book The New Mutants núm. 98 (febrer de 1991) com a supervillà, però va evolucionar a un antiheroi mentalment inestable.

## Biografia i trajectòria editorial

El poder primari de Deadpool és una curació accelerada dotat pel programa Arma X que li permet regenerar qualsevol teixit destruït a una velocitat sobrehumana i fent-lo immune a les malalties. El factor de curació de Deadpool és tan fort que ha sobreviscut a la incineració completa i la decapitació. És conscient de ser un personatge de ficció i usa aquest coneixement per derrotar els seus enemics tenint accés a informació que normalment no tindria, com llegir números anteriors de còmics o el seu article a viquipèdia, donant un toc humorístic a la sèrie.
Apareix en diversos comic books que publica Marvel Comics. El 1993, el personatge va rebre protagonitzar la seva pròpia mini sèrie, titulada The Circle Chase, escrita per Fabian Nicieza i dibuixada per Joe Madureira, i el seu èxit el va fer protagonitzar en 1994 una segona mini sèrie, Deadpool escrita per Mark Waid, dibuixada per Ian Churchill i entintada per Jason Temujin Menor i Bud Larosa. El 1997, Deadpool se li va obtenir el seu propi títol regular, inicialment escrit per Joe Kelly.

## Deadpool al cinema

Se'l pot veure en la pel·lícula X-Men Origins: Wolverine, I el 19 de febrer de 2016 es va estrenar a Catalunya la pel·lícula Deadpool dedicada a aquest personatge.

## Referències

* ↑ Ching, Albert. «Interview spark "Deadpool" creator credit controversy; Liefeld, Nicieza respond» (en anglès). Comic Book Resources, 08-02-2016. Arxivat de l'original el 2016-07-24. [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ Cable & Deadpool #44.
* ↑ Deadpool Team-Up #885.
* ↑ Deadpool vol, 3, #36.
* ↑ «Tràiler de 'Deadpool' (Super Bowl 2016)». Ara, 08-02-2016. [Consulta: 8 maig 2016].

## Enllaços externs

* Deadpool a Marvel.com (anglès)