OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jimkrieghita

La jimkrieghita és un mineral de la classe dels minerals orgànics.

## Característiques

La jimkrieghita és un compost orgànic de fórmula química Ca(C₂H₃O₃)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2023, i va ser publicada a la revista internacional The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology per Hexiong Yang et al. en el mes de febrer de 2025 amb el títol «Jimkrieghite, Ca(C₂H₃O₃)₂, a New Glycolate Mineral, from the Santa Catalina Mountains, Tucson, Arizona, USA». Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. És el tercer mineral glicolat després de la lazaraskeïta i l'stanevansita.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions del Museu de minerals i gemmes Alfie Norville de la Universitat d'Arizona, a Tucson (Arizona, Estats Units), amb el número de catàleg: 22728, i al projecte RRUFF, amb el número de mostra: r220012.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Western end, a la serralada de Pusch dins el comtat de Pima (Arizona, Estats Units). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Jimkrieghite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 maig 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 72». European Journal of Mineralogy, 35, 2, 20-04-2023, pàg. 285–293. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-285-2023 [Consulta: 3 maig 2023].
* ↑ Yang, Hexiong; Gu, Xiangping; Lazar, Warren; Gibbs, Ronald B. «Jimkrieghite, Ca(C2H3O3)2, a New Glycolate Mineral, from the Santa Catalina Mountains, Tucson, Arizona, USA». The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology, 63, 1, 04-02-2025, pàg. 91–101. DOI: https://doi.org/10.3749/2400019 [Consulta: 6 març 2025].
# Martí Planas i Planas

Martí Planas i Planas (Badalona, 24 de gener de 1815-4 de desembre de 1869) va ser un terratinent català, alcalde de Badalona breument el 1868 després de la revolució de Setembre.
Va ser el fill primogènit i hereu de l'amo de Can Seriol de la Plaça, el badaloní Francesc d'Assís Planas i Barriga, i de la martinenca Eulàlia Planas i Riera, tots dos cosins. Les terres dels Planas badalonins abastaven nombroses terres a tots els veïnats del municipi i diverses cases al nucli urbà i al Manresà. Martí es va casar dues vegades: primer amb Maria Coll i Oliver, natural de Cerdanyola del Vallès, amb qui va tenir dos fills, Martí i Francesc, que van morir prematurament; en segones núpcies amb Maria Rosa González i Oliver, d'Esparreguera, amb la qual no va tenir fills.
Va ser regidor i síndic procurador de l'Ajuntament de Badalona entre 1845 i 1846, durant la dècada moderada, si bé políticament s'enquadra en el progressisme. Després de la revolució de 1868 va ser designat alcalde provisional, en paral·lel a la Junta Revolucionària presidida pel seu cunyat Sebastià Badia, fins a les eleccions de desembre del mateix any, durant les quals va ser elegit novament regidor i en sortí com a alcalde el seu cunyat. Nomenat primer tinent d'alcalde durant el mandat de Badia, va ocupar el càrrec fins a la seva mort, el desembre de l'any següent.
A la seva mort va ser enterrat al cementiri Vell de Badalona. Com no va tenir descendència, l'herència va passar al seu tercer germà, Ramon Planas i Planas –que posteriorment seria també alcalde–, perquè el segon germà, Francesc, havia mort també el 1869 sense fills.

## Referències

* 1 2 3 Palacio i Serra, Francesc «L'Ajuntament de Badalona des de l'establiment de l'estat liberal fins a la Revolució de Setembre (1835-1868)». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 5, 2020, pàg. 138, 142, 146.
# Parotocinclus britskii

Parotocinclus britskii és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Orinoco i a les Guaianes.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Garavello, J. C. 1977: Systematics and geographical distribution of the genus Parotocinclus Eigenmann & Eigenmann, 1889 (Ostariophysi, Loricariidae). Arquivos de Zoologia (São Paulo) v. 28 (núm. 4): 1-37.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Josep Cau

Josep Cau (Barcelona, 1770 - 1812) fou un compositor català del Classicisme.
Va ocupar el càrrec de mestre de capella a la basílica de Santa Maria del Mar de Barcelona a partir del 1792, any que mor Pere Antoni Monlleó, qui ocupava el càrrec anteriorment.
Va compondre diversos oratoris i misses, destacant entre els primers els de Sant Eloi, la Puríssima Concepció i els que dedicà a la beatificació de Sant Josep Oriol. Entre les misses és rellevant una de caràcter pagerol, que es va interpretar durant molts anys i que va ser escrita per ser executada davant dels reis Carles IV i Maria Lluïsa de Borbó l'any 1802.
Es conserven obres seves als fons musicals de la catedral de Girona (GirC), de la Catedral de Tarragona (TarC), de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot (OloSE), de la col·legiata de Sant Feliu de Girona (GirFel) i de la Capella de Música de Santa Maria de Mataró (MatSM) d'entre altres.

## Referències

* ↑ BONASTRE, Francesc. «Cau, José [Josep]», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 3, p. 449.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 593. (ISBN 84-239-4512-X)
* ↑ Obres de Cau a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya
# Myleus asterias

Myleus asterias és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 23 °C - 29 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones, les Guaianes i l'Argentina.

## Referències

* ↑ Müller, J. & F. H. Troschel 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1): 81-99 + Zu pag. 99 (foldout).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Myleus asterias». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Jégu, M. 2003. Serrasalminae (Pacus and piranhas). p. 182-196. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Jégu, M. i G. M. dos Santos 2002: Révision du statut de Myleus setiger Müller & Troschel, 1844 et de Myleus knerii (Steindachner, 1881) (Teleostei: Characidae: Serrasalmidae) avec une description complémentaire des deux espèces. Cybium v. 26 (núm. 1): 33-57.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# El Passeig de Colom

El Passeig de Colom és una pintura a l'oli sobre tela realitzada per Pablo Picasso el 1903 a Barcelona i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Picasso de Barcelona. Es mostra a la Sala 11 de la col·lecció permanent del museu.

## Descripció

Aquesta pintura fou realitzada durant l'estada de Picasso a Barcelona entre el juny i el novembre de 1917 amb la companyia dels Ballets Russos de Serge Diaghilev, que presentava el ballet Parade al Teatre del Liceu.
Estilísticament, a El passeig de Colom Picasso juga amb la dualitat entre el cubisme sintètic i el puntillisme. La pintura hi és aplicada irregularment, combinant pinzellades amb molta matèria amb altres de més lleugeres. La finestra està concebuda com una estructura, que empra la distorsió de formes i la pràctica absència de colors típica del cubisme per projectar l'espectador cap al paisatge marítim del fons, aquest sí, acolorit i fet amb tocs de pinzell característics del neoimpressionisme.
Aquest oli és el preàmbul decisiu de la sèrie de finestres obertes en l'obra picassiana, tot i que ja l'havia utilitzat als inicis.
Com a subjecte artístic, la finestra pren protagonisme i serveix per a la creació de noves relacions espacials entre interior i exterior. Tant la barana com la bandera espanyola i l'estàtua de Colom aporten realisme a un paisatge òpticament inventat.

## Hotel Ranzini

La perspectiva que s'observa és la que es veia des del balcó de l'hotel Ranzini, al passeig de Colom, núm. 22, on s'allotjava la futura esposa de l'artista, Olga Khokhlova, ballarina de la companyia de Diaghilev.
A les col·leccions del Musée Picasso de París, hi figura un carnet de dibuixos fet per Picasso en aquest moment a Barcelona que recull diferents imatges d'Olga asseguda al balcó de l'hotel esmentat.

## Referències

* ↑ «Fitxa de l'obra al web del museu». Museu Picasso, 2007. [Consulta: 12 juliol 2011].
* ↑ MP 1990-103, carnet núm. 21

## Bibliografia

* Rafart i Planas, Claustre. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 1998, p.21. DL B.2.887-1998. ISBN 84-7609-869-3.
# Mas de n'Olives

El Mas d'en Olives, és un mas d'origen romà construit a inicis del segle XI (1001 d.c) situat al municipi de Ponts, a la comarca catalana de la Noguera.
És un habitatge unifamiliar aïllat, fet amb carreus irregulars e pedra i té cossos afegits d'ús camperol. La planta baixa, pis i golfa es caracteritzen per les seves obertures irregulars i el portal d'entrada pel seu arc de mig punt amb dovelles regulars i escut a la clau. Està cobert amb teula.
Prop del mas, en el marge dret del riu Segre, hi ha una roca amb els gravats de Mas de n'Olives. La roca té unes mides de 9 m en sentit vertical i uns 7,20 m en la seva part més ample. S'han identificat 81 figures les quals estan agrupades i representen diverses escenes. S'han agrupat els gravats en dos tipus segons la seva antiguitat, de figura i tècnica. Els dos tipus són esquemàtics i estan superposats. Només els gravats més moderns són figuratius i representen figures humanes.

## Referències

* ↑ «Casal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 juny 2020].
* ↑ «Gravats de Mas d'en Olives». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 febrer 2013].
# Parotocinclus cesarpintoi

Parotocinclus cesarpintoi és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraíba do Sul.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Garavello, J. C. 1977: Systematics and geographical distribution of the genus Parotocinclus Eigenmann & Eigenmann, 1889 (Ostariophysi, Loricariidae). Arquivos de Zoologia (São Paulo) v. 28 (núm. 4): 1-37.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# El Prometatge de la Verge

El Prometatge de la Verge és un quadre d'El Greco, actualment al Museu Nacional d'Art de Romania. Està catalogat per Harold Wethey amb el núm. 96 al seu Catàleg raonat d'obres d'aquest artista. Als dos inventaris realitzats després de la mort d'El Greco hi consten dues obres amb aquesta temática. Tot i que aquesta pintura va ser retallada verticalment en una data moderna, les seves mesures no coincideixen amb cap de les de les dues obres inventariades.
El Greco també va pintar una obra d'aquest tema per a un retaule lateral al Santuario de Nuestra Señora de la Caridad, a Illescas, Província de Toledo. Aquesta tela antigament a Illescas està actualment desaparegura, però tant per les seves dimensions com per l'estil, és més que dubtós que es tractés de la pintura actualment a Bucarest.

## Temàtica de l'obra

El prometatge o les esponsalles de la Mare de Déu amb Josep de Natzaret és un episodi que no consta als Evangelis canònics, però sí a certs Llibres apòcrifs i a la Llegenda àuria de Iacopo da Varazze.

## Anàlisi de l'obra

El quadre no està signat. Anteriorment havia estat mesurat en 150 x 110 cm. Va ser retallat, segurament a la part inferior, probablement a finals del s. XIX.
D'acord amb Josep Gudiol, aquesta obra podría haver sigut un estudi preparatori per al quadre desaparegut de l'església d'Illescas, o bé una rèplica d'aquest llenç. Tot i que és una obra inacabada, Gudiol considera aquest quadre avui a Bucarest com a la summa de les audàcies d'El Greco per la técnica utilitzada.
La composició és estrictament simétrica. El Sacerdot és al centre, Sant Josep i dos altres homes són a la dreta, mentre la Verge i dues dones són a l'esquerra. El personatge situat entre el sacerdot i Sant Josep és possiblement un autoretrat d'El Greco. Els personatges están representats en Isocefàlia, i tenen una gran qualitat. Per tant, aquesta obra no desdiu de l'estil final del mestre.

## Procedència

* Comtessa de Quinto (venda a París, l'any 1862, qual el quadre va ésser mesurat en 150 x 80 cm.)
* Alphonse Oudry (segona venda a París, l'any 1869)
* Palau Reial de Sinaia, a Romania
* Museu Nacional d'Art de Romania

## Còpies

H.E. Wethey esmenta una còpia moderna.
* Barcelona; Col·lecció privada; Oli sobre llenç; 57 x 42 cm.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Gudiol, Jose; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1

## Referències

* 1 2 Wethey, Harold E. Obra citada, p.79.
* ↑ Gudiol, José. Obra citada, p.272.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p.206.
# Floovant

Floovant és una cançó de gesta francesa, composta a mitjan segle xii. S'allarga uns 2.500 versos. Es conserva en un únic manuscrit, conservat a Montpeller, i també n'hi ha un altre fragment de 192 versos.

## Resum de l'argument

Floovant, fill gran de Clodoveu IV, irritat contra el seu preceptor, es venja fent-li rapar la barba, cosa que en aquella època constituïa una greu injúria. Clodoveu, en un principi, pensa fer-li tallar el cap en càstig de la seva culpa, però per fi, més assossegat, el desterra del seu regne durant set anys.
Floovant durant el desterrament té nombroses aventures, i escapa de molts perills mercès a l'amor de dues princeses: Florette (filla del rei d'Alsàcia) i la sarraïna Maugalie (filla de Galien, emir dels Perses). Es casa amb la segona i dona la primera en matrimoni al fidel Richier. S'afanya després a socórrer al seu pare, presoner d'un exèrcit enemic, i el succeeix en el tron.

## Comentari

És de les poques cançons de gesta protagonitzades per herois que es remunten a l'època merovíngia. Habitualment, els personatges de la majoria de cançons són d'època carolíngia.
Un dels punts interessants d'aquest poema és el testificar l'existència d'una epopeia merovíngia que s'hauria format al redós de les personalitats de Clodoveu i Dagobert II; aquest últim hauria pres, en el poema, el nom de Floovant. D'aquestes aventures ja n'existia una narració en una crònica del segle viii: les Gesta Dagoberti.
En realitat, Dagobert és un segle posterior a Clodoveu, i Clodoveu no tingué cap fill anomenat Floovant. Però en la gesta Dagoberti es narra que Dagobert, enfadat amb un alt funcionari de la cort, li feu tallar la barba i per això hagué de fugir. Aquest relat s'hauria utilitzat com a base per a la cançó de gesta. Gaston Paris va voler veure en el nom de Floovant un nom originari Hlodoving que significaria '"descendent de Clodoveu", però aquesta tesi fou discutida per Pio Rajna.
Aquest poema va deixar abundant petjada en les literatures escandinaves (Flovent saga), en l'holandesa, etc. També el cita Bertran de Paris en el seu sirventès-ensenhamen al joglar Gordó i el trobador català Guerau de Cabrera en el seu ensenhamen al joglar Cabra.

## Bibliografia
### edicions

* François Guessard i Henri Michelant (ed.), Gui de Bourgogne/Otinel/Floovant (col·lecció: Les anciens poètes de la France). París, 1859
* Floovant, chanson de geste du XIIe siècle publiée avec introduction, notes et glossaire par Sven Andolf, Uppsala, Almqvist och Wiksell, 1941, CLXXXIV + 201 p.

### estudis

* Martí de Riquer, Los cantares de gesta franceses, Barcelona, Ariel, 2009 [traducció a partir de la versió ampliada francesa], p. 297-298
* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 323 (ISBN 84-239-4575-8)

## Vegeu també

* Llista de cançons de gesta franceses

## Enllaços externs

* Archives de littérature du Moyen Âge (ARLIMA): Floovant
# Orangerie

Una orangerie (hivernacle per a tarongers), és un edifici tancat i protegit del fred on es protegeixen, durant les estacions fredes, els cítrics plantats en torretes així com altres vegetals resguardats de les glaçades. Aquest indret serveix per protegir els tarongers a les regions amb hivern fred com França; a regions més temperades, mediterrànies, com Itàlia, el terme consagrat per al mateix ús és limonaia (per als llimoners).
El terme «orangerie» designava abans les plantacions de tarongers, que ara s'anomenen «orangeraies (tarongerars)».

## Característiques

L'alçada sota sostre de les orangeries és calculada de tal manera que les plantes més grans (palmeres) del jardí d'estiu s'hi puguin quedar. Aquesta gran alçada permet, igualment, obtenir una regulació tèrmica òptima. Les orangeries sempre són creades, cara al sud. L'hivern, quan el sol és baix, aporta a la sala la seva llum directa i la seva calor. A l'estiu, quan el sol és alt, damunt l'edifici, no hi entra directament. Així, la temperatura d'una orangerie concebuda segons les regles de l'art, és mantinguda òptimament en totes les estacions.

## Exemples d'orangeries

* Orangerie del castell de Versalles.
* Orangerie del castell de Sceaux.
* Orangerie del castell dels ducs de La Trémoille.
* Musée de l'Orangerie a París.
* Orangerie del palau de Schönbrunn a Viena.
* Parc de l'Orangerie a Estrasburg.
* Orangerie del Jardí botànic de Brussel·les.
* Orangerie dels hivernacles reials de Laeken.