OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ernest-Louis-Victor-Jules L'Épine

Ernest-Louis-Victor-Jules L'Épine (francès: Ernest L'Épine) (París, 12 de setembre de 1826 - París, 4 de febrer de 1893), conegut també com a Ernest Manuel L'Épine o simplement Ernest L'Épine, fou un dramaturg i compositor parisenc.
En la seva joventut restà emprat en l'administració de Correus, i més tard fou secretari i cap de gabinet del duc de Morny en la presidència del cos legislatiu, i posteriorment el 1865 ocupà el càrrec de conseller d'Hisenda.
En les seves primeres produccions usà generalment el pseudònim E. Manuel, que més tard canvià, perquè no se'l confongués amb el poeta Eugeni Manuel, pel de Quatrelles. Va escriure:
* Le dernier idole (drama en un acte, en el que hi col·labora Alphonse Daudet, estrenat amb èxit el 1862.
* L'Oeillet blanc, comèdia també amb col·laboració amb Daudet.
* Histoire de l'intrepide capitaine Castagnette (1862);
* Les joies dédaignées (1862);
* La légende de Croquemitaine (1863);
* La princeses eblouissante (1869);
* Le Chevalier Beau-Temps (1871);
* La vie à grand orchestre (1873);
* Sans queue ni tète (1874);
* La guerre à coups d'epingles (1874);
* A coups de fusil (1875);
* L'arc-en-ciel (1876);
* Une date fatale (1877);
* Les amours extravagantes de la princeses Djalavaunn (1880);
* Cassecou (1881);
* La légende de la Vierge de Munster (1881);
* La diligence de Pioèrmel (1882);
* Un paritien dans les Antilles (1883);
* Colin Tampon (1884);
* Le sapeur et la Maréchale, comèdia (1884);
* Mon petit dernier (1885);
* Lettres à une honnète femme (1885);
* A outrance (1888);
* Double face: raison, folie (1890);
* Un an de règne (1891).
Com a compositor se li deu la opereta Croquignole XXXIV (1860), i les Scènes et chansons i Poésie chantée, col·leccions de melodies, publicades respectivament, el 1868 i 1874.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 10. (ISBN 84-239-4530-8)
# Ernesto Cavallini

Ernesto Cavallini (Milà, 1807 - 1873) fou un compositor i principalment un gran clarinetista italià.
Fou professor en el conservatori de Milà, corregué els principals països d'Europa, sent molt aplaudit pel seu talent i meravellosa execució. El 1852 es traslladà a Sant Petersburg, com a professor de clarinet del conservatori, i tocava a més aquest instrument a la capella reial i al teatre Imperial. En retornar a la seva pàtria el 1867, va obtenir el càrrec de professor de clarinet en el conservatori.
Va compondre per a clarinet gran nombre de retalls els quals es distingeixen per la seva elegància i correcció, entre els que hi figuren variacions, concerts, fantasies i capricis.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12 (ISBN 84 239-4512-X)
# Ernst Eichner

Ernst Eichner (Mannheim 1740 - Potsdam, 1777) fou un compositor alemany.
Fou concertista de baixó, adquirint gran popularitat, i un compositor notable per la seva elegància i la fecunditat de la seva ploma. Entrà al servei del príncep de Deux-Ponts, després passà dos anys a Anglaterra assolint grans èxits, i, per fi, serví al príncep reial de Prússia a Potsdam.
Va compondre sis, simfonies a gran orquestra, nombrosos quartets i trios i 1o concerts per a baixó.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 350 (ISBN 84-239-4519-7)
# Ernst Heuser

Ernst Heuser (Elberfeld, 9 d'abril de 1863 - Colònia, 12 de juny de 1942) fou un músic alemany.
Deixeble de Franz Liszt i de Nicodé a Berlín, distingí com a concertista de piano i compositor. Des de 1887 fou professor del Conservatori de Colònia càrrec en el qual va romandre fins a la seva jubilació.
Adepte a lescola romàntica, va escriure l'òpera Aus grosser Zeit, els poemes Der Blumen Rache, per a soprano, cor de dones i orquestra; Um Mitternacht i Wolken amb Meer, per a cor i orquestra, diverses obres simfòniques i els àlbums de peces per a piano Charakter und Jugendstücke, estudis, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 1345 (ISBN 84 239-4527-8)
# Ernst Mielck

Ernst Mielck (Víborg, 24 d'octubre de 1877 - Locarno, 22 d'octubre de 1899) va ser un compositor finlandès.
Va començar classes de piano a l'edat de deu anys; el 1891 va ser enviat a Sant Petersburg i més tard a Berlín, on va estudiar amb Max Bruch, un dels compositors més importants de l'època. Bruch va dir de Mielck que tenia "un estil senzill, feliç i notable per a la invenció". Mielck va tornar a Finlàndia el 1896. Tres anys més tard va morir de tuberculosi a Suïssa, només dos dies abans del seu 22è aniversari. Ocupa un lloc distingit entre els cultivadors de la música finlandesa.
Entre les seves produccions cal citar:
* Un quartet per a instruments d'arc;
* l'Obertura Macbeth;
* Un quintet per a instruments d'arc;
* Simfonia finlandesa;
* Obertura dramàtica;
* Concertstück per a violí i orquestra;
* Fantasia finlandesa;
* Suite finlandesa, etc., i algunes obres per a piano i cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 76/77. (ISBN 84-239-4535-9)
# Ernst Perabo

Ernst Perabo (Wiesbaden, 14 de novembre de 1845 - Boston, Massachusetts, 29 d'octubre de 1920) fou un violinista i compositor alemany-estatunidenc.
Es traslladà amb els seus pares a Nova York, on va rebre la seva primera educació. La precocitat del seu talent la demostrà ja als nou anys, executant de memòria moltes composicions.
Enviat a Europa altra vegada per a perfeccionar-se en la música, restà a Hamburg (1858), i fou deixeble del Conservatori de Leipzig. De retorn als Estats Units, s'establí a Boston, on gaudí de fama com a pianista i professor, tenint entre els seus alumnes a Amy Beach i William Edwin Haesche. Entre les seves composicions hi figuren: un Scherzo, Estudis, Preludis, Romança i Toccatina, i diverses transcripcions i altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 492 (ISBN 84-239-4543-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 1269 (ISBN 84-239-4575-8)
# Erromyzon sinensis

Erromyzon sinensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 2004. On the Bornean and Chinese Protomyzon (Teleostei: Balitoridae), with descriptions of two new genera and two new species from Borneo, Vietnam and China. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 15 (núm. 4): 301-310.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Chen, Y.-Y., 1980. Systematic studies of the fishes of the family Homalopteridae of China II. Classification of the fishes of the subfamily Gastormyzoninae. Acta Hydrobiologica Sinica v. 7 (núm. 1): 95-120.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Hwang, H.C., I.Y. Chen i P.C. Yueh, 1988. The freshwater fishes of China in colored illustrations. Vol. 2 Shanghai Sciences and Technology Press, Shanghai, la Xina. 201 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# François Foignet

François Foignet (París, 17 de febrer de 1782 — Estrasburg, 22 de juliol de 1845) fou un compositor francès, era el fill primigeni del també compositor Charles Gabriel Foignet.
Es distingí com a actor havent desenvolupat amb molta gràcia els papers d'Arlequin en els teatres que dirigí el seu pare. També fou chanteur i compositor. Després del restrictiu decret de 1807, sortí de París i continuà la seva carrera artística a Lieja, Marsella, Nantes, Niça, etc., i per fi, a Estrasburg, on morí en un hospital en la major misèria.
Entre les seves composicions teatrals hi figuren:
* La noce de Lucette (1799);
* Le gondolier (1800);
* La chat botté (1802);
* Le retour inattendu (1802);
* Raymond de Tolouse (1802), en col·laboració amb el seu pare;
* Riquet à la houppe (1802);
* La naissance d'Arlequin (1803);
* Arlequin au Maroc ou La Pyramide enchantée (1804);
* L'oiseau Bleu, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 237 (ISBN 84-239-4524-3)
# Botia kubotai

Botia kubotai és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Fa 8,5 cm de llargària màxima.
* Té la forma clàssica de gairebé totes les espècies del gènere Botia: és a dir, cos fusiforme, moderadament allargat, hidrodinàmic i amb la zona ventral bastant recta.
* Boca amb quatre parells de barbetes sensorials (les inferiors més petites).
* Espina erèctil curta a sota de l'ull, la qual utilitza com a defensa.
* Absència d'escates i de dimorfisme sexual.
* La seua coloració és molt cridanera: el color de fons és un blanc ocre molt brillant i els dibuixos en negre estan encadenats donant la sensació de verticalitat. Segons el seu estat d'ànim, la coloració es torna més pàl·lida o s'intensifica. Les aletes pectorals i dorsal presenten línies horitzontals i la caudal línies verticals.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical, el qual viu a Àsia: els rius i rierols de fons rocallós, sorrenc o de grava de la conca del riu Ataran (conca inferior del riu Salween a l'àrea fronterera situada a l'est de Myanmar i l'oest de Tailàndia).

## Amenaces

Aquesta espècie va ésser molt popular en el comerç internacional de peixos d'aquari durant els darrers deu anys i, conseqüentment, va patir una forta explotació. Recentment, la seua popularitat ha minvat i només hi és present de tant en tant.

## Vida en captivitat

Li cal com a mínim un aquari de mida mitjana (entre 200 i 300 litres) degut a la grandària que arriba a assolir i al fet que és una espècie gregària que acostuma a viure en grups no més petits de 4 individus. L'aquari ha de tindre un substrat suau, sense vores tallants ni esmolades (és un excel·lent cavador i s'hi faria malbé les barbetes sensorials) i amb roques, troncs o arrels que li puguin proporcionar amagatalls on refugiar-se. Fins al moment, no ha estat possible la seua reproducció en captivitat.

## Observacions

És inofensiu per als humans, forma petites moles en estat salvatge i la seua longevitat és de 15 anys.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Kottelat, M.. 2004. Botia kubotai, a new species of loach (Teleostei: Cobitidae) from the ataran River basin (Myanmar), with comments on botiinae nomenclature and diagnosis of a new genus. Zootaxa, núm. 401: 1-18.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Acuario Adictos (castellà)
* 1 2 3 UICN (anglès)
* ↑ Loaches Online (anglès)
* 1 2 El Alquimista de los Acuarios Arxivat 2012-05-25 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB (txec)
# Escut de Riola

L'escut de Riola és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Riola (Ribera Baixa). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, un escussó d'or amb quatre pals de gules, acostat de dos corbs de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Aprovat per Resolució de 4 de març de 2008, del vicepresident primer i conseller de Presidència, publicada al DOCV núm. 5.732, d'1 d'abril de 2008.
L'escut de Riola presenta tradicionalment els quatre pals i dos corbs en record del seu passat històric, lligat a la vila reial de Corbera, del terme municipal de la qual no es va independitzar fins al 1839.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Baixa
* Escut de Corbera
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 4 de març de 2008, del vicepresident primer i conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Riola» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5.732, 01-04-2008, pàg. 54.767 [Consulta: 28 desembre 2015].
# Gos pigall

Un gos pigall és un gos ensinistrat per guiar persones cegues o amb una deficiència visual greu, o per ajudar-les en les feines de la llar. El gos pigall és un dels tipus de gossos d'assistència que existeixen, possiblement el més antic i més conegut. És l'únic reconegut legalment avui dia, fet que li permet uns drets i privilegis no reconeguts entre la resta de gossos com, per exemple, l'acceptació obligatòria en el transport públic.
Quan condueix els deficients visuals, el gos ha de tenir la capacitat de discernir eventuals perills deguts a obstacles suspesos, cosa que requereix gossos d'intel·ligència bastant elevada i un entrenament avançat. Tot i que els gossos poden ser entrenats per evitar diversos obstacles, no són capaços de distingir colors com el verd i el vermell, de manera que no poden interpretar un semàfor.
A Espanya, la majoria de gossos pigall són entrenats i certificats per l'ONCE. Aquesta organització s'encarrega de l'alt cost d'un ensinistrament tan especial. Pel que fa a les races de gossos, tradicionalment s'ha triat el labrador retriever pel seu caràcter afable i poc esbojarrat si està castrat des de petit. En els últims anys s'han emprès diverses iniciatives per a ensinistrar gossos d'altres races, i fins i tot mestissos i petaners, com una manera de solucionar dos problemes socials a l'hora: triar gossos de les gosseres i protectores d'animals i ensinistrar-los per a assistir persones amb qualsevol tipus de discapacitat, incloses les mentals (siguin permanents o no).

## Referències

* ↑ «Gos pigall». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «LLEI 19/2009, del 26 de novembre, de l'accés a l'entorn de les persones acompanyades de gossos d'assistència.». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 5519, 03-12-2009.
* ↑ «Real Decreto 3250/1983, de 7 de diciembre, por el que se regula el uso de perros-guía para deficientes visuales.». Butlletí Official de l'Estat, 07-12-1983.

## Bibliografia

* Anadón Camara, Eduard; Carbajal Brossa, Annaïs; Gonzàlez Guardia, Pau. Els gossos Pigall, deontologia i medicina legal, s.d, p. 112.

## Enllaços externs

* Brederode Santos, Fernando. «Cães-guia os melhores amigos dos cegos (Gossos pigall – els millors amics dels cecs)» (en portuguès), 30-12-2005. Arxivat de l'original el 2013-12-17. [Consulta: octubre 2016].
* «Associació de Gossos Pigall de Catalunya (AUGPC)».
* «Associació Internacional d'Entitats de Gossos d'Assistència i Teràpia Assistida amb Animals». Arxivat de l'original el 2014-08-19. [Consulta: 14 octubre 2016].
* «International Guide Dog Federation».
* «Assistance Dog International's directory of membership organizations». Arxivat de l'original el 2011-10-27. [Consulta: 17 desembre 2013].
# Gottfried von Preyer

Gottfried von Preyer (Hausbrunn, 1807 - Viena, 1901) fou un compositor i director d'orquestra austríac.
Fou deixeble de Sechter, i a partir de 1835 desenvolupà la plaça de d'organista de l'església evangèlica, i des de 1838 la de professor d'harmonia del Conservatori dels Amics de la Música de Viena, establiment que va dirigir de 1844 a 1848 i en la que tingué deixebles de renom, entre ells els compositors Adolf Pollitzer, Hans Schlaeger i a Karl Mayrberger. També durant quaranta anys (1853-1894) fou mestre de capella de la catedral de Sant Esteve de la mateixa ciutat, i des de 1862 fins al 1876 segon mestre de la capella imperial.
Entre les seves nombroses composicions figuren una simfonia, diverses Misses, un Hymnen der griechisch katholischenkische, l'oratori Noah i altres composicions religioses, així com un quartet per a instruments d'arc, peces per a orgue i piano i un bon nombre de lieders.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 173 (ISBN 84-239-4546-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1359 (ISBN 84-239-4533-2)
* Enciclopèdia EspasaVolum núm. 47, pàg. 357 (ISBN 84-239-4547-2)
# Grigori Kazatxenko

Grigori Alekséievitx Kazatxenko rus: Григорий Алексеевич Казаченко (3 de maig de 1858 - 18 de maig de 1938) fou un compositor rus del Romanticisme.
Estudià en el Conservatori de Sant Petersburg i ja el 1883 fou nomenat mestre de cors de l'Òpera Imperial, donant-se després a conèixer com a director d'orquestra a Sant Petersburg i a París.
Va compondre les òperes El príncep Serebriani (Sant Petersburg (1902) i Pan Satkin (1902); 1 Obertura; 2 Suites orientals, per a orquestra; Airs de ballet, per a orquestra; i Fantasia per a violí i orquestra sobre temes russos i la cantata Rusalka.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3362 (ISBN 84-239-4582-0)
# Grup A-71

El Grup A-71 va ser una companyia de teatre catalana de l'anomenat teatre independent dels anys 70 del segle passat d'una certa importància dins el panorama teatral del moment. Van ser un grup de teatre independent actius a Barcelona des del 1971 fins al 1980.

## Estrenes

* 1973. Descens a la superfície interior, tres, original de Manuel de Pedrolo.
* 1974. La lliçó, original d'Eugène Ionesco. Traducció de Joan Argenté
* 1975. Mixtura indiscretament mòbil, original de Manuel de Pedrolo.
* 1976. Bèsties de mar, original d'Edward Albee.
* 1977. Pitarrades

## Fonts

* ↑ «A-71», Enciclopèdia de les Arts Escèniques, Institut del Teatre.cat, Diputació de Barcelona. [Consultat el 3-02-2021].

## Vegeu també

* Teatre independent
* Teatre Regina
* Joan Maria Gual

## Enllaços externs

* «A-71», Enciclopèdia de les Arts Escèniques, Institut del Teatre.cat, Diputació de Barcelona.
* «A-71 i el Teatre Regina» PDF, de Joan Maria Gual, Assaig de teatre: Revista de l'associació d'investigació i experimentació teatral, núm. 37, 2003; número dedicat a les Jornades de teatre independent, p. 103-110, reproduït al Racó Català.
* «Joan Maria Gual. Elegància i sensibilitat», per Enric Ciurans, Serra d'Or núm. 688, abril 2017, p. 58 / 298 - 62 / 302 (60/300 - 61/301).
# Grup Especial d'Operacions

El Grup Especial d'Operacions (GEO) (en castellà: Grupo Especial de Operaciones, GEO) és una unitat del Cos Nacional de Policia especialitzat en intervencions d'alt risc (detenció de terroristes, rescats d'ostatges, protecció de personalitats, etc.).

## Història

El GEO fou fundat en 1978 pel capità d'infanteria Ernesto García-Quijada Romero, juntament amb el capità d'Enginyers Juan Senso Galán, sent el President del Govern Adolfo Suárez i el Ministre de l'Interior Rodolfo Martín Villa.
La idea de la necessitat d'un grup d'aquest tipus sorgí per l'augment dels actes de violència que ocorregueren durant la dècada dels setanta, com la massacre de Múnic durant els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972. Aquest succés dugué al govern alemany a plantejar-se la creació d'una unitat contra el terrorisme capaç d'enfrontar-se a aquest tipus d'esdeveniments i així sorgí el GSG9, un dels models a seguir, juntament amb el SAS britànic.
Mentrestant a Espanya, la violència d'ETA que, fins al 1968, es limitava a atentats contra instal·lacions i edificis, s'incrementà a mitjans dels setanta. A més d'això també sorgiren nous grups terroristes com els GRAPO. Davant d'aquesta situació, a finals de 1977, el Govern acceptà la posada en marxa de la proposta del capità García-Quijada.
El GEO té la seua base a Guadalajara i compta amb dos nuclis, el de suport i l'operatiu. Únicament els agents del grup operatiu han realitzat les proves d'accés, els del grup de suport s'encarreguen de qüestions de logística.
L'any 2013 es va inaugurar a Linares (Jaén) el Centre de Pràctiques Operatives de la Policia Nacional "La Enira", construït amb un pressupost de 2.700.000 euros, amb la finalitat d'entrenar els GEO, així com de les Unitats d'Intervenció Policial (UIP).

## Vegeu també

* Grup Especial d'Intervenció dels Cos de Mossos d'esquadra.
* Assalt al Banco Central.
* GOES

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del GEO Arxivat 2007-10-08 a Wayback Machine.
* Pàgina no oficial sobre el GEO

## Referències

* ↑ «Cosidó inaugura el Centro de Prácticas de La Enira, que pretende abrirse a policías de todo el mundo». Europa Press, 03-05-2013.
* ↑ «DS. Congreso de los Diputados, Comisiones, núm. 706, de 16/02/2011». Diario de Sesiones del Congreso de los Diputados, núm. 706, 16-02-2011, pàg. 17.
# Gui de Cavalhon

Gui de Cavalhon (fl. principis del s. XIII) fou un trobador i noble occità.
Figura en la història de Provença a partir del 1202 i prengué part activa en la guerra dels albigesos, com a partidari de Ramon VI de Tolosa, qui, en marxar a Espanya (1216), li confià el seu fill. Aquell mateix any assistí al setge de Bellcaire; el 1222 marxà a París com ambaixador de Ramon VII prop de Lluís IX, i el 1224 anà a Roma amb una altra missió dirigida al papa Honori IV, comptant-se (1229) entre els ostatges del tractat de París.
Com a poeta deixà un sirventès (PC 192,4, Seignieiras e cavals armatz, respost per Guilhem des Baux PC 209,2 En Gui, a tort mi menassatz), dues tençons (una fictícia amb el seu mantell i l'altra amb un tal Falco) i diversos intercanvis de coblas amb altres trobadors. Una d'aquestes es considera resposta a una cobla de Garsenda de Forcalquier, que la vida que es conserva de Gui de Cavalhon en fa la seva amant.

## Referències

* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12 (ISBN 84 239-4512-X)

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-192/192%20-%20Gui%20de%20Cavaillon.htm
# Guianacara stergiosi

Guianacara stergiosi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela.

## Referències

* ↑ Kullander, S. O. & H. Nijssen 1989. The cichlids of Surinam. Teleostei: Labroidei. E. J. Brill, Leiden. Cichlids Surinam: i-xxxii + 1-256.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O. (1998). "A phylogeny and classification of the South American Cichlidae (Teleostei: Perciformes)". A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Brasil: EDIPUCRS. pp. pp. 461-498. ISBN 978-8574300351.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Linke H, Staeck L (1994): American cichlids II: Large Cichlids. A handbook for their identification, care and breeding. Tetra Press. Alemanya. ISBN 1-56465-169-X.
* López-Fernández, H., D. C. Taphorn Baechle & S. O. Kullander. 2006. Two new species of Guianacara from the Guiana Shield of eastern Venezuela (Perciformes: Cichlidae). Copeia 2006 (núm. 3): 384-395.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.