OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ancistrus lithurgicus

Ancistrus lithurgicus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Guaiana.

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Ancistrus lithurgicus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ancàrids

La família dels ancàrids (Anchariidae) és constituïda per peixos actinopterigis d'aigua dolça i de l'ordre dels siluriformes.

## Gèneres i espècies

* Ancharius (Steindachner, 1880)
** Ancharius fuscus (Steindachner, 1880)
** Ancharius griseus (Ng & Sparks, 2005)
* Gogo (Ng & Sparks, 2005)
** Gogo arcuatus (Ng & Sparks, 2005)
** Gogo atratus (Ng, Sparks & Loiselle, 2008)
** Gogo brevibarbis (Boulenger, 1911)
** Gogo ornatus (Ng & Sparks, 2005)

## Referències

* ↑ Steindachner, F., 1880. Ichthyologische Beiträge (IX). I. Über eine Sammlung von Flussfischen von Tohizona auf Madagascar. II. Über zwei neue Agonus-Arten aus Californien. III. Über einige Fischarten aus dem nördlichen Japan, gesammelt von Professor Dybowski. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 82 (1. Abth., núm. 2): 238-266, Pls. 1-6.
* ↑ Steindachner, F. 1880. Beitäge zur Kenntniss der Flussfische Südamerikas (II) und Ichthyologische Beiträge (IX). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 17 (núm. 19): 157-159.
* 1 2 Ng, H. H. & J. S. Sparks. 2005. Revision of the endemic Malagasy catfish family Anchariidae (Teleostei: Siluriformes), with descriptions of a new genus and three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 16 (núm. 4): 303-323.
* 1 2 Ng, H. H. & J. S. Sparks. 2005. Revision of the endemic Malagasy catfish family Anchariidae (Teleostei: Siluriformes), with descriptions of a new genus and three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 16 (núm. 4): 303-323.
* ↑ Ng, H.H., Sparks, J.S. & Loiselle, P.V., 2008. A New Species of Catfish of the Genus Gogo from Northeastern Madagascar (Siluriformes: Anchariidae). Copeia 2008 (2): 395-400.
* ↑ Boulenger, G. A., 1911. Catalogue of the fresh-water fishes of Africa in the British Museum (Natural History). Londres. Cat. Fresh-water Fish. Africa. v. 2: i-xii + 1-529.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
# Andrea Basili

Andrea Basili (Città della Pieve, 16 de desembre de 1705 – Loreto, 28 d'agost de 1777), fou un teòric i compositor. Era el pare del també compositor Francesco.
Pertanyia a l'escola romana, i fou mestre de capella de l'església de la Santa Casa de Loreto, on tingué entre d'altres alumnes a Giuseppe Jannacconi.
Se li deuen moltes peces de música. La col·lecció Santini conté 24 estudis d'aquest mestre titulats Musica universale.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1051 (ISBN 84-239-4507-3)
* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 28, 2.ª part. pàg. 2458, (ISBN 84-239-4582-0)
# Andrea Cima

Andrea Cima, germà de Giovanni Paolo Cima, fou un compositor italià que va viure a principis del segle xvii.
Fou organista i mestre de capella de l'església della Rosa de Milà, i més tard de Santa Maria de Bèrgam, un dels càrrecs preeminents que per aquell temps podia assolir un compositor a Itàlia. Se li deu Concerti a 2, 3 e 4 voci, lib. I (Milà, 1614); lib. II (Venècia, 1627).

## Referències

* Tom núm. 17, pag. 223, de l'Enciclopèdia Espasa.
# Andreas Jakob Romberg

Andreas Jakob Romberg (Wechta, Oldenburg, 11 d'abril de 1767 - Gotha, Turíngia, 10 de novembre de 1821) fou un violinista i compositor alemany.
Quan només tenia setze anys emprengué amb el seu cosí Romberg una sèrie de viatges per Països Baixos i França, aconseguint un gran èxit a París, pel qual fou contractat per als Concerts espirituals el 1784. De 1790 a 1793 formà part de l'orquestra del príncep elector de Bonn i després va emprendre un nou viatge i visità Roma. Més tard residí a Viena i Hamburg i el 1815 succeí a Spohr com a director d'orquestra de la cort de Gotha.
Les seves nombroses composicions, resten avui dia completament oblidades. Figuren entre elles vuit òperes, de les quals es representaren amb èxit les titulades: Don Mendoza, Scipio i Die Ruinen von Paluzzi; diverses obres per a cor i orquestra o per a solo i orquestra, com Das Lied von der Glocke, de Schiller; Die Harmonie der Sphaeren; Die Kindesmoerderin; Die Macht des gesanges; Monolog der Jungfrau von Orleans; Der Graf von Habsburg, i Sehnsucht; nombrosa música religiosa: Missa de Pasqua; un Tedeum; Dixit Dominus, a 4 veus i orquestra; 5 Salms; un Magníficat; un Al·leluia a cappella, de 4 a 16 veus, i un Pater noster, a 3; nombroses cantates per les cerimònies maçòniques; 10 simfonies; 23 concerts, per a violí: 33 quartets, per a instruments d'arc, i altres moltes composicions instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 190 (ISBN 84-239-4552-9)
# Pantelimon (Bucarest)

El barri de Pantelimon és un dels barris del Sector 2 de Bucarest (Romania). Està situat a la part nord-oriental de la capital romanesa. El barri de Pantelimon de Bucarest va rebre el seu nom del Sant Pantelimon. Al barri hi ha ubicat l'Estadi Lia Manoliu (conegut també com l'Estadi Nacional), que és l'estadi més gran de tota Romania, i l'església Pantelimon, que data de l'any 1735.
La principal avinguda del barri, l'Avinguda de Pantelimon és l'espina dorsal del barri i és la via que surt en direcció est cap al mar Negre. El barri de Pantelimon, com el barri de Ferentari, té una mala reputació a la ciutat degut al gran nombre de delictes i al fet que es creu que és un dels centres del crim a la ciutat.
Fora del terme municipal de Bucarest existeix una població adjacent del mateix nom, Pantelimon, però que pertany a la província d'Ilfov i té la seva pròpia administració municipal.

## Galeria d'imatges

* Pantelimon als anys 80
* Avinguda Pantelimon
# Andreu Monsó Nogués

Andreu Monsó Nogués (Carlet, 1903 - 1962) fou un eclesiàstic i escriptor valencià. Ordenat sacerdot el 1928, va ser vicari de Torís del 1931 al 1941, rector en diverses localitats de la diòcesi valentina, com Lludient, Torre-xiva i Albalat dels Tarongers, on va descobrir i investigar algunes estacions arqueològiques, i arxiver de la parròquia de Sant Esteve de València. Formà part de la secció de Toponímia i Paleotoponímia del Centre de Cultura Valenciana com a director corresponent des de la creació d'aquesta el 1943. Va ser també cronista oficial de Carlet, i autor d'obres hagiogràfiques sobre fills d'aquesta població.

## Obres

* Vida de la venerable Luisa Zaragozá, 1927
* Notas arqueológico-prehistóricas del agro saguntino, 1946
* El Mijares y el Mijaerense, Anales del Centro de Cultura Valenciana, XII (1951)
* Sang a la Ribera: sants Bernat, Maria i Gràcia, Editorial Torre, València, 1959

## Referències

* ↑ Climent, Josep Daniel «Nicolau Primitiu i la Secció de Toponímia del Centro de Cultura Valenciana (1942-1951)» (PDF). XXXII Col·loqui de la Societat d'Onomàstica, p. 121. Arxivat de l'original el 10 de desembre 2014 [Consulta: 6 desembre 2014]. Arxivat 10 de desembre 2014 a Wayback Machine.
* ↑ López Quiles, Joan Antoni «Castellanitza, però no tant». Saó, núm. 133, (setembre 1990), p. 53-54.
* ↑ Analecta Sacra Tarraconensia. vol. 67, part 1. Barcelona: Fundació Balmesiana, 1994, p. 47.
# Andriashevicottus megacephalus

Andriashevicottus megacephalus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids i l'única del gènere Andriashevicottus.

## Descripció

* Fa 23,6 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 40.
* Cap gros.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima boreal que viu fins als 100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: illa Simushir (illes Kurils).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 Fedorov, V. V., 1990. Andriashevicottus megacephalus gen. et sp. nov. (Cottidae) from the near-shore waters of the Kurile Islands. Voprosy Ikhtiol. v. 30 (núm. 5): 744-751.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Fedorov, V.V., 1990. Andriashevicottus megacephalus gen. et sp. n. (Cottidae) from the coastal waters of the Kuril Islands. J. Ichthyol. 30(6):122-131.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# André Campra

André Campra (Ais de Provença, 4 de desembre de 1660 – Versalles, 29 de juny de 1744) fou un compositor francès, famós en el període comprès entre Lully i Rameau. Conegut per ser l'introductor del gust italià en la música francesa.
Feu els primers estudis musicals sota la direcció de Guillaume Poitevin, beneficiat de l'església metropolitana del Salvador; molt jove encara, fou mestre de capella de la catedral de Toló (1679), més tard de la d'Arle (1681) i finalment de la de Tolosa de Llenguadoc (1683), el 1694 es traslladà a París per desenvolupar idèntiques funcions a l'església dels jesuïtes i poc després a la catedral de Nôtre-Dame.
Com que aquest càrrec li impedia dedicar-se a la composició i direcció d'òperes renuncià a ell, després d'haver-ne estrenat dues amb gran èxit, emprant el nom del seu germà Josep. El 1722 va obtenir el nomenament de mestre director de la capella reial i a partir de llavors va escriure sobretot obres religioses.
Entre les seves òperes més notables citarem:
* L'Europe galante (1697)
* Le carnaval de Venice (1699)
* Hesione (1700)
* Aréthuse (1701)
* Tancrède (1701)
* Les Muses (1703)
* Iphigénie en Tauride (1704)
* Telémaque (1704)
* Alcine (1705)
* Hippodamie (1708)
* Les fêtes venitiennes (1710), en aquesta òpera debutà en el ballet la jove ballarina Marie Sallé.
* Idomenée (1712)
* Les amours de Mars et Venus (1713)
* Camille (1717)
* Les âges (1718)
* Achille et Déidamie (1736).
En elles destaca principalment com a compositor inspirat en les escenes idíl·liques, ratllant a gran altura en les circumstàncies passionals, que brillen especialment en Idomenée. Amb L'Europe galante presentà un nou gènere de composicions que participava de l'òpera i el ball, i que es va anomenar òpera-ballet. Les seves composicions, fàcils i elegants, són un model de l'art delicat i lleuger del segle xviii.
A més de les òperes citades se li deuen gran nombre de composicions destinades en la seva major part a les festes que celebrava la cort a Versalles, de les quals malgrat que se n'han perdut moltes, es publicaren tres llibres de cantates (1708-28), cinc llibres de motets (1695-1720) i quatre misses (1700).
Entre les obres més notables en aquest gènere que se li deuen hi figuren: Venus (1698); Le Destin du nouveau siècle (1700); Les fêtes de Corinthe (1717); Le Génie de la Bourgogne (1732) i Les noces de Venus (1740). També destaca el seu Rèquiem. Algunes de les òperes de Campra figuren en la col·lecció dels Chefs d'oeuvre de l'Opéra français, de Michaelis.

## Referències

* ↑ Follet del disc dirigit per Gardiner. Erato Disques.
* ↑ «Biografia a oratoriodeparis.asso.fr». Arxivat de l'original el 2015-03-18. [Consulta: 26 abril 2015].
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 1265. (ISBN 84-7291-226-4)
* Tom núm. 10 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Andrés Arango y Núñez del Castillo

Andrés Arango y Núñez del Castillo (L'Havana, 1783 - Madrid, 14 de desembre, 1865), fou un militar espanyol nascut a l'Havana, Capitania General de Cuba. Fill del Tinent Coronel Anastasio Arango i Meyreles, un dels oficials espanyols que va participar en la defensa de l'Havana durant l'assalt anglès ocorregut l'estiu del 1762.
Pertanyia al cos d'artilleria, i va estar a la batalla de Bailèn i Menjíbar; va caure presoner a Cartama, però aconseguí escapar de la presó. El govern li va confiar la direcció d'una fàbrica d'armes blanques, pels quals serveis fou ascendint a coronel.
En restablir-se el règim absolutista va haver d'emigrar a França (1823). Al seu retorn el 1830, es va dedicar a l'explotació agrícola de les seves grans finques, aplicant els avenços que havia estudiat a l'estranger. Va ser comissari regi d'agricultura el 1857 i senador del regne el 1859.
Va publicar, traduït al castellà, el Catecismo de agricultura, escrit en alemany pel doctor Hamm i el Atlas geográfico, cronológico és histórico, de Lesage conde de las Casas, addicionant-lo i corregint-lo en la part referent a Espanya.
Era germà de Jose (1765-1815) i Rafael Arango y Núñez del Castillo (1788-1850).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1210. (ISBN 84-239-4505-7)
# Andrògeu

D'acord amb la mitologia grega, Andrògeu (en grec antic: Ἀνδρόγεως) va ser un príncep cretenc, fill de Minos i de Pasífae.
Andrògeu destacava en tots els jocs atlètics, i va anar a Atenes a participar en els Jocs Panatenaics, organitzats per Egeu, que llavors era el rei, on va guanyar tots els seus rivals. Egeu, envejós, el va enviar a lluitar contra el toro de Marató, que devastava el país, on va morir lluitant amb la fera. Altres versions diuen que, un cop guanyades les competicions a Atenes, va anar a Tebes a participar en els jocs d'aquella ciutat. Pel camí, els rivals a qui havia guanyat li van parar una emboscada i el van assassinar.
Qualsevol que fos l'explicació, quan la notícia arribà a Minos, el rei estava celebrant un sacrifici a l'illa de Paros. No va interrompre la cerimònia, i va mostrar el seu dolor traient-se del cap la corona que portava, i va manar que les flautistes rituals aturessin la música. Aquest és l'origen, segons s'explica, del ritu especial que, a Paros, exclou del sacrifici ofert a les Gràcies, a les que Minos estava sacrificant, les corones de flors i la música de flauta.
Un cop acabat el sacrifici, Minos va declarar la guerra a Atenes, organitzà una flota i va apoderar-se de Mègara, ciutat situada al golf Sarònic, que era la clau per accedir a la capital de l'Àtica. Va conquerir la ciutat gràcies a la traïció d'Escil·la, filla del rei Nisos. Després va posar rumb a Atenes, però la guerra es va perllongar, i Minos va demanar a Zeus que el vengés dels atenesos. La fam i la pesta van caure damunt la ciutat. Els atenesos van sacrificar diverses verges, sacrificis que no van tenir el resultat esperat. Van consultar l'oracle, que els va respondre que per posar fi a la plaga, havien de donar allò que els demanés el rei Minos. El rei va exigir que cada any els atenesos paguessin un tribut de set nois i set donzelles, desarmats, perquè servissin d'aliment al fill monstruós de Pasífae, el Minotaure. Més endavant, Teseu va alliberar la ciutat d'aquest tribut.
Hi ha una tradició que diu que Andrògeu va ser ressuscitat per Asclepi, potser per confusió amb Glauc, un germà seu, de qui també es deia que l'havia ressuscitat Asclepi. Andrògeu va tenir dos fills, Alceu i Estènel, que es van establir a Paros amb els seus oncles, els fills de Minos i de la nimfa Pària. D'altra banda, a Atenes se celebrava un festival, les Androgeònies, en honor seu.
Cal no confondre'l amb un altre Andrògeu que esmenta Virgili a l'Eneida: un cabdill aqueu, que va entrar a Troia dins el cavall i que, en l'assalt final de la ciutat, va ser confós pels seus companys d'armes i mort juntament amb l'escamot que manava.

## Referències

* 1 2 3 4 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 32. ISBN 9788496061972.
* ↑ Virgili, Eneida, II.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 19. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Andymcdonaldita

L'andymcdonaldita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor d'Andrew (Andy) M. McDonald, professor de mineralogia de la Harquail School of Earth Sciences a la Universitat Laurentiana, a Sudbury (Ontario, Canadà).

## Característiques

L'andymcdonaldita és un òxid de fórmula química Fe₂TeO₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, sent publicada per primera vegada el 2020. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units), amb el número de registre: nmnh 177134, al Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 67434, al Museu de Victòria (Austràlia) (núm. m54885), al museu d'enginyeria mineral de la Universitat de Nevada (USA) (núm. 2019.003.001), i al Museu d'Història Natural de Londres (Anglaterra) (núm. bm 2019,10).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al districte miner de Detroit, dins la serralada de Drum, al comtat de Juab (Utah, Estats Units), on es troba en forma de crostes terroses primers (0,5 mm.) recobrint fractures, i també com a crostes criptocristal·lines, associada a xocolatlita i carlfriesita. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Andymcdonaldite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 juliol 2021].
# Anguilla interioris

Anguilla interioris és una espècie de peix pertanyent a la família dels anguíl·lids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 80 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 100-106.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, salabrosa i marina; demersal; catàdrom i de clima tropical (3°S-9°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Oceania: la meitat oriental de Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Schrank, F. von P., 1798. Fauna Boica. Durchgedachte Geschichte der in Baieren einheimischen und zahmen Thiere. Nürnberg. Fauna Boica v. 1: i-xii + 1-720.
* ↑ Whitley, G. P., 1938. Descriptions of some New Guinea fishes. Rec. Aust. Mus. v. 20 (núm. 3): 223-233.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Anguilla interioris» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Smith, D.G., 1999. Anguillidae. Freshwater eels. P. 1630-1636. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* ↑ Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cal Pastor (Castellcir)

Cal Pastor és una casa antiga del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada a l'extrem de ponent del Carrer de l'Amargura, nucli primigeni de Castellcir. És la primera casa que es troba en entrar al poble venint de Castellterçol, al costat de Cal Cinto. A la llinda de la porta principal de la casa, que dona a llevant, es pot llegir Jauma Bach 1861.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Biotodoma

Biotodoma és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids que es troba a Sud-amèrica.

## Taxonomia

* Biotodoma cupido (Heckel, 1840)
* Biotodoma wavrini (Gosse, 1963)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Heckel, J. J., 1840. Johann Natterer's neue Flussfische Brasilien's nach den Beobachtungen und Mittheilungen des Entdeckers beschrieben (Erste Abtheilung, Die Labroiden). Annalen des Wierner Museums der Natrugeschichte v. 2: 325-471, Pls. 29-30.
* ↑ Gosse, J.-P., 1963. Description de deux cichlides nouveaux de la region amazonienne. Bulletin de l'Institut Royal des Sciences Naturelles de Belgique v. 39 (núm. 35): 1-7, Pl. 1.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Hadropogonichthys lindbergi

Hadropogonichthys lindbergi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 37 cm de longitud total i 100 g de pes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 200-1.400 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Okhotsk i des de les Illes Kurils fins a la Badia de Sagami (el Japó).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Fedorov V. V., 1982. A new eelpout, Hadropogonichthys lindbergi Fedorov, gen. et sp. nov. (Zoarcidae), from the bathyal depths of the Fourth Kuril Strait. Voprosy Ikhtiol. v. 22 (núm. 5). 722-729.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Tokranov, A.M., A.M. Orlov i I.A. Biryukov, 2004. Distribution and size-weight composition of some rare fish species in Pacific waters off the northern Kurile Islands and southeast Kamchatka. J. Ichthyol. 44(3): 175-185.
* ↑ Acadèmia Russa de les Ciències, 2000. Catalog of vertebrates of Kamchatka and adjacent waters. 166 p.
* ↑ Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.