OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eugnathichthys eetveldii

Eugnathichthys eetveldii és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 29 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J. i J.-P. Gosse, 1984. Distichodontidae. p. 184-211. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos dins de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1990: Mimicry of prey by fin-eating fishes of the African characoid genus Eugnathichthys (Pisces: Distichodidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 1 (núm. 1): 23-31.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eugnathogobius indicus

Eugnathogobius indicus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 26.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Kenya, Moçambic i les Seychelles.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873). 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Larson, H.K., 2009. Review of the gobiid fish genera Eugnathogobius and Pseudogobiopsis (Gobioidei: Gobiidae: Gobionellinae), with descriptions of three new species. The Raffles Bulletin of Zoology, 57 (1): 127-181.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eugnathogobius kabilia

Eugnathogobius kabilia és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes. Es distribueix per l'oest del Pacífic i per l'est de l'Índic, encara que la seva extensió no es coneix del tot. S'ha citat a Indonèsia, Malàisia, Filipines, Singapur, Sri Lanka i a la Tailàndia peninsular. Es desconeix el seu volum poblacional.
Es poden adaptar a diferents nivells de salinitat. Apareix en estuaris, principalment en canals de corrent lenta i en masses d'aigua més petites.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873). 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Herre, A. W. C. T., 1940. New species of fishes from the Malay Peninsula and Borneo. Bulletin of the Raffles Museum Núm. 16: 5-26, Pls. 1-20.
* 1 2 3 «Eugnathogobius kabilia» (en anglès). IUCN Red List. Huckstorf, V. 2012. [Consulta: 6 setembre 2014].

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eugnathogobius paludosus

Eugnathogobius paludosus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Malàisia i Indonèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith H. M., 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873). 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Herre, A. W. C. T., 1940. New species of fishes from the Malay Peninsula and Borneo. Bulletin of the Raffles Museum Núm. 16: 5-26, Pls. 1-20.
* ↑ «Eugnathogobius paludosus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Larson, H.K., 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* ↑ Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eugène Brieux

Eugène Brieux (París, el 19 de gener de 1858 - Niça, el 6 de desembre de 1932) va ser un autor dramàtic, periodista i viatger francès. Va ser elegit membre de l'Acadèmia Francesa (seient núm. 22), el 18 de març de 1909

## Obra dramàtica

* Bernard Palissy, (1879)
* Ménages d'artistes (1890)
* La Fille de Duramé (1890)
* Monsieur de Réboval (1892)
* L'Engrenage (1894)
* La Rose bleue (1895)
* Les Bienfaiteurs (1896)
* L'Évasion (1896)
* Blanchette (1897)
* Les Trois Filles de Monsieur Dupont (1897)
* Résultats des courses (1898)
* Le Berceau (1898)
* La Robe rouge (1900)
* Les Remplaçantes (1901)
* La Petite Amie (1902)
* Simone (1903)
* La Couvée (1903)
* Maternité (1903)
* La Déserteuse (1904)
* Les Avariés (1905)
* L'Armature (1905)
* Les Hannetons (1906)
* La Française (1907)
* Suzette (1909)
* La Foi, amb música de Camille Saint-Saëns, estrenada al Londres (1909).
* La Femme seule (1912)
* Le Bourgeois aux champs (1914)
* Les Américains chez nous (1920)
* Trois Bons Amis (1921)
* L'Avocat (1921)
* L'Enfant (Pierrette et Galaor) (1923)
* La Famille Layolette (1926)

## Traduccions al català

* Els tarats. Drama en tres actes. Publicat el 1905.
* Les dides. Comèdia en tres actes. Versió de Domènec Corominas i Prats i N. Aynaud. Publicada el 1909.
* La mestra. Comèdia en tres actes. Arranjament de Joan B. Enseñat. Publicada el 1906
# Anaxíbia (filla d'Atreu)

Anaxíbia (en grec antic: Άναξίβια) va ser, segons la mitologia grega, germana d'Agamèmnon i Menelau, i filla d'Atreu i Aèrope.
Es va casar amb Estrofi i va tenir un fill, Pílades, l'amic d'Orestes.

## Referències

* ↑ Eurípides. Helena, 390-392
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 29, 4
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 121. ISBN 9788496061972.
# Eugène Dejazet

Eugène Dejazet (París, 1820 - idem. 1880), fou un compositor francès.
Començà per escriure la música de diversos dels vaudevilles que estrenà la seva mare la cèlebre actriu Virginie Déjazet, el nom de la qual porta i d'un pare desconegut. També té dues germanastres, una de les quals es deia Hermine i era coneguda com a cantant. Estava casat amb l'artista dramàtica Claire Victorine Thévenin. El 1852 va escriure la partitura de l'òpera còmica Un mariage en l'air. Va dirigir durant dos anys el teatre Vaudeville de Brussel·les, després va ser nomenat, el 1859, de la direcció del teatre Folies-Nouvelles, escenari d'espectacles situat a l'actual 3r districte de París el nom del qual canvià pel de Théâtre-Déjazet, en referència a la seva mare, propietària del lloc, i en el qual estrenà les seves composicions.
Eugène Déjazet va compondre una vintena d'operetes i sarsueles, una gran part de les seves composicions van ser interpretades per la seva mare:
* Le Flambard: piano, París
* La Constantine: piano, París, 1839
* Polketta: piano, París, 1844
* Carlo et Carlin: Composition musicale et chansons pour une pièce de Dumanoir et Mélesville Livret du chant Carlo, París, 1844
* Gentil-Bernard: Composition musicale pour une pièce de Dumanoir et Clairville, París, 1846
* La Gardeuse de dindons: Composition musicale et chansons pour une pièce de Dartois et Biéville, París, 1845 (llegir en línia)
* La Guàrdia de Turquia (llibret)
* Franchette: òpera còmica en un acte, presentada al Théâtre Déjazet el 4 de febrer de 1860. Lletres i música, París (llegir en línia)
* Doble deux (1861),
* La Rosière de quarante ans (1862),
* L'argent et l'amour (1863),
* La nuit de la mi-carême (1864),
* Monsieur de Belle-Isle (1865),
* La tentation d'Antoine (1865),
* Les sept baisers de Buckingham (1866).

## Referències

* ↑ État civil, « 1873-1882, Décès, 19D1M9 842 : 6/21 » [archive], sur Archives de Paris, 19 février 1880 (consulté le 18 juin 2020).
* ↑ Louis-Henry Lecomte, Virginie Déjazet, d’après ses papiers et sa correspondance : vie de l’artiste, Déjazet et ses contemporains, Déjazet amoureuse, Paris, Jules Tallandier, 1904, 336 p., 1 vol. portr., couv. ill. ; in-18 (lire en ligne [archive]).
* ↑ Site gw.geneanet.org, pàgina genealògica d'Eugène Déjazet [arxiu], consultat l'11 de juliol de 2020.
* ↑ Émile Abraham, Les acteurs et les actrices de Paris: biographie complet, París, 1861, 108 p. (llegit en línia [arxiu]), p. 101.
* ↑ Catalogue général de la librairie française, vol. 2, Paris, Champion, 1868 (read online [archive]), p. 42.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1360. (ISBN 84-239-4517-0)
* Montorier puis Société générale d'impression. Annuaire des artistes et de l'enseignement dramatique et musical (en francès), 1887-?. .
* Léon Deutsch, Déjazet, Paris, coll. «Les grandes amoureuses» (lire en ligne [archive]), «L'âge des souvenirs».
# Eurició (centaure)

D'acord amb la mitologia grega, Eurició (en grec antic Εὐρυτίων) és el nom d'un dels centaures que, convidats a les noces de Pirítous, van voler raptar la núvia, Hipodamia, fet que provocà una lluita ferotge entre els làpites i els centaures. Gràcies a la intervenció dels herois convidats per Pirítous, la lluita va poder acabar amb la victòria dels humans. Força sovint s'explica que Teseu va participar en aquesta batalla memorable i va ser des d'aquell moment, amic de Pirítous.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 185. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 88. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# José de Faria Arraes

José de Faria Arraes (Setúbal (Portugal), 24 de novembre de 1672 - idem. 11 de gener de 1734), fou un músic i poeta portuguès.
La crítica severa censura aquest poeta l'haver-se deixat guiar per baixes adulacions al dedicar diverses de les seves rimes i sonets a persones afavorides per la fortuna, però desproveïdes de cap mèrit.
Escriví:
* Canción á la Fuente del campo de Bonfin, en octaves (manuscrit);
* Siete loas con sus bailes en obsequio de Nuestra Señora de las Brotas, imagen que se venera en dicho sitio, en el arzobispado de Evora;
* Bien sucede á quien bien vive, comèdia;
* El pastor de las Brotas, comèdia.
Diversos sonets i poesies soltes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 259. (ISBN 84-239-4523-5)
# Auchenipterichthys thoracatus

Auchenipterichthys thoracatus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (20 °C-24 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C., R. P. Vari i S. J. Raredon, 2005: Catfishes of the genus Auchenipterichthys (Osteichthyes: Siluriformes: Auchenipteridae); a revisionary study. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 1): 81-98.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Auchenipterichthys coracoideus

Auchenipterichthys coracoideus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C., R. P. Vari i S. J. Raredon, 2005: Catfishes of the genus Auchenipterichthys (Osteichthyes: Siluriformes: Auchenipteridae); a revisionary study. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 1): 81-98.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eurínome (filla de Nisos)

D'acord amb la mitologia grega, Eurínome o Eurimede (en grec antic, Εὐρυνόμη Eurynome o Εὐρυμήδη Eurymede; en llatí, Eurynŏme o Eurymēdē) fou esposa de Glauc i mare de Bel·lerofont. Era filla de Nisos, rei de Mègara, a qui els els déus van convertir en àguila marina.
La seva història apareix en el Catàleg de les dones, on s'explica que fou tutelada per la deessa Atena. Un dia, Sísif arribà a la cort del rei Nisos i oferí el seu fill Glauc a Eurínome perquè s'hi casés. Gràcies a la voluntat d'Atena, el casament es va dur a terme, encara que Zeus havia disposat que la descendència de Sísif no romangués a la terra. Posidó aprofità l'ocasió per a jaure-hi. De la unió del déu marí amb la princesa nasqué Bel·lerofont.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 89.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 824. ISBN 9788441224223.
* ↑ «Eurynome - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 17 octubre 2023].
# José Álvarez de Toledo y Acuña

José Álvarez de Toledo y Acuña (París, 6 d'agost de 1838 - Madrid, 18 d'agost de 1898) va ser un diplomàtic i polític espanyol, va ser ministre de Fomento durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena.

## Biografia

I Comte de Xiquena des de 1865 i I duc de Bivona, va iniciar la seva carrera política com a diputat per Logronyo en les eleccions de 1864 aconseguint aquest mateix escó en les eleccions de 1865, 1867 i 1876 per passar, en 1879, a ocupar plaça de senador per Canàries. En 1881 torna com a diputat al Congrés en aconseguir un escó per la circumscripció de Puerto Rico repetint en les eleccions de 1886,en aquesta ocasió per la província de Toledo. Entre 1891 i 1893 torna al senat en representació de Jaén i finalment, en 1893, retorna novament al Congrés en obtenir en les eleccions un escó per Cuba. Escó que abandonarà en 1894 en ser nomenat President del Consell d'Estat.
Va ser Ministre de Foment entre l'11 de desembre de 1888 i el 21 de gener de 1890, cartera que tornaria a ocupar entre el 4 d'octubre de 1897 i el 18 de maig de 1898 en tots dos casos en gabinets presidits per Sagasta.
Així mateix va ser governador civil de Madrid entre 1881 i 1883 i també en 1885.

## Referències

* 1 2 3 4 «El Conde de Xiquena». La Ilustración Artística n. 870 de 22 d'agost de 1898. Hemeroteca Digital de la Biblioteca Nacional d'Espanya.
* ↑ «El Conde Xiquena». El Globo núm. 8.300 p. 1. Hemeroteca Digital de la Biblioteca Nacional d'Espanya, 19-08-1898.
* ↑ José Ignacio Álvarez de Toledo y Acuña
* ↑ Fitxa del Congrés
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Xiquena, conde de. José Alvarez de Toledo y Acuña Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. a artehistoria.com
Càrrecs públics :
| Precedit per: José Canalejas y Méndez Aureliano Linares Rivas | Ministre de Foment 1888- 1890 1897-1898 | Succeït per: Cristóbal Colón de la Cerda Germán Gamazo y Calvo |
# Castre de Castro Verde

El castre de Castro Verde, també denominat Cerro de Sâo Pedro de Cabeças, és un jaciment arqueològic al municipi de Castro Verde, a la regió del Baixo Alentejo, a Portugal. Presenta vestigis d'haver estat habitat durant els períodes neocalcolític, segona edat del ferro i el domini romà. Se situa a la rodalia de l'ermita de Sâo Pedro das Cabeças.

## Descripció i història

L'accés al local es fa per una via asfaltada, a partir de la carretera entre Castro Verde i Mértola.
D'acord amb la tradició històrica, tot i que no verificada pels documents existents, fou en les immediacions de Sâo Pedro das Cabeças on succeí la llegendària batalla d'Ourique, al 1139. Prop dels vestigis arqueològics hi ha l'ermita de Sâo Pedro das Cabeças, construïda el 1709, segons una data a la mateixa ermita. D'acord amb la tradició popular, aquest temple es construí en commemoració de la victòria del rei Alfons I en la batalla de 1139.
El 1989(2) les restes arqueològiques es danyaren per terraplens fets per l'exèrcit, i el 1998 va ser descobert un vast jaciment de gran interés arqueològic a la superfície junt a l'ermita, amb fragments de grans dolia (contenidors romans de ceràmica), ruïnes d'estructures i una gran quantitat de ceràmica protohistòrica. S'hi realitzaren treballs d'emergència, durant els quals s'identificà un petit santuari protohistòric, probablement del primer mil·lenni ae, i vestigis d'una necròpoli del voltant dels segles III i IV, i s'hi trobà almenys una sepultura. A la zona terraplenada per l'exèrcit al 1989 es descobriren les ruïnes d'un o dos monuments megalítics.
L'immoble fou protegit com a Monument Nacional per un decret de 16 de juny de 1910, però va ser desclassificat per la Declaració núm. 335/2009, de 15 de setembre, per considerar-se que el castre no existia.

## Vegeu també

* Poblat de Mesas do Castelinho
* Vil·la romana de Pisões

## Referències

* ↑ «Cerro de São Pedro das Cabeças». Portal do Arqueólogo. Direcção Geral do Património Cultural. [Consulta: 16 març 2021].
* ↑ PORTUGAL Declaração n.º 335/2009, de 15 de Setembro. Instituto de Gestão do Património Arquitectónico e Arqueológico, I. P.. Publicado no Diário da República n.º 196, Série II, de 9 d'octubre de 2009.

## Enllaços externs

* Castro de Castro Verde na base de dados Ulysses da Direção-Geral do Património Cultural
* Castro de Castro Verde / Cerro de São Pedro de Cabeças na base de dados SIPA da Direção-Geral do Património Cultural
* Cerro de São Pedro das Cabeças na base de dados Portal do Arqueólogo da Direção-Geral do Património Cultural
* https://www.allaboutportugal.pt/pt/castro-verde/monumentos/sitio-arqueologico-de-sao-pedro-das-cabecas
* [en https://www.megalithic.co.uk/article.php?sid=6340759]
# Ghiselin Danckerts

Ghiselin Danckerts (Tholen, 1510 $^{(Gregorià)}$ - Roma, 1565 $^{(Gregorià)}$) fou un músic neerlandès de mitjan segle xvi. Va pertànyer a la capella pontifical per espai d'uns vint anys i es distingí com a notable contrapuntista. Deixà un tractat sobre els gèneres de la música antiga, dues col·leccions de madrigals (Venècia, 1559), motets i un cànon, el qual és un verdader curs de contrapunt.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 17, pàg. 907, ISBN 84-239-4517-0
# Gianni Jeronimo Acquaviva (nascut el 1600)

Gianni Jeronimo Acquaviva (1600?, Catalunya - 1685) fou un militar italià. Maestre de Camp al servei de les armes espanyoles, fugí de Nàpols quan la revolució i revolta de Masaniello (Tomasso Aniello). Posada altra volta la situació a l'ordre, ingressà de nou al servei i fou nomenat comandant general dels exèrcits d'Òtranto i de Bari. Morí a Catalunya el 1685.

## Bibliografia

* Tom núm. 2. Pàg. 417 de l'enciclopèdia Espasa