OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John Merbeck

John Marbeck o Merbeck, o Merbecke (1510 – 1585 aquestes dates són aproximades) fou un teòleg i músic anglès.
Posseïa coneixements molt extensos en la música i és anterior a Tye i en Tallis, considerats sense fonament com els compositors més antics de l'Església Reformada d'Anglaterra. Quan el 1544 es formaren associacions a Windsor per a propagar el luteranisme, Marbeck fou nomenat cap d'una d'elles, pel que se'l va detenir, junt amb altres tres que foren cremats vius, salvant-se Marbeck mercès a la protecció del bisbe de Winchester.
Vers el 1544 compilà unes concordances de la Bíblia, primer treball de la seva classe en llengua anglesa, que es publica el 1550 amb una dedicatòria a Eduard VI. En el mateix any edità el seu Book of Common Prayer, amb música, amb el fi d'uniformar el cant religiós. Va escriure diverses obres de pietat i controvèrsia, de marcat caràcter calvinista, i gran nombre de composicions musicals que es conserven manuscrites. Morí sent organista de la capella de Sant Jordi de Windsor, probablement vers l'any 1585, sent succeït per J. Mundy.
El seu fill Roger Merbeck (1536-1605 fou primer metge de la reina Elisabet I d'Anglaterra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 774 (ISBN 84-239-4534-0)
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1299 (ISBN 84-239-4532-4)
# Hèlice (satèl·lit)

Hèlice, també conegut com a Júpiter XLV (designació provisional S/2003 J 6), és un satèl·lit de Júpiter. Va ser descobert per un equip d'astrònoms de la Universitat de Hawaii liderat per Scott S. Sheppard el 2003.
Hèlice té uns 4 quilòmetres de diàmetre i orbita Júpiter en una distància mitjana de 20.5407 Mm en 601,402 dies, amb una inclinació de 155° respecte a l'eclíptica (156° respecte a l'equador de Júpiter), en direcció retrògrada i amb una excentricitat orbital de 0,1375.
Va ser anomenat així el març del 2005 en honor d'Hèlice, una de les nimfes que van criar Zeus (Júpiter) en la seva infància a Creta.
Hèlice pertany al grup d'Ananké, format per satèl·lits retrògrads que orbiten Júpiter en una distància d'entre 19,3 i 22,7 Gm amb inclinacions d'uns 150º.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://sites.google.com/carnegiescience.edu/sheppard/moons/jupitermoons.
* 1 2 URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1
* ↑ IAUC 8087: Satellites of Jupiter 4 de març del 2003 (descoberta) (anglès)
* ↑ MPEC 2003-E11: S/2003 J 1, 2003 J 2, 2003 J 3, 2003 J 4, 2003 J 5, 2003 J 6, 2003 J 7 4 de març del 2003 (efemèrides) (anglès)
* ↑ MPEC 2003-E29: S/2003 J 9, 2003 J 10, 2003 J 11, 2003 J 12; S/2003 J 1, 2003 J 6 3 d'abril del 2003 (efemèrides revisades)
* ↑ IAUC 8502: Satellites of Jupiter 30 de març del 2005 (anomenament)
# El Camps (les Preses)

El Camps és un edifici de les Preses (Garrotxa) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya (IPAC).

## Descripció

Es tracta d'un edifici civil orientat al sud amb teulada a dues vessants i format per diferents cossos.
El material de construcció és la roca volcànica i les parets laterals estan apuntades amb contraforts.
A la façana principal hi ha un portal dovellat i a la part dreta presenta un cos afegit constituït per un porxo al segon pis i quadres a la planta baixa. A la part del darrere hi ha un portal d'estil gòtic. A la part posterior de la casa hi ha una pallissa i una era, tots dos ben conservats.

## Història

La primera referència documental es de l'any 1358, quan Ramon de Camps resta constituït senyor del Mas Camps i de la Torre de Ça Masó, i passa a exercir la Batllia de Les Preses. Havent esdevingut batlle, Ramon reserva el mas Camps per al seu segon fill, Jaume, mentre que el gran, en Pere hereta la batllia i la Torre de Ça Masó.
En unir-se Jaume de Camps en matrimoni amb Francesca Calvet el 1374, i amb motiu d'haver entrat al Mas Camps, Francesca es fa dona pròpia i sòlida de l'Abat Arnau i Monestir de Sant Benet de Bages.
Una de les filles d'aquesta unió, Blanca, es casà amb Berenguer de Noguerol, i els capítols matrimonials s'estipulen en el mateix mas Camps el 2 d'octubre de 1412. En aquells, Blanca aporta tot el Mas Camps amb les seves pertinences i altres béns mobles i immobles.
Blanca i Berenguer tingueren tres descendents: Pere, Joana i Marquesa, dels quals els dos primers devien morir essent infants o adolescents. Així doncs, Marquesa esdevé hereva i propietària del Mas Camps. En emmaridar amb Bartomeu Gou d'Olot el 25 d'abril de 1425, Marquesa de Camps aporta quaranta sous de moneda barcelonesa de tern com a dot, provinent dels seus progenitors. Aquest fet també s'esmenta a la descripció del mas a la fitxa de l'IPAC: existeix un document on apareix la Marquesa, filla de Noguerol (Marquesa del Camps), que hereta uns sous l'any 1425.
La construcció de la casa sembla del segle xv.
L'any 1881 es feu una ampliació general de la casa.
L'any 1934 Josep Danés i Torras fotografia els dos edificis del Mas Camps per a l'obra Estudi de la Masia Catalana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Camps». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
* 1 2 3 4 Pagès, Joan «La nissaga dels Camps i l'aloetat de les Preses (1)». La Comarca d'Olot [Olot], núm. 6, 22-02-1979, pàg. 13-14. ISSN: 3010-016X [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Bolós, Jordi. «Casa forta de sa Masó (les Preses)». Catalunya romànica. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Pagès, Joan «La nissaga dels Camps i l'aloetat de les Preses (2)». La Comarca d'Olot [Olot], núm. 7, 02-03-1979, pàg. 11. ISSN: 3010-016X [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Danés, Josep. «Can Camps de dalt i Can Camps de baix». Estudi de la Masia Catalana. Centre Excursionista de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2024].
# El Carallot

El Carallot és un dels illots de l'arxipèlag dels Columbrets, el més meridional i petit de tots ells.

## Topònim

Popularment sempre ha sigut anomenat pels pescadors de Castelló, Orpesa i València com El Carallot. Tot i això, va ser registrat pel capità Rafael Pardo de Figueroa com El Bergantín (per la seua morfologia, semblant a un vaixell bergantí) i pel capità Smith com el de Galiano.

## Geografia

El Carallot és un illot constituït per les restes d'una ximenera volcànica, que es troba perforat per un forat natural formant un arc en el seu extrem oriental a l'altura de la base. Així mateix, manca de vegetació cormofítica terrestre.
Es troba gairebé totalment sota l'aigua, i només en sobreïx una torre o columna de pedra volcànica que és la que li dona nom. La seua altitud és escassa, i pràcticament està sota el mar, a excepció de la seua ximenera volcànica, que s'eleva fins a una reduïda altitud de 32 metres sobre el nivell del mar. Posseeix tres illots de dimensions molt reduïdes: Xurruca, de 3 metres sobre el nivell del mar; i Baleato i Cerquero, ambdós de 6 metres d'altura. A més, existeixen nombrosos esculls (trossos de roca) que formen entre ells canals de profunditat desigual que s'han de superar en embarcacions.
La seua morfologia va patir canvis entre els anys 1977 i 1978, quan un vaixell de guerra de l'Exèrcit dels Estats Units d'Amèrica va bombardejar l'illot, que era utilitzat com a camp d'entrenament militar per aquesta armada i per l'exèrcit espanyol. El bombardeig li va arrencar part de l'illot i el va deixar amb menys altura, i actualment encara queden projectils incrustats a l'illot i submergits a les aigües properes.
Està situada a 1,3 milles marines de la Foradada i a tres milles del far Colibrí, a l'Illa Grossa.

## Protecció

El Carallot disposa de la protecció comuna a totes les Illes Columbretes, que van ser declarades parc natural, reserva marina reserva natural, i zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA).

## Referències

* ↑ Hidrographic Office of Unite States; Publications, nº151, p.177 (1920).
* 1 2 3 Grupo de islotes del Bergantín de las Islas columbretes Visitaislascolumbretes.com (castellà)
* 1 2 3 4 Columbretes. En la cresta del volcán. Arxivat 2013-09-27 a Wayback Machine. Universitat Jaume I (castellà)
* ↑ Islas Columbretes. Entre praderas de posidonias Masmar.net (Última consulta: 12 d'octubre de 2010) (castellà)
* ↑ «Decret 15/1988, de 25 de gener, del Consell de la Generalitat Valenciana, de declaració de Parc Natural de les Illes Columbretes. (DOGV núm. 752, de 29.01.88)». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 11 febrer 2013].
* ↑ Ordre de 19 d'abril de 1990 per la qual s'estableix una reserva marina en l'entorn de les Illes Columbretes
* ↑ «Llei 11/1994, de 27 de desembre, de la Generalitat Valenciana, d'espais naturals protegits. (DOGV núm. 2423, de 09/01/1998)». Arxivat de l'original el 2015-09-11. [Consulta: 11 febrer 2013].
# El Crit de la Muntanya

El Crit de la Muntanya, autodefinit com a «fulla mensual valencianista agrària», fou una publicació periòdica valenciana en català, fundada el 1922, per Vicent Tomàs i Martí. Publicada en 19 números gratuïts entre 1922 i 1923, era un periòdic politicosocial d'orientació estrictament nacionalista i, com indicava la capçalera, adreçat al públic de les comarques agrícoles.
Tenia col·laboradors com Santiago Cebrian, Serafí Loret i Perucho, Adolf Pizcueta, Joan M. Borràs i Francesc Boix. Al principi tirava 300 exemplars, augmentats posteriorment a 500 i, en algun número, a 1000. Se'n cessà la publicació en el número 19 (15 d'agost de 1923) després del fracàs d'assistència del IV Aplec Valencianista de Betxí a causa de certes desavinences amb el grup de Vila-real. A penes mes i mig després, la dictadura de Primo de Rivera, i la prematura mort del director, Vicent Tomàs, en febrer del 1924, significaren la desaparició definitiva del Crit.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Torrent, Joan; Tasis, Rafael. Història de la premsa catalana. Volum 2. Editorial Bruguera, 1966, p. 528.
* ↑ «El Crit de la Muntanya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Castellano, E. «Dates i fets del 15 d'agost». Diari La Veu, 15-08-2019. [Consulta: 26 abril 2021].
* 1 2 Baydal, Vicent. «El jove apòstol del valencianisme que volgué sacsejar el camp valencià». Revista Saó, 01-12-2020. [Consulta: 26 abril 2021].

## Enllaços externs

* Números digitalitzats en la Biblioteca Valenciana Digital.
# Bous de Costitx

Els bous de Costitx, toros de Costitx o caps de bous de Costitx són tres peces de bronze d'època talaiòtica trobades el 1895 al santuari de Son Corró, prop de Costitx, Mallorca, que representen tres caps de bou. S'anomenen, a causa de la seva mida, major, mitjà i menor.
Les datacions més fiables situen els caps entre el segle v aC i el segle ii aC. Els caps estan fets d'una sola peça, mentre que les banyes i les orelles estan soldades o aplicades. Són considerats, pel seu bon estat de conservació, la seva qualitat i la seva mida, les troballes més importants dedicades al culte al toro, una de les pràctiques religioses de la cultura talaiòtica.
Actualment s'exposen al Museu Arqueològic Nacional d'Espanya a Madrid. Hi arribaren al museu després que el propietari del terreny de Son Corró, Juan Vallespir, els vengués el 1895 per 3.500 pessetes. La Societat Arqueològica Lul·liana feu gestions amb la Diputació Provincial per tractar d'evitar-ne el trasllat a Madrid, però fracassaren. Al Museu de Mallorca i al Casal de Cultura de Costitx hi ha unes rèpliques en guix.

## Retorn a Mallorca

Des de Mallorca i des de Costitx, s'havia demanat repetidament el retorn de les tres peces. L'abril del 2008, el senador Pere Sampol presentà una moció davant la Comissió de Cultura del Senat per demanar-ne la devolució. La moció fou aprovada l'octubre d'aquell mateix any amb els vots a favor de tots els grups parlamentaris excepte el PSOE.

## Referències

* ↑ «Toros de Costitx». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 2 febrer 2025].
* 1 2 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 166-169. ISBN 84-8661702-2.
* 1 2 Diario de Mallorca. «Cultura piensa devolver los "bous" de Costitx» (en castellà), 18-10-2007. Arxivat de l'original el 11 d’octubre 2014. [Consulta: 11 octubre 2014].
* ↑ «L'esperat retorn dels bous de Costitx». dBalears, 17-10-2008. Arxivat de l'original el 16 d’octubre 2014. [Consulta: 11 octubre 2014].
* ↑ «Debate y votación de la mocion del Grupo Parlamentario Mixto, por la que se insta al Gobierno a depositar permanentemente en el Museo de Mallorca «Els Bous de Costitx»» (Pdf) (en castellà). Diario de Sesiones del Senado. Comissión de Cultura p. 13-18, 15-10-2008. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 11 octubre 2014].
* ↑ Xavier Ramis Otazua. «Bloc del senador del PSIB Xavier Ramis, on defensa el vot negatiu», 18-10-2008. Arxivat de l'original el 7 d'abril 2014. [Consulta: 11 octubre 2014].
# L'Alberquilla

L'Alberquilla (oficialment La Alberquilla, localment la Barquilla), és un nucli rural de població catalanoparlant del Carxe, dins del parc regional Serra del Carxe. Es tracta d'un conjunt de cases antigues i de nova construcció, a pocs quilòmetres de Jumella, de la que és pedania. L'any 2006 registrava 26 habitants. Al seu terme existeix el Cuco de Zacarías, construcció en pedra seca, probablement de les societats calcolítiques, per a aixoplugar-se de las inclemències del temps.

## Referències

* ↑ «El valenciano 'conquista' El Carche». La Opinión de Murcia.
* ↑ «El Carxe: valencians a Múrcia». Diari la Veu.
* ↑ «Cuco de Zacarías o de La Alberquilla - Región de Murcia Digital» (en castellà). [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ Llei 2/2003, de 28 de març, per la que es declara la Serra del Carxe com a Parc Regional. Arxivat 2007-01-26 a Wayback Machine. Decret núm. 69/2002, de 22 de març, pel que s'aprova el Pla d'Ordenació dels Recursos Naturals de la Serra del Carxe. Arxivat 2007-01-26 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ «Parque Regional de la Sierra del Carche - Región de Murcia Digital» (en castellà). [Consulta: 25 desembre 2017].
# L'Ateneu

L'Ateneu fou un butlletí de l'Ateneu Igualadí de la Classe Obrera que es va publicar, en català, entre 1911 i 1934 i a partir de 1982. És la 3a època d'aquesta revista, que s'havia publicat en castellà, amb el títol El Ateneo, i en dos períodes, entre els anys 1885 i 1911.

## Descripció

Era el portaveu de l'Ateneu Igualadí. Se'n van publicar 74 números, entre gener de 1911 i març de 1934. Va ser mensual fins al núm. 56 (gener de 1916) i després anual. S'imprimia als tallers de la viuda de Marian Abadal, amb un format de 30 x 20 cm. Habitualment, tenia 8 pàgines. Fins al núm. 8, va portar a la portada el mateix gravat modernista que a la 2a època i després la capçalera va ser tipogràfica.

## Continguts

Comentava les activitats de l'Ateneu: teatre, concerts, exposicions, certàmens científics i literaris, reunions, etc. També hi havia articles sobre temes més generals, comentaris de llibres, narracions, poesies, biografies i alguns treballs històrics.
El director, com quan es titulava El Ateneo (1885-1911), continuava sent Joan Serra Constansó i també hi col·laboraven: Joan Llansana Bosch, Artur Servitge, Emili Graells Castells, Maria Trulls i Algué, Emili Marimon, Josep Costa Pomés, Eladi Homs i Joan Xifré, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. 2 vol..
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. 2 vol..
* ↑ Bisbal Sendra, M. Antònia; Miret Solé, M. Teresa. Diccionari biogràfic d'igualadins. Barcelona: Rafael Dalmau, 1986, p. 116-117.

## Localització

Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# L'Empordà (sardana)

L'Empordà és una sardana amb música d'Enric Morera i lletra de Joan Maragall escrita l'any 1908. Morera la va compondre a petició del cor Amics Tintorers de Barcelona com a present per a la Societat Coral Erato de Figueres.
Es tracta d'una sardana per a cor masculí de ritme enèrgic.
És l'himne oficial de la comarca de l'Alt Empordà des del 2012.

## Lletra

Cap a la part del Pirineu,
vora els serrats i arran del mar
s'obre una plana riallera,
n'és l'Empordà !
Digueu, companys, per on hi aneu ?
digueu, companys, per on s'hi va ?
Tot és camí, tot és drecera,
si ens dem la mà !
Salut, salut noble Empordà !,
Salut, salut palau del vent !
portem el cor content, i una cançó !
Pels aires s'alçarà,
pels cors penetrarà,
penyora es-nirà fent de germanor
una cançó !
A dalt de la muntanya hi ha un pastor,
a dintre de la mar hi ha una sirena.
Ell canta al dematí, que el sol hi és bo,
ella canta a les nits de lluna plena.
Ella canta: « Pastor em fas neguit »
Canta el pastor: « Em fas neguit sirena »
« Si sabessis el mar com és bonic ! »
« Si sabessis la llum de la carena ! »
« Si hi baixessis, series mon marit ! »
« Si hi pugessis, ma joia fóra plena ! »
« Si sabessis el mar com és bonic ! »
« Si sabessis la llum de la carena ! »
La sirena es feu un xic ençà,
un xic ençà el pastor de la muntanya,
fins que es trobaren al bell mig del pla,
i de l'amor plantaren la cabanya:
fou l'Empordà !

## Referències

* ↑ Escobedo, Joana «L'Empordà de Joan Maragall i Enric Morera». Haidé. Estudis Maragallians. Butlletí de l'Arxiu Joan Maragall, núm. 1, 2012.
* ↑ «L'Empordà (sardana)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «´L'Empordà´ esdevé himne de la comarca gràcies al PP». emporda.info, 15-05-2012.

## Bibliografia

* Escobedo, Joana. L'Empordà de Joan Maragall i Enric Morera.

## Enllaços externs

* Partitura a l'IMSLP
# L'Expulsió dels mercaders (Londres)

L'Expulsió dels mercaders del Temple, obra d'El Greco, és un llenç actualment a la National Gallery de Londres, realitzada circa 1602.

## Temàtica de l'obra

L'Expulsió dels mercaders del Temple és un episodi narrat als quatre Evangelis canònics, que relata com com Jesús de Natzaret, per tal de purificar el recinte sagrat, va expulsar del Temple de Jerusalem els canvistes i els mercaders que comerciaven amb animals i objectes per als sacrificis rituals. Aquest episodi està relacionat a L

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 106 x 130 cm.; 1600-1605; National Gallery de Londres.
Harold Wethey considera aquest llenç com la millor versió conservada d'aquesta temática, obra d'El Greco, tot i que l'estat de conservació no sigui perfecte.
El model d'aquest llenç probablement és la versó actualment a la Col·lecció Frick de Nova York, força diferent de les anteriors variants. Si bé El Greco no elimina les arquitectures que abans havia representat, en aquesta etapa mostra una progressiva indiferència vers els elements anecdòtics i/o ambientals. Crist, en actitud flagelant, esdevé l'eix central de la composició. El grup de l'esquerra s'ha simplificat. Persisteixen els dos homes amb el tors nu i la noia que els separa, però la dona sedent és substituïda per un noi que recull una caixa.
Sorgeix un nou personatge a la dreta del quadre: una dona amb un cistell a cap. El mestre cretenc enriqueix el missatge al·legòric del passatge evangèlic amb dos relleus, que representen l'Expulsió d'Adam i Eva i el Sacrifici d'Abraham, que es poden interpretar com a prefiguracions, respectivament, de la Purificació i de la Salvació.

## Col·leccions

* J.C.Robinson. (adquirit en la venda de Christie's, el 30 de juny de 1877, núm. 63)
* donat per J.C.Robinson a la National Gallery de Londres l'any 1895.

## Vegeu també

* L'Expulsió dels mercaders (Washington)
* L'Expulsió dels mercaders (Minneapolis)
* L'Expulsió dels mercaders (Madrid)

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 85.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada., p. 85.
* 1 2 Gudiol, José. Obra citada, p. 211.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío; Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 1539 832690
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# L'expedient Ipcress

L'expedient Ipcress (títol original en anglès: The Ipcress File) és una pel·lícula britànica de Sidney J. Furie estrenada el 1965.
Es tracta de la primera d'una sèrie de tres pel·lícules d'espionatge rodades els anys 60 en què Michael Caine encarna l'espia Harry Palmer, personatge creat per Len Deighton: L'expedient Ipcress (1965), El meu funeral a Berlín (1966) i Un cervell de mil milions de dòlars (1967).
Ha estat doblada al català.

## Argument

A Londres, Harry Palmer, un agent del contraespionatge, s'ha de barallar amb la seva pròpia burocràcia mentre investiga el segrest i el rentat de cervell de científics britànics. El personatge amb aspecte d'antiheroi Harry Palmer, a qui Michael Caine conferia un esperit sarcàstic, maneres desimboltes i una certa vulnerabilitat, està en oposició notable amb l'arquetipus heroic i viril llavors encarnat per Sean Connery com l'agent 007. D'altra banda, el protagonista és sovint presentat com a més vulgar, i la música de John Barry, en contrapunt amb les seves pròpies composicions per a la sèrie de James Bond, adopta regularment un to bromista, subratllant més encara la seva especificitat.

## Repartiment

* Michael Caine: Harry Palmer
* Nigel Green: major Dalby
* Guy Doleman: coronel Ross
* Sue Lloyd: Jean Courtney
* Gordon Jackson: Carswell
* Aubrey Richards: doctor Radcliffe
* Frank Gatliff: Bluejay
* Thomas Baptiste: Barney
* Oliver MacGreevy: Housemartin
* Freda Bamford: Alice

## Premis i nominacions
### Premis

* 1966: BAFTA a la millor direcció artística per a un film en color per a Ken Adam
* 1966: BAFTA a la millor fotografia per a Otto Heller
* 1966: BAFTA a la millor pel·lícula britànica per a Sidney J. Furie
* 1966: Premi Edgar Allan Poe a la millor pel·lícula estrangera per a Bill Canaway i James Doran

### Nominacions

* 1965: Festival de Canes per a Sidney J. Furie
* 1966: BAFTA al millor actor per a Michael Caine
* 1966: BAFTA al millor guió per a Bill Canaway i James Doran

## Bibliografia

* Monthly Film Bulletin, núm. 376 (anglès)
* Sight and Sound, estiu 1965, p. 150 (anglès)
* Cahiers du cinéma, núm. 168, juliol 1965; núm. 172, novembre 1965 (francès)
* Positif, núm. 73, febrer 1966 (francès)

## Referències

* ↑ esadir.cat. L'expedient Ipcress. esadir.cat.
* ↑ « The Ipcress file ». The New York Times.

## Enllaços externs

* L'expedient Ipcress al Screenonline del British Film Institute (anglès)