OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estefania de Piquer

Estefania de Piquer (¿? - Vallbona de les Monges, 7 de novembre de 1576) fou una monja cistercenca, abadessa del monestir de Santa Maria de Vallbona. Durant el seu abadiat regulà que els habitants del vilatge de Montesquiu abandonessin definitivament el poble i constituïssin Vallbona de les Monges.

## El seu abadiat

Escollida per unanimitat, Estefania de Piquer fou abadessa del monestir des de gener de 1563 fins a la seva mort, al novembre de 1576, i hi aporta la seva anterior experiència prioral. Joana d’Icart l’ajudà com a priora tot el mandat. Al 1575 hi incorporà Elena de Guimerà, sostspriora, Àngela d’Aiguaviva, sagristana, Isabel de Sant Just com a bossera i Jerònima de Pons com a mestra de novícies.
Durant la seva prelatura encarregà un capbreu de les rendes del monestir i instituí, al 1575, la confraria del Santíssim Nom de Jesús, coneguda com la dels Juraments, que havia estat implantada a la diòcesi per mirar de combatre la blasfèmia i la paraula grollera: «lo gran abús que hi ha de blasfemar, perjurar...».
Després que una de les disposicions del Concili de Trento, l’any 1563, establís que els monestirs i convents no podien estar aïllats en despoblat i que els que hi estaven no podrien mantenir-se actius per raons de la inseguretat causada per guerres, bandolerisme o pillatge, l’abadessa de Vallbona, Estefania de Piquer, va proposar –o potser va regular un procés ja iniciat– que els habitants de Montesquiu, petita població situada a uns 3 km del cenobi, abandonessin definitivament el seu poble i s'instal·lessin més a prop i a redós del monestir, dins del clos de la muralla, aprofitant i adaptant edificis monàstics. Amb el temps, l'antiga vila abandonada quedà enrunada, i les pedres de la seva església de Sant Joan, traslladades pel Comú de Vallbona, van servir per edificar l'església parroquial de la nova vila.
La llosa sepulcral d'Estefania de Piquer és a la segona filla de la sala capitular. Presenta el bàcul, que mira cap a l’esquerra, i els senyals heràldics familiars.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Piquer Jover, Josep-Joan. Abaciologi de Vallbona (1153-1977). Santes Creus: Fundació Roger de Belfort, 1978, p. 196-203. ISBN 84-400-5204-9.
* ↑ «Viu Vallbona. Naixement del poble al costat del monestir». Ajuntament de Vallbona de les Monges i Editorial Literra. [Consulta: 23 abril 2023].
* ↑ Torres i Benet, Miquel «Introducció a la història de Montesquiu». Vallbona i el monestir: apèndix als monestirs cistercencs de la vall del Corb. Actes de la Jornada de Treball XLIV. Grup de Recerques de les Terres de Ponent [Vallbona de les Monges], 2015.
* ↑ Piquer i Pomés, Rosa Maria «Montesquiu. Documents relatius a la seva història i a les seves relacions amb el monestir i el poble de Vallbona». Vallbona i el monestir: apèndix als monestirs cistercencs de la vall del Corb. Actes de la XLIV Jornada de Treball. Grup de Recerques de les Terres de Ponent [Vallbona de les Monges], 2015.
* ↑ Sans Travé, Josep Maria «La sorprenent Sala Capitular del Monestir de Santa Maria de Vallbona». Cultura i paisatge, núm. 13, (actualització) 14 juny 2021.
# Estepa eurasiàtica

L'estepa eurasiàtica, o estepa d'Euràsia, és una vasta ecoregió d'estepa que forma part del bioma dels herbassars i sabanes temperades. S'estén des de Romania –passant per Ucraïna– fins a Sibèria, amb un enclavament a Hongria que s'anomena Puszta.

## Ecoregions

El World Wildlife Fund divideix aquest bioma en un gran nombre d'ecoregions segons les seves característiques geogràfiques i de les espècies que hostatgen en diferents hàbitats i ecosistemes, entre els quals s'inclouen:
* Estepa de l'Alai i el Tian Shan Occidental (Kazakhstan, Tadjikistan, Uzbekistan)
* Estepa de l'Altai i semidesert (Kazakhstan)
* Bosc-estepa de Dàuria (Xina, Mongòlia, Rússia)
* Bosc-estepa kazakh (Kazakhstan, Rússia)
* Estepa kazakh (Kazakhstan, Rússia)
* Altiplans del Kazakhstan
* Praderia de Mongòlia i Manxúria (Xina, Mongòlia, Rússia)
* Estepa pòntica (Romania, Moldàvia, Ucraïna, Rússia)
* Estepa pannònica (Hongria, Àustria, Eslovàquia)

## Vegeu també

* Grans planes
* Pampa, a l'Argentina, Uruguai, Brasil

## Referències

* ↑ «Canada's vegetation: a world perspective - Geoffrey A. J. Scott - Google Knihy». Books.google.sk. [Consulta: 9 febrer 2012].
* ↑ Természettudományi Múzeum (Hongria). «Annales historico-naturales Musei Nationalis Hungarici», 1969.

## Bibliografia

* Plano Carpini, John of: «History of the Mongols», dins Christopher Dawson (ed.): Mission to Asia. Toronto: University of Toronto Press, 2005, pàgs. 3–76.
* Barthold, W.: Turkestan Down to the Mongol Invasion. Nova Delhi: Munshiram Manoharlal Publishers, 1992.
* Christian, David: A History of Russia, Central Asia and Mongolia, volum 1: Inner Eurasia from Prehistory to the Mongol Empire. Malden (Massachusetts), Oxford (Gran Bretanya), Carlton (Austràlia): Blackwell Publishing, 1998.
* Fletcher, Joseph F.: «Studies on Chinese and Islamic Inner Asia», dins Beatrice Forbes Manz (ed.): Variorum. Aldershot (Hampshire): 1995, IX.
* Grousset, René: The Empire of the Steppes: a History of Central Asia. New Brunswick (Nova Jersey): Rutgers University Press, 1970
* Krader, Lawrence: «Ecology of Central Asian Pastoralism», dins Southwestern Journal of Anthropology, vol. 11, núm. 4, (1955), pàgs. 301–326.
* Lattimore, Owen: «The Geographical Factor in Mongol History», dins Owen Lattimore (ed.): Studies in Frontier History: Collected Papers, 1928-1958. London: Oxford University Press, 1962, pàgs. 241–258.
* Sinor, Denis: «The Inner Asian Warrior», dins Denis Sinor (Collected Studies Series): Studies in Medieval Inner Asia. Aldershot (Hampshire): Ashgate, Variorum, 1997, XIII.
* Sinor, Denis: «Horse and Pasture in Inner Asian History», dins Denis Sinor (Collected Studies Series): Inner Asia and its Contacts with Medieval Europe. London: Variorum, 1977, II.
# Ester de Carvalho

Ester de Carvalho (Montemor-o-Velho, Portugal, 20 d'agost de 1858 - Rio de Janeiro, 15 de gener de 1884) fou una cantant (tiple) d'opereta portuguesa.
Des de la seva primera joventut es dedicà al teatre, aconseguint grans èxits en el repertori de Offenbach, Lecocq, Audran i altres autors del seu temps, passant després a Rio de Janeiro, on va contraure una tisis, efecte de la vida desordenada que portà en aquell país, segons afirmacions dels seus biògrafs.

## Referències

* ↑ «Personalidades concelhiasː Esther de Carvalho». Município de Montemor-o-Velho. [Consulta: 7 juliol 2017].
* ↑ Costa da Silva, Mário José «“Todo o mundo é um palco!”. Esther de Carvalho». Clube open your mind, Ano IV – Newsletter núm. 22 [Consulta: 7 juliol 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 11, pàg. 1513. (ISBN 84-239-4511-1)
# Esteve Casanovas i Ramió

Esteve Casanovas i Ramió (Breda, Selva, 7 de desembre de 1856 - 5 de gener de 1905) va ésser un hisendat i secretari de l'Ajuntament de Breda.
Era fill de Francisco Casanobas i Corrons i de Victòria Ramió i Riera ambdós de Breda.
Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ «Baptismes (1851-1875). pàg.178. (imatge 98)» (en castellà). A.D.G., Breda, arxiu parroquial, 07-12-1856. [Consulta: 23 abril 2023].
* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 79
# Esteve Monegal i Prat

Esteve Monegal i Prat (Barcelona, 1 de maig de 1888 - Barcelona, 23 de desembre de 1970) fou un escultor i empresari català.

## Biografia

Va néixer al carrer de Montcada, 19 de Barcelona (vegeu Palau Meca), fill de Ramon Mogenal i Nogués (1861-1942) i d'Assumpta Prat i Vila.
Deixeble de Francesc d'Assís Galí, va ser un dels més entusiastes promotors de l'Escola Superior dels Bells Oficis de la Mancomunitat de Catalunya, en la que va ser professor d'escultura. Membre del grup modernista tardà Guayaba, publicà articles teòrics a El Poble Català, Art Jove, La Publicidad, etc. i col·laborà amb dibuixos satírics, amb pseudònim, a la revista Or i Grana (1906-07).
Fou secretari del Cercle Artístic de Sant Lluc. Amplià estudis a París (1911-12), on seria deixeble de Josep Clarà. Evolucionà cap a un classicisme molt depurat, que va fer d'ell durant un temps l'escultor català més ortodoxament noucentista. De la seva obra, centrada sobretot en nus femenins i retrats, destaca Noia que es pentina del 1914, al vestíbul de la fàbrica Myrurgia, i col·laborà amb l'arquitecte Rafael Masó, figura central del Noucentisme a Girona. El 1917 hagué de fer-se càrrec del negoci familiar de perfumeria, que l'acabà convertint en una empresa (Myrurgia) d'ambit internacional, en la que aplicà el seu gust artístic vetllant personalment -i a través de dissenyadors triats per ell- el disseny dels flascons, envoltoris i publicitat. Tot i que la seva tasca industrial l'apartà de l'escultura, en la seva maduresa realitzà algunes imatges religioses, que són a les esglésies parroquials de Santa Coloma de Farners i a la de Santa Anna de Barcelona.
A més de dirigir l'empresa, Monegal es dedica també al disseny dels flascons i estoigs per als diferents productes: així destaquen els de les fragàncies Maderas de Oriente (1929) o Yànhia (c.1935).

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 23-12-1971, pàg. 38.
* ↑ «Naixements 1888, núm. 2428». AMCB, 01-05-1888.
* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 16 abril 2012].

## Bibliografia

* Fontbona, Francesc «Esteve Monegal, artista noucentista (1888-1970)». D’art, 1, 1972, pàg. 87-100.
# Estudi op. 10, núm. 6 (Chopin)

L'"Estudi op. 10 núm. 6", en mi bemoll menor, és un dels dotze Estudis op. 10 per a piano compostos per Frédéric Chopin. L'estudi desenvolupa el fraseig i l'estructura melòdica mitjançant difícils passatges amb nombroses alteracions. LA indicació de tempo, errante, indica que s'ha de tocar amb una velocitat moderada. Les frases i les alteracions fan d'aquest un estudi desafiant per a l'intèrpret.

## Estructura

El contrapunt i la polifonia són constant al llarg de la peça, en tres veus diferents: la melodia, l'harmonia i el baix. La primera de les veus presenta la melodia de l'estudi; la segona veu, l'harmonia, que manté el mateix patró rítmic durant tota la peça, una successió constant de semicorxeres; i la tercera veu, el baix, conté en cada compàs un acord específic.
En conjunt, aquest està estructurat en tres parts: dos primers temes i una coda. El primer tema es presenta en la tonalitat de la peça, mi bemoll menor, tot i que travessa una petita zona en mi major que es va desenvolupant i porta fins al segon tema, en el qual ja s'ha arribat a una dinàmica de forte. És el segon tema, i no el primer, en el qual s'arriba a la part culminant de l'obra. A la coda es produeix un retorn al primer tema i finalment l'estudi acaba amb una tercera picarda (anomenada així per la regió de França on aquest final era utilitzat popularment) en mi bemoll major.

## Referències

* ↑ W. Palmer: Chopin études for the piano, p. 32, Alfred Publishing, 1992.

## Enllaços externs

* Études Op.10: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography de Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Estudi op. 10, núm. 7 (Chopin)

L'«Estudi op. 10 núm. 7», en do major, és un dels dotze Estudis op. 10 per a piano compostos per Frédéric Chopin al voltant dels anys 1830-1832; foren publicats el 1833. El tempo, vivace, indica una velocitat de reproducció animada/ràpida.

## Estructura

Com en la majoria dels altres estudis, el núm. 7 consta de tres seccions. El primer tema, en do major, és seguit per un segon tema curt en re major, que retorna al primer tema. És un exercici d'intervals, amb la mà dreta en constant canvi de terceres menors a sisenes augmentades, en un ritme ràpid de semicorxeres, mentre que la mà esquerra executa un senzill baix que fa l'acompanyament harmònic.

## Tècnica

Aquest estudi fa treballar sobretot la mà dreta. Fent-li practicar bàsicament terceres, sisenes i quartes, convinades/alternades fet que demana exercir uns bons i precisos moviments de canell. Per arribar a ser melòdicament agradable, aquest estudi exigeix una tècnica especial, ja que la interpretació de la seva línia melòdica no és tan fàcil com en els estudis més populars de Chopin. En conseqüència, no és una peça que s'interpreti habitualment en el repertori de concerts. No obstant això, hi ha experts com Abby Whiteside, que destaquen aquest estudi per la seva estructura i una execució desafiant. Afirma que és impossible interpretar-lo sense seguir la tècnica que exigeix la seva execució; exigeix que cada nota s'interpretarà amb l'acció dels braços.

## Referències

* ↑ http://www.allmusic.com/work/etude-for-piano-no-7-in-c-major-op-10-7-ct-20-c355423/description
* ↑ Whiteside, Abby. Mastering the Chopin Etudes and Other Essays. Nova York: Charles Scribner's Sons, 1969. ISBN 978-0-684-10654-0.

## Enllaços externs

* Études Op.10: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
* "Analysis of Chopin Etudes" a Chopin: the poet of the piano.
# Estudis: revista de l'Associació Cultural

Estudis: revista de l'Associació Cultural va ser una publicació reusenca que sortí des del desembre de 1933 (núm. 1) fins al juny de 1936 (núm. 30)

## Història

Estudis és la revista de l'Associació Cultural, una entitat formada per la unió de diversos grups de joves reusencs. L'antiga "Colla del Nap" formada per joves de 16 a 20 anys, es convertí el 1931 en l'Agrupació Cultural, i publicaven un Butlletí d'assaigs de l'Agrupació Cultural que durà fins al 1933. Aquesta Agrupació es fusionà amb la "Penya Nyic-Nyc" i es convertí en Associació Cultural, començant a editar Estudis, que reflecteix sobretot les activitats de l'Associació i les inquietuds dels seus socis. A partir del gener de 1935, quan canvia el domicili al carrer de Gaudí i comparteix local amb el Club Natació Reus "Ploms" la revista parla també de les activitats d'aquest club.
És una mostra de les activitats intel·lectuals dels joves reusencs en tot els àmbits: culturals, científics, polítics, socials i recreatius. També s'interessa pels temes que afecten Reus. Essencialment cultural, es defineix com a "liberal i oberta a totes les ideologies". "Volem contribuir a fer un poble conscient i capacitat, infiltrant-li una cultura i una escola de què està mancat. No venim a fer política [...] serem portanveu d'aspiracions mútues, clarí de la més ampla accepció liberal..."

## Col·laboradors

El director era August Mercadé Ramon. Els redactors habituals eren Josep M. Ferrando, J. Camprubí Penas, i Miquel Fullat. Com a col·laboradors hi figuren Antònia Abelló, Miquel Agramunt, Antoni Correig, Isidre Fontana, Ramon Pallejà, Joaquim Santasusagna, Francesc Tosquelles, Enric Vernet, Joaquim Bargalló i altres.
També hi van publicar textos Josep Caixés, Cèsar Ferrater, Pere Cavallé, Domènec Freixa, Joan Gilabert Romagosa, Antoni Martí Bages, Lluís Mas Ossó, Josep Recasens i Mercadé, Josep Simó i Bofarull, Josep Solé Barberà, Francesc Tous, i altres.

## Aspectes tècnics

Sortia cada mes. Tenia mida foli, entre 16 i 40 pàgines a una columna i s'imprimia a la Impremta Foment de Marian Roca. La redacció estava situada a la seu de l'Associació Cultural, al raval de Francesc Macià fins al gener de 1935 i al carrer de Gaudí des d'aquella data. Alguns números porten dibuixos o fotografies.

## Localització

* Una col·lecció completa a la Biblioteca del Centre de Lectura de Reus
* Una col·lecció incompleta a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus

## Referències

* 1 2 La Premsa a la província de Tarragona durant la Segona República 1836-1939. Tarragona: Diputació de Tarragona, 1996, p. 335-342. ISBN 848861828X.
* ↑ «Propòsit». Estudis, Any I, núm. 1, XII-1933, pàg. 1.
* ↑ «Estudis». [Consulta: 9-II-2014].
* ↑ «Estudis». [Consulta: 9-II-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Berenguer de Tolosa

Berenguer I, conegut com a Berenguer de Tolosa, dit el Savi, (790 a Girona - 835) fou comte de Tolosa (816-835), comte de Pallars i Ribagorça (816-833), comte de Rosselló i Empúries (832-834) i comte de Barcelona, Girona i Besalú (832-835).
Fill d'Unroch de Friül i Engeltruda de París, neta del comte Guillem I de Tolosa i neboda de Bernat d Septimània, Berenguer era germà d'Eberard de Friül i oncle de l'Emperador Berenguer. La seva dinastia, iniciada pel seu pare, es coneix amb el nom dels Unròquides o Hunroquides.
Berenguer era comte i duc de Tolosa i conseller de Pipí I d'Aquitània des del 816, havent succeït a Bigó mort el 28 d'octubre del 816. El 831, quan Pipí va decidir rebel·lar-se contra l'Emperador Lluís el Pietós, Berenguer li va aconsellar no fer-ho. Però Pipí no li va fer cas i va escoltar en canvi a Bernat de Septimània que l'animava a rebel·lar-se. Berenguer, lleial a l'Emperador, va entrar als dominis de Bernat, apoderant-se dels comtats de Rosselló (amb el Vallespir), de Rasès i de Conflent.
El 2 de febrer del 832 Berenguer ja era a Elna on va tenir un placitum en el que va fer restituir a Babilas del monestir de Nostra Senyora d'Arles al Vallespir, les terres que se li havien usurpat; en aquesta assemblea s'esmenta al seu col·laborador Adefons com a vescomte. Finalment, a l'octubre del mateix any, successives victòries de les forces imperials, obligaren a Pipí i a Bernat a comparèixer davant l'Emperador. Pipí fou desposseït del seu regne i enviat presoner a Trèveris, essent concedits els seus territoris a Carles II el Calb. Bernat fou acusat d'infidelitat i destituït de totes les seves possessions a la Septimània i la Gòtia que foren entregades a Berenguer (dieta de Joac, octubre del 832).
El 833, Galí I Asnar, comte d'Urgell i Cerdanya va usurpar els comtats de Pallars i de Ribagorça del domini de Berenguer.
El 834, Pipí I es va reconciliar amb l'Emperador i va derrotar el seu germà Lotari I en la defensa de la ciutat de Chalons-sur-Saone. Bernat, que havia lluitat al costat de Pipí, va reclamar els seus antics títols com a recompensa. L'Emperador volia complaure'l però Berenguer, que sempre havia estat fidel a l'Emperador i que també havia lluitat al costat dels vencedors, ostentava els comtats legítimament.
El juny del 835, l'Emperador va convocar a Berenguer i a Bernat a una assemblea a Crémieu, prop de Lió, on es prendria una decisió sobre la distribució de terres a la Septimània i a la Gòtia. Però, durant el viatge, Berenguer va morir inesperadament i els seus comtats van ser per a Bernat.

## Referències

* 1 2 Morales i Montoya, Mercè; Sobrequés i Callicó, Jaume. Comtes, Reis, Comtesses i Reines de Catalunya. Barcelona: Base, abril de 2011, p. 14. ISBN 9788415267249.

## Vegeu també

* Llista dels comtes de Tolosa.
# John West

John West (Logie, 10 d'abril de 1756 - Morant Bay, 17 d'octubre de 1817) fou un matemàtic escocès que va emigrar a Jamaica.

## Vida i Obra

Quart fill de Samuel West i Margaret Mein, el seu pare va morir quan només tenia deu anys. West es va matricular a la Universitat de St Andrews el 1769 gràcies al suport econòmic del sagristà Dr. Adamson. West i els seus germans van estudiar matemàtiques amb el professor Nicolas Vilant.
Va ser assistent del professor Vilant, que tenia una salut molt precària, però davant la manca d'oportunitats al seu país, va emigrar a Jamaica, el 1784, el mateix any que es van publicar els seus llibres Elements of Mathematics i A System of Shorthand.
A Jamaica, West va ser inicialment professor a la Manning’s Free School de Savanna-la-Mar a la parròquia de Westmoreland.
El 1790 va ser nomenat rector de la Parròquia de Saint Thomas a Morant Bay, on va morir el 1817.
Durant la seva vida a Jamaica mai va deixar els seus estudis matemàtics, malgrat el seu aïllament acadèmic.
Abans de morir, va enviar el manuscrit dels seus Mathematical Treatises al seu antic alumne John Leslie, que els va fer publicar el 1838.

## Referències

* ↑ Craik, 1998, p. 32.
* ↑ Craik, 1998, p. 33-34.
* ↑ Mann i Craik, 2011, p. 80.
* ↑ Craik, 1998, p. 48.
* ↑ Craik, 1998, p. 41.
* ↑ Mann i Craik, 2011, p. 90.

## Bibliografia

* Craik, Alex D.D. «Geometry, Analysis, and the Baptism of Slaves: John West in Scotland and Jamaica» (en anglès). Historia Mathematica, Vol. 25, Num. 1, 1998, pàg. 29-74. DOI: 10.1006/hmat.1997.2174. ISSN: 0315-0860.
* Mann, A.J.S.; Craik, A.D.D.. «Scotland. Land of opportunity but few rewards». A: Raymond Flood, Adrian Rice, Robin Wilson (eds.). Mathematics in Victorian Britain (en anglès). Oxford University Press, 2011, p. 77-102. ISBN 978-0-19-960139-4.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «John West» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Etrocorema

Etrocorema és un gènere d'insectes plecòpters pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* Els adults són de grandària mitjana fins a gran, de color marró a marró fosc i llurs ales marrons amb la nervadura marró fosc.
* La femella presenta una placa subgenital que s'estén més enllà dels marges laterals de l'abdomen, una vagina membranosa i amb glàndules accessòries i una espermateca petita i bulbosa.
* La larva és gairebé sempre de color marró amb un subtil patró a la superfície dorsal i no té brànquies anals.
* L'ou és allargat, oval i amb orificis sèssils.

## Hàbitat

En els seus estadis immadurs són aquàtics i viuen a l'aigua dolça, mentre que com a adults són terrestres i voladors.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina, Indoxina (Tailàndia) i Malèsia (Malàisia, Sumatra i Borneo), incloent-hi el riu Mekong.

## Taxonomia

* Etrocorema belumensis (Wan Nur Asiah & Che Salmah, 2009)
* Etrocorema hochii (Wu, C.F., 1938)
* Etrocorema nigrogeniculatum (Enderlein, 1909)

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):222.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Ignac Sivec, Bill P. Stark i Shigekazu Uchida, 1988. Synopsis of the World Genera of Perlinae (Plecoptera: Perlidae). Scopolia, núm. 16, pp. 1-66, Ljubljana. «PDF».
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Thai Biodiversity (anglès)
* ↑ Supplements to the Perlidae (Plecoptera) of Sumatra (anglès)
* ↑ Wan Nur Asiah, W.M.A., M.R. Che Salmah, & I. Sivec, 2009. Description of Etrocorema belumensis sp.n. from Royal Belum State Park, Perak, Malaysia. Illiesia, 5(17):182-187. «PDF».
* ↑ Tropical Asian Streams: Zoobenthos, Ecology and Conservation (anglès)
* ↑ Identification of Freshwater Invertebrates of the Mekong River (anglès)
* ↑ Trends in research in Ephemeroptera and Plecoptera (anglès)
* ↑ The Neoperla of Sumatra and Java (Indonesia) (Plecoptera: Perlidae) (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:264.
* Steyskal, 1976. A: Baumann. A report on the fifth international symposium on Plecoptera. Proc.Biol.Soc.Wash. 88(38):410.
* Zwick, P., 1973. Insecta: Plecoptera. Phylogenetisches System und Katalog. Das Tierreich 94. Walter de Gruyter and Co., Berlín. 465 pp.

## Enllaços externs

* Perlidae Species Listing (anglès)
* Notes on Plecoptera (7). Neoeuryplax: A junior synonym of Etrocorema (anglès)