OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heminodus

Heminodus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels peristèdids.

## Taxonomia

* Heminodus japonicus (Kamohara, 1952)
* Heminodus philippinus (Smith, 1917)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Kamohara, T., 1952. Studies on the family Peristediidae found in Japan. Jpn. J. Ichthyol. v. 2 (núm. 1): 1-13.
* ↑ Smith, H. M., 1917. New genera of deepwater gurnards (Peristediidae) from the Philippine Islands. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 30: 145-146.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-08 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Heminoemacheilus

Heminoemacheilus és un gènere de peixos de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes. que es troba a Àsia: és un endemisme de la Xina.

## Taxonomia

* Heminoemacheilus hyalinus (Lan, Yang & Chen, 1996)
* Heminoemacheilus zhengbaoshani (Zhu & Cao, 1987)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Zhu, S.-Q., 1995. Synopsis of freshwater fishes of China. Jiangsu Science and Technology Publishing House i-v + 1-549.
* ↑ Lan, J.-H., J.-X. Yang & Y.-R. Chen, 1996. One new species of cavefish from Guangxi (Cypriniformes: Cobitidae). Zool. Res. v. 17 (núm. 2): 109-112.
* ↑ Zhu S.-Q. & Cao W.-X., 1987. The noemacheiline fishes from Guangdong and Guangxi with descriptions of a new genus and three new species (Cypriniformes: Cobitidae). Acta Zool. Sin. v. 12 (núm. 3). 321-331. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 16 agost 2012].
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Heminoemacheilus zhengbaoshani

Heminoemacheilus zhengbaoshani és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Àsia: la Xina.
És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Zhu S.-Q. & Cao W.-X., 1987. The noemacheiline fishes from Guangdong and Guangxi with descriptions of a new genus and three new species (Cypriniformes: Cobitidae). Acta Zool. Sin. v. 12 (núm. 3). 321-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Zhu, S.-Q., 1995. Synopsis of freshwater fishes of China. Jiangsu Science and Technology Publishing House i-v + 1-549.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
* Discover Life (anglès)
# Hemiodus ocellata

Hemiodus ocellata és una espècie de peix de la família dels hemiodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ Müller, J., 1842. Über die Schwimmblase der Fische, mit Bezug auf einige neue Fishgattungen. Khonigl. Akad. Wiss. Berlín, 1842: 202-210.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Böhlke, J. E., 1955: Studies on fishes of the family Characidae.--Núm. 10. Notes on the coloration of the species of Hemiodus, Pterohemiodus and Anisitsia, with the description of a new Hemiodus from the Rio Negro at the Brazil-Colombia border. Notulae Naturae (Filadèlfia) Núm. 278: 1-15.
* Brandão, C.A.S., MF.M. Valentim i E. Pellegrini-Caramaschi, 2003. Ovary maturation stages and oocyte features in three species of the neotropical fish Hemiodus (Müller, 1842). Brazil. Arch. Biol. Tech. 46(3):433-441.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Langeani, F., 1996. Estudo filogenético e revisão taxonômica da família Hemiodontidae (Boulenger, 1904) (sensu Roberts, 1974) (Ostariophysi, Characiformes). Instituto de Biociências da Universidade de São Paulo. Brasil. 171p. Tesi doctoral.
* Langeani, F., 1999: New species of Hemiodus (Ostariophysi, Characiformes, Hemiodontidae) from the Rio Tocantins, Brazil, with comments on color patterns and tooth shapes within the species and genus. Copeia 1999 (núm. 3): 718-722.
* Langeani, F., 2003. Hemiodontidae (Hemiodontids). p. 96-100. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Porto, J.I.R. i E. Feldberg, 1992. Estudos citotaxonomicos em peixes da familia Hemiodidae (Ostariophysi, Characiformes) da Amazonia Central. p. 2. A: IV. Simp. Citogenet. Evol. e Aplic. de Peixes Neotropicais, Rio de Janeiro - RJ.
* Porto, J.I.R., E. Feldberg, J.N. Falcao i C.M. Nakayama, 1993. Cytogenetic studies in Hemiodidae (Ostariophysi, Characiformes) fishes from the central Amazon. Cytologia 58:397-402.
* Roberts, T. R., 1974: Osteology and classification of the noetropical characoid fishes of the families Hemiodontidae (including Anodontinae) and Parodontidae. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 146 (núm. 9): 411-472, Pl. 1.
* Scharcansky, A. i C. A. S. Lucena, 2008: Phylogenetic assessment of ultrastructural and histological characters of teeth in the Anostomoidea, Hemiodontidae and Parodontidae (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Zootaxa Núm. 1948: 36-56.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Henonemus macrops

Henonemus macrops és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward, 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1882. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerika's (IV). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 19 (núm. 19): 175-180.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* DoNascimiento, C. i F. Provenzano, 2006: The genus Henonemus (Siluriformes: Trichomycteridae) with a description of a new species from Venezuela. Copeia 2006 (núm. 2): 198-205.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Henri-Catherine-Camille, Comte de Ruolz

Henri-Catherine-Camille, comte de Ruolz-Montchal, (París, 5 de març de 1808 - Neully, 30 de setembre de 1887) fou un compositor i químic francès.
Estudià música en el Conservatori de París, on fou deixeble de Reicha, i el 1830 estrenà en l'Òpera Còmica l'òpera en un acte Attendre et courir. Després marxà a Itàlia i el 1835 va fer representar a Nàpols l'òpera Lara. Al tornar a París, estrenà l'òpera La vendetta el 1839, amb un èxit tant escàs que en el successiu decidí dedicar-se a la química, ciència a la que sempre havia demostrat gran afició i coneixia a fons.
La química li proporcionà molta més glòria que la música, perquè durant molts anys fou conegut el seu nom per haver un procediment per daurar i argentar per mitjà de la galvanoplàstia els metalls comuns. El 1841 va vendre el seu invent a l'industrial C. Christofle, que l'explotà a gran escala. El metall platejat amb aquest procediment és conegut indistintament amb els noms de Ruolz i de Christofle. Ruolz va fer altres treballs importants relacionats amb la química, i el 1848 fou nomenat inspector dels ferrocarrils d'Orleans.
Va escriure. Nouveau procédé pour dorer et pour argenter les métaux (1842); Sur les moyens d'obtenir un composé qui remplace dans les arts la ceruse et qui ne contient pas de plomb (1843), i Procédé pour produire directament l'acier fondu à l'aide des mtières cyanurées, amb D. Fontenay (1861).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 608 (ISBN 84 239-4552-9)
# Henri-Louis Blanchard

Henri-Louis Blanchard (Bordeus, 7 de febrer de 1787 - París, 18 de desembre de 1858) fou un autor dramàtic, compositor, violinista i crític musical francès.
Després d'estudiar el violí amb Kreutzer i la composició i el contrapunt amb Méhul, Beck i Reicha, dirigí l'orquestra del teatre de Varietats de parís, des de 1818 al 1829, escrivint durant aquell temps la música de diferents vaudevilles. Després es dedicà a compondre, devent-se'l i les partitures de Diana de Vernon (1831), òpera en u acte, i d'altres dues òperes inèdites, inspirades en Les Précieuses ridicules, de Molière, i en el Ariosto, i a més duets per a violins entre els quals destaca un acabat en una fuga a quatre motius, etc. Com a autor dramàtic va escriure: Les Milanais ou les Carbonari, Camille Desmoulins ou les partís en 1794, prohibides per la censura; L'homme libre i D. Pèdre.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1093. (ISBN 84-239-4508-1)
# Henri-Montan Berton

Henri-Montan Berton (París, França, 17 de setembre de 1767 - 22 d'abril de 1844) fou un compositor francès.

## Biografia

Era fill del també músic i compositor Pierre-Montan Berton, i als quinze anys entrà com a violinista de l'Òpera, ensems que estudiava composició amb Sacchini, i el 1786 donà al públic les seves primeres composicions musicals. El 1795 fou nomenat professor d'harmonia del Conservatori de París on tingué entre altres alumnes a Victor Rifaut, Jean-Marie Pottier, Alphonse Thys, Louis-Barthélémy Pradher, Gustave Dugazon i el 1807 director de l'orquestra de l'Òpera italiana, on donà a conèixer per primera vegada a París Le nozze di Figaro de Mozart.
Més tard passà a l'Acadèmia de Música com a mestre de cant, el 1815 entrà a l'Institut i el 1838 fou nomenat professor de composició del Conservatori. Si és veritat que com a compositor no va saber elevar-se a les regions del geni, en canvi posseí en grau molt elevat el sentiment dramàtic i la ciència de l'orquestració. També es distingí com a escriptor deixant una obra teòrica, Système general d'harmonie (París, 1815), diverses memòries i un fulletó contra l'escola de Rossini, De la musique mécanique et de la musique philosofique.

## Òperes principals

* Les promeses de mariage, (1787),
* La dame invisible, (1787),
* Cora, (1789),
* les brouilliers, (1789),
* Les Deux sentinelles, (1790),
* Les rigueurs du cloître, (1790),
* Le nouveau d'Assas, (1791),
* Eugène, (1791),
* Tyrtèe, (1794),
* Ponnouveaux d'Assas, (1798),
* Montano et Stèphanie, (1799),
* L'amour bizarre, (1799),
* Le dèlire, (1799),
* Aline reine de Golconde, (1803),
* Le vaisseau amiral, (1805),
* Le chèvalier de Sènanges, (1807),
* Françoise de Foix, (1809),
* La victime des arts, (1811),
* Valentin ou le paysan romanesque, (1814),
* L'oriflamme, (1814),
* Les dieux rivaux, ou Les fêtes de Cythère (amb Persius, Kreutzer, i Spontini) (1816);
* Roger de Sicile, (1817),
* Corisandre, (1820),
* Virginie, (1823), amb llibret de Auguste-Félix Désaugiers.
* La m'ere et la fille,
* Blanche de Provence,
* Pharamond,
A més, deixà diverses cantates, cànos a tres i quatre veus, romances, etc. Tenia un fill natural François-Montan Berton, que també fou músic i compositor, i un net Pierre Berton (1842-1912)que fou actor i autor dramàtic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg 377-78 (ISBN 84-239-4536-7)

## Referències

* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 51, pàg. 203. (ISBN-84-239-4551-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 551 (ISBN 84 239-4546-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1.ª part, pàg. 381, (ISBN 84-239-4518-9)
# Henri Bertini

Henri Jérôme Bertini (Londres, 28 d'octubre de 1798 - Milà, 30 de setembre de 1876) fou un compositor i pianista anglès.
Als 12 anys es distingí ja com a pianista i més tard es dedicà a l'ensenyança, formant alumnes notables. Són cèlebres, i duran molt temps es recomanaren a tots els professors, els seus estudis per a piano, què, a més d'omplir complidament el seu objectiu, es distingeixen per l'elegància de la factura i l'originalitat de la melodia, especialment els senyalats amb els números 29, 32, 66, 97, 100 i 122. Deixà a més, l'A.B.C. del pianista i nombrosos trios, quartets i d'altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 8 (ISBN 84-239-4508-1)
# Henri Marteau

Henri Marteau (Reims, 31 de març de 1874 - Lichtenberg, Baviera, Alemanya) fou un violinista i compositor francès.
Fou deixeble de Leonard i de Jules Garcin, i el 1892, aconseguí el primer premi de violí en el Conservatori de París. Adquirí anomenada des del 1892 per haver donat nombrosos concerts en molts països, tant d'Europa com d'Amèrica. Fou professor de violí en el Conservatori de Ginebra des de 1900 a 1908, any en el qual succeí en Joachim en la càtedra de la Reial Escola de Música de Berlín. Com a compositor va escriure: La voix de Jeanne d'Arc (per a soprano, cor i orquestra; una Xacona, melodies; una Suite, per a violí i orquestra, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 438 (ISBN 84-239-4533-2)
# Henri Rosellen

Henri Rosellen (París, 3 d'octubre de 1811 - 18 de març de 1876) fou un pianista i compositor francès.
Estudià al Conservatori de París amb Pradher. És conegut principalment per les seves composicions per a piano de les que en publicà unes 250, escrites amb gust i elegància: una de les seves Réveries, en trèmolo, es feu popular arreu d'Europa.
A més va compondre: un trio per a piano, violí i violoncel,i publicà, a més, les obres didàctiques: Méthode de piano i Manuel des pianistes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 393 (ISBN 84 239-4552-9)
# Henrik Rung

Henry Rung (Copenhaguen, 1807-1871) fou un compositor danès. Va ser mestre de cors de l'Òpera i director de la Societat Santa Cecília, entitat fundada per ell per l'estudi de la música religiosa antiga. Deixà gran nombre de melodies vocals que assoliren una envejable popularitat, i va compondre música per a l'escena de diversos drames. Era el pare del també músic Friedrich Rung.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 845 (ISBN 84 239-4552-9)
# Henry Condell

Henry Condell (va ser batejat a finals de 1757 a St. Martin in the Fields, Londres - Cave House, Battersea, 24 de juny de 1824) fou un violinista i compositor anglès, fill de John Condell i la seva companya Ann Wilson.
Va actuar per primera vegada en públic en 1771, en el clavecí. Cap a 1800, Condell era un destacat membre de les orquestres del Her Majesty's Theatre, Drury Lane i Covent Garden.
Va escriure diverses obertures i una farsa titulada Who Winds, que aconseguí molt d'èxit.

## Referències

* ↑ Loewenberg, Alfred; Biddlecombe, George. «Condell, Henry (1757 - 1824), composer, violinist». A: Grove Music Online, Gener de 2001. ISBN 9781561592630.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14, pàg. 1066. (ISBN 84-239-4514-6)
# Henry Le Bailly

Henry Le Bailly (neix [158?] - París, 1637) fou un compositor francès del Renaixement i principis del Barroc.
Fou superintendent de la música de Lluís XIII i va escriure un gran nombre de peces de ball. També es dedicà a la música religiosa, destacant entre les seves composicions un motet sobre el text del Super flumina.
Amb Guédron, Mauduit, Bataille i Boësett, cooperà a l'èxit de la gran revolució monòdica, en la qual les cançons a solo desterraren les composicions polifòniques, en auge al llarg dels temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 239 (ISBN 84-239-4507-3)
# Henry Litolff

Henry Charles Litolff (Londres, Anglaterra, 6 de febrer de 1818 - París, França, 6 d'agost de 1891) fou un compositor i pianista anglès.
Fill d'un alsacià i una anglesa, feu els seus primers estudis de piano amb un mestre desconegut, fins que, havent-lo escoltat un dia el cèlebre Moscheles, quedà tan ben impressionat de la seva disposició, que decidí agafar-lo sota la seva tutela. Als dotze anys ja s'havia fet aplaudir en un concert que donà en el Covent Garden, però poc temps després hagué de sortir de Londres per haver-se casat amb una jove contra la voluntat dels seus pares, refugiant-se en una capital de província francesa on es guanyava penosament la subsistència.
El 1840 feu un concert a París, i des de llavors començà la seva reputació, que augmentà considerablement en un viatge que va fer a Bèlgica. De 1841 a 1844 fou director d'orquestra a Varsòvia, després va recórrer per Alemanya i els Països Baixos aconseguint èxits clamorosos, tant com a pianista com a compositor, i durant la Revolució de 1848 es trobà a Viena entre els insurgents, però es retirà a temps, i es refugià a Braunschweig, on entaulà amistat amb un editor de música anomenat Mayer, que morí poc temps després i que amb la vídua del qual Litolff es casà, convertint-se ensems en editor, però cansat de la vida tranquil·la i sedentària dels negocis i enyorant els seus triomfs de concertista cedí, el 1860, la casa editorial al seu fill adoptiu i fixà la seva residència a París.
Divorciat per segona vegada, va contraure matrimoni en terceres núpcies amb la comtessa de Larochefoucauld, i continuà arrossegant una existència atzarosa i desigual, tan aviat gaudint del favor dels públics aristocràtics i dels intel·lectuals, tan aviat dirigint algun cafè-concert del raval de París. El compositor és com l'home, i així, en les seves obres, al costat de belleses de primer orde, apareixen pàgines d'un gust lamentable. Berlioz exercia una influència real sobre Litolff, que havia aconseguit assimilar-se la forma de l'autor de la Damnation de Faust, però mancava de l'originalitat melòdica, del sentiment poètic i de la gràcia suau i exquisida que caracteritzant Berlioz.
Com a pianista també era més brillant que clàssic, però la seva execució era a propòsit per entusiasmar als públics. Les seves millors obres són els cinc Concerts-simfonies, per a piano i orquestra, component a més, gran nombre de les anomenades peces brillants, per aquest instrument: Un trio, una marxa fúnebre a la memòria de Giacomo Meyerbeer, un concert per a violí, Ruth et Booz (oratori), i moltes melodies vocals.
Per al teatre compongué: Die Brant von kynast (òpera, Brunswick, 1847), Rodrigue de Tolède (òpera que restà inèdita), Les Templiers (òpera, Brussel·les, 1886, La boîte de Pandora (opereta), Héloîse et Abélard (opereta), La belle au bois doramnt (opereta), La fiancée du roi de Garbe, La Mandragore (opereta), Le chevalier Nahel (opereta); i L'escadron volant de la reine (opereta, 1888).

## Vegeu també

* Concert per a piano núm. 3 (Litolff)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1127 ISBN 84-239-4530-8
# Henry Mill

Henry Mill (c. 1683–1771) va ser un inventor anglès que va patentar la primera màquina d'escriure el 1714. Va treballar com a enginyer d'aigua per a la New River Company, i va presentar dues patents durant la seva vida. Un era per a una molla d'autocar, mentre que l'altre era per a una "Màquina de transcripció de cartes". La màquina que va inventar sembla, per la patent, que s'assemblava a una màquina d'escriure, però no se sap res més. Altres desenvolupadors primerencs de màquines d'escriure inclouen Pellegrino Turri. Moltes d'aquestes primeres màquines, inclosa la de Turri, es van desenvolupar per permetre escriure als cecs.

## Biografia

El fill gran d'Andrew i Dorothy Mill, va néixer l'any 1683 o 1684; segons el seu epitafi era un familiar de Sir Hugh Myddelton. Va obtenir un nomenament cap al 1720 com a enginyer de la New River Company.
L'obituitari de Mill a la revista Gentleman's diu que va erigir una planta d'aigua a Northampton. Va ser emprat per Sir Robert Walpole per dur a terme el subministrament d'aigua a Houghton Hall .
Mill posteriorment va emprar Robert Mylne com a ajudant. Va morir solter a casa seva a Strand, Londres, el 26 de desembre de 1771, i va ser enterrat a l'església de Breamore, prop de Salisbury, amb un llarg epitafi a la seva memòria. L'epitafi diu que tenia 87 anys, però està inscrit al registre parroquial amb 88 anys.

## Invents

L'any 1706 Mill va obtenir una patent (núm. 376) per a una millora de les molles del carro, i també l'any 1714 una altra patent (núm. 395) per a un aparell "per a la impressió o transcripció de lletres aïllades o progressivament una darrere l'altra, de forma tan neta i exacta". com a no distingir-se de la impremta, molt útil en assentaments i registres públics”. La patent no conté cap descripció de l'aparell, però s'ha considerat com la primera proposta per a una màquina d'escriure.

## Referències

* ↑ Woodcroft, Bennett. Reference index of patents of invention, from 1617 to 1852, 1855, p. 49.
* ↑ «Mill, Henry». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 37. Londres: Smith, Elder & Co, 1894.
* ↑ McConnell, Anita. «Mill, Henry». A: Oxford Dictionary of National Biography. online. Oxford University Press. DOI 10.1093/ref:odnb/18706. requereix subscripció o ser soci de la biblioteca pública del Regne Unit
* ↑ «Mill, Henry». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 37. Londres: Smith, Elder & Co, 1894.

## Bibliografia

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba actualment al domini públic: «Mill, Henry». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 37. Londres: Smith, Elder & Co, 1894.