OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Matilde Orduña Langarita

Matilde Orduña Langarita (Barcelona, 16 de febrer de 1874 - ?, ?) va ser una mestra d'educació primària catalana.
Va començar a treballar el 1897 com a mestra a Calafell. Exercint encara en aquesta localitat, va ser una de les persones pensionades el 1912 per la Junta per a l'Ampliació d'Estudis i Investigacions Científiques (JAEIC) per viatjar durant dos mesos, del 18 d'abril al 20 de juny, per França i Bèlgica amb un grup de mestres, dirigit per l'inspector d'ensenyament Luis Álvarez-Santullano, per estudiar qüestions relacionades amb l'educació i contribuir a la modernització de la instrucció a Espanya. Quan va tornar del viatge va intentar aplicar algunes millores a la seva escola, d'acord amb el que havia observat relatiu als hàbits higiènics, però no sempre amb èxit.
El 1926 va canviar de destinació i va obtenir la plaça de mestra de l'escola de nenes d'Esplugues de Llobregat, que estava situada al costat de la casa consistorial. A la localitat hi vivia el seu germà Antoni, comerciant de professió, que estava casat amb Conxita Udina. Orduña, juntament amb les seves germanes es va instal·lar al pis dels mestres que hi havia a l'edifici de l'escola. Va treballar com a mestra a la localitat fins a la jubilació. Es diu que va ser una persona respectada i compromesa amb la seva feina. Va aconseguir que l'Ajuntament tingués la iniciativa de fer una escola de pàrvuls, que va dirigir la seva cunyada.
El 1974, en bastir-se un nou centre educatiu al barri de Can Vidalet, l'Ajuntament d'Esplugues de Llobregat va decidir donar-li el nom de Matilde Orduña, en reconeixement per haver estat una de les primeres mestres que va exercir la professió a la ciutat.

## Referències

* 1 2 Escalafón General Fusionado del Magisterio Primario con arreglo a su situación en 1º de enero de 1912 (en castellà). Madrid: Ministerio de Instrucción Pública y Bellas Artes, 1912, p. 120-121.
* ↑ Poveda Sanz, María. Mujeres y segunda enseñanza en Madrid (1931-1939). El personal docente femenino en los institutos de bachillerato (tesi) (en castellà). Madrid: Universidad Complutense de Madrid, 2014, p. 167.
* ↑ Moreno Martínez, Pedro L. «Los pensionados de la Junta para Ampliació de Estudios e Investigacions Científicas (JAE) y la Higiene Escolar». Revista de Educación, núm. extraordinari, 2007, pàg. 167.
* 1 2 «Història de l'escola». Escola Matilde Orduña - xtec. [Consulta: 3 juny 2022].
* ↑ Barrasa, Josep Lluís «Conxita Udina torna a Esplugues». El pou del vernís, núm. 43, 9-2013, pàg. 3.
* ↑ «Inventari del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental d'Esplugues de Llobregat». Diputació de Barcelona. Arxivat de l'original el 18 d’octubre 2017. [Consulta: 3 juny 2022].
# Matilde Palazzesi

Matilde Palazzesi (Montecarotto, Itàlia, 1 de març de 1802 - Barcelona, Catalunya, 3 de juliol de 1842) fou una cantant d'òpera italiana.
Fou deixeble de Pietro Romani a Florència, passant més tard a Nàpols per acabar allà la seva educació musical. A divuit anys debutà amb èxit en el teatre, sent molt aplaudida a Nàpols, Milà, Florència i en altres ciutats d'Itàlia. Recollí també molts elogis i èxits a Alemanya i Espanya, i les seves òperes favorites foren Semiramide, L'Esule di Roma, Norma, Elisabetta, Il conte d'Essex, etc.
Va morir a Barcelona el 3 de juliol de 1842, on havia estat cantant aquella temporada al Teatre de la Santa Creu fins que l'embaràs la va obligar a abandonar la companyia, després de parir una filla.

## Referències

* ↑ «Barcelona». Diari de Barcelona, 03-07-1842, pàg. 2557 (5a del dia).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 139 (ISBN 84-239-4541-3)
# Matinées musicales

Soirées musicales, op. 24, és una suite de cinc moviments composta el 1936 per Benjamin Britten basats en temes de Gioachino Rossini. Fou un encàrrec de Lincoln Kirstein per l'American Ballet Co. coreografiat per George Balanchine. Es va estrenar el 27 de juny de 1941 al Teatro Municipal de Rio de Janeiro dirigida per Emanuel Balaban.
La primera retransmissió va ser el 23 de desembre de 1942, per la BBC i dirigida per Rae Jenkins.
La música està inspirada en composicions de Gioachino Rossini de la mateixa manera que les Soirées musicales. I de nou hi ha cinc seccions:
* March (de Guillaume Tell de Rossini, acte 1, Pas de six)
* Nocturne (de Soirées Musicales de Rossini, núm. 10 La pesca)
* Waltz (de Soirées Musicales de Rossini, núm. 4 L'orgia)
* Pantomime (deSoirées Musicales de Rossini, núm. 2 Il rimproveso)
* Moto perpetuo ('de 'Gorgheggi e solfeggi de Rossini)

## Referències

* 1 2 «Informació de l'obra» (en anglès). MusiClassical notes. [Consulta: 30 agost 2018].
# Maturino Blanchet

Angelo Maturino Blanchet, (Gressan, 3 de març de 1892 - Saint-Pierre, 9 de novembre de 1974) fou un bisbe italià. Va entrar a l'orde dels Missioners Oblats de Maria Immaculada el 1920 i va ser ordenat sacerdot el 29 de juny de 1921. Es consagrà bisbe d'Aosta el 3 de març de 1946.
Durant el seu ministeri va fundar o refundar set noves parròquies, va convocar tres congressos eucarístics diocesans, va realitzar sis visites pastorals i ordenà setanta-vuit sacerdots. Fou pare conciliar durant totes les sessions del Concili Vaticà II. Va retirar-se per límit d'edat en 15 d'octubre de 1968 i fou nomenat bisbe titular de Limata. Va morir el 9 de novembre de 1974 al priorat Sant-Jacquême a Saint-Pierre.

## Referències

* ↑ Acta de naixement núm. 12 del 7 de març de 1892
* ↑ L'album di monsignor Maturino Blanchet
* ↑ Aimé-Pierre Frutaz, Fonti per la storia de la Valle d'Aosta, «Cronotassi dei vescovi», S. 327
* ↑ «Parrocchia di sant'Anselmo in Aosta festa il 21 aprile: abitanti: 2000». Arxivat de l'original el 2017-03-24. [Consulta: 28 març 2017].
* ↑ «Personaggi Illustri». Arxivat de l'original el 2017-07-17. [Consulta: 28 març 2017].
# Maurycy Karasowski

Maurycy Karasowski (Varsòvia, 1823 - Dresden, 1892) fou un compositor i musicòleg polonès del Romanticisme. Estudià piano i violoncel amb Kratzer, i el 1851 entrà en l'orquestra de l'Òpera de Varsòvia. De 1858 fins a 1860 visità Berlín, Viena, Dresden, Múnic, Colònia i París, i des de 1864 residí a Dresden com a músic de cambra del rei. Les seves obres principals són: Rys historyczny opery polskiej (Història de l'òpera polonesa, 1859); Życie Mozarta (Vida de Mozart, 1868), i La joventut de Chopin. A més, deixà algunes composicions per a piano i violoncel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3350 ISBN 84-239-4582-0
# Mausoleus romans de Llíria

Els mausoleus romans de Llíria són un conjunt protegit com a Bé d'interès cultural de la ciutat de Llíria, a la comarca del Camp de Túria del País Valencià. Tenen el núm. d'anotació ministerial A-R-I-51-0007026 per resolució del 5 de desembre de 1990.

## Emplaçament

Els mausoleus es troben al carrer de Sant Vicent. Són un conjunt funerari situat a la necròpoli de la ciutat ibera romanitzada d'Edeta.
A inicis del segle xxi estaven integrats dins d'un edifici d'habitatges, però han estat recuperats i són visitables.

## Descripció

Són tres edificis de planta rectangular, formats per una base esglaonada, un podi i una cambra funerària. En aquesta es realitzava la cremació del cadàver.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=3874
* 1 2 http://www.viatorimperi.com/index.php/menucvalencialliria%5BEnllaç+no+actiu%5D
* 1 2 http://www.mapaculturaldevalencia.es/fichaarea.html?cnt_id=18195%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Max Ansorge

Max Ansorge (Strzegom, 1 d'octubre de 1862 - Namysłów, 2 de maig de 1940) fou un cantor, organista i compositor alemany.
De 1884 a 1887 va estudiar a l'aleshores Königliche Hochschule für Musik, avui Universitat de les Arts de Berlín. De 1887 a 1891 va ser cantor i organista a l'església de Sant Jaume de Stralsund. De 1891 a 1896 va treballar com a organista a l'església Lutherkirche, on va treballar fins al 1908. Durant un projecte de catalogació dels manuscrits de la biblioteca de la Universitat de Wrocław, es van trobar 82 manuscrits i 4 manuscrits que probablement formaven part de les seves col·leccions privades.
Es va distingir com a organista i compositor de lieder i d'obres del gènere religiós per a veus soles o amb acompanyament d'orgue, així com peces per a coral.

## Referències

* 1 2 «Ansorge, Max». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). Apèndix núm. I. Madrid: Espasa-Calpe, cop. 1930-1933, p. 630. ISBN 84-239-4579-0.
* 1 2 Szulc, Aleksandra. «Projekte» (en alemany). Universitat de Wrocław (Breslau), 31-01-2017. [Consulta: 20 febrer 2020].
# Max Erdmannsdörfer

Max Erdmannsdörfer (4 de juny de 1848, Nuremberg - 14 de febrer de 1905) fou un compositor alemany.
Començà els seus estudis en la seva vila nadiua continuant-los després a Leipzig i Dresden.
El 1871 entrà en la capella reial de Sonderhausen, i el 1822 passà a Moscou, del qual conservatori en fou nomenat professor tenint com alumnes alguns que més tard foren uns bons professionals entre ells en Nikolaj Kocetov o en Traugott Ochs.
L'any 1874 es va casar amb la pianista Paulina Fichtner (1847-1916).
Com a compositor va escriure: La Princesa Ilsa, Schéewitchen, i algunes d'altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 20, pàg. 431 (ISBN 84-239-4520-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. V, pàg. 221 (ISBN 84-239-4575-8)
# Max Unger

Max Unger (Taura, Saxònia, 28 de maig de 1883 - Zúric, 1 de desembre de 1959) fou un musicògraf i director d'orquestra alemany.
Feu els seus estudis en el Conservatori i Universitat de Leipzig, on tingué per mestres, entre d'altres a Riemann, Paul i Zöllner. El 1906 fou segon director del Teatre Municipal de Leipzig; el 1901 professor del Conservatori de Bromberg i després tornà a Leipzig per acabar els estudis de filologia, doctorant-se el 1911.
Establert en aquesta ciutat, més tard fou nomenat director de la Societat de Madrigals i crític de la Neue Zeitschrift fur Musik.
Se li deu:
* Muzio Clementis Leben (1911);
* Beethovens Heiratsprojekt im Jahre 1810;
* Auf Spuren von Beethovens unsterblichen Geliebten.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65. pàg. 1005 (ISBN 84-239-4565-0)
# Max Vogrich

Max Vogrich (Sibiu, Romania, 2 de gener de 1852 - Nova York, EUA, 8 de juny de 1916) fou un pianista i compositor austríac.
Als catorze anys ja era un pianista distingit i va ser enviat al Conservatori de Leipzig per a perfeccionar els estudis, sent allà deixeble de Hauptmann, Richter i Moscheles. De 1870 a 1878 donà nombrosos concerts per Europa, Amèrica del Sud i els Estats Units. De 1882 a 1886 residí a Austràlia com a concertista i professor de piano i després retornà als Estats Units, on va romandre algun temps.
És autor de nombroses òperes, dels quals llibrets n'és autor, com:
* Vanda, (Florència, 1875)
* Lanzelot, (1890)
* King Arthur, (Leipzig, 1893)
* Der Buddha, (1899)
* Die Lieder des Euripides (Weimar, 1905)
També se li deu:
* The Captivity, (oratori)
* The Young King and the Sheperdss, (cantata)
* The Diver, (cantata)
Nombroses misses, simfonies, concerts per a violí i piano, música vocal, sonates i de cambra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. pàg. 898 (ISBN 84-239-4569-3)
# Max Weinzierl

Max Weinzierl (Bergstadtl, Bohèmia, 16 de setembre de 1841 - Viena, Àustria, 10 de juliol de 1898) fou un compositor austríac.
Fou director artístic de la Singakademie d'aquella ciutat i donà al teatre les operetes:
* Don Quixote,
* Die werblichen Jäger,
* Moclemos,
* Fioretta,
* Page Fritz, etc. així com alguns cors de veus d'home.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 31 (ISBN 84-239-4570-7)
# Maximilian Max

Maximilian Max (Winterberg, Bohèmia, 1769 – ?) fou un religiós, violinista, pianista i compositor que estudià música en l'escola d'infants de cor de la catedral de Passau, i posteriorment cursà humanitats, filosofia, i després teologia a Praga; ingressà a l'orde dels premonstratesos el 1792. Fou un hàbil pianista i compositor, i donà a imprimir sis trios per a dos violins i violoncel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 1244, ISBN 84-239-4533-2
# Mazarunia mazarunii

Mazarunia mazarunii és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.
Els adults poden assolir 5,3 cm de longitud total. Tenen 26 vèrtebres:. Viu en zones de clima tropical entre 20 °C-30 °C° de temperatura. Es troba a Sud-amèrica: riu Mazaruni i la conca del riu Essequibo, Guaiana).

## Referències

* ↑ Kullander, S. O., 1990. Mazarunia mazarunii (Teleostei: Cichlidae), a new genus and species from Guyana, South America. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 1 (núm. 1): 3-14.
* 1 2 [ FishBase] (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.
# Meco de Tírvia

Joan Teix, nascut a Tírvia al segle xix, més conegut com "Meco de Tirvia", va ser un bandoler català que actuà al Pallars Sobirà. Va ser capturat, condemnat a mort i executat al poble de Sort.

## Biografia

La segona meitat del segle xix van ser temps convulsos a la Catalunya rural. Les conseqüències de les Guerres Carlines van significar el trencament amb el model d’agricultura de subsistència existent. La crisi econòmica va suposar un revifament del bandolerisme. Petits escamots de 6 a 10 persones, liderades per un capitost, controlaven els camins principals d’accés als pobles i assaltaven als traginers i als amos de les cases benestants. Una altra font d’ingressos era el segrest per obtenir rescats de les famílies, sota amenaça de mort.
Joan Teix va ser l’exponent de la part més violenta d’aquest fenomen. Junt amb el seu lloctinent, Bella d’Alins, van sembrar el terror a la part alta del Pallars Sobirà.
L'imaginari popular els ha convertit en personatges mítics dels Pirineus, barrejant realitat i ficció. Al Pallars sovint es confonen les malifetes atribuïdes a algun dels bandolers més coneguts: El Lliser d'Arcalís i el Meco de Tírvia.

## Referències

* ↑ Gurri, Francesc. Pobles de Catalunya II. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1994, p. 60. ISBN 978-84-7826-533-6.
* ↑ Bellmunt i Figueres, Joan «Mites de Ponent: Casa Manresà». Ara Lleida [Lleida], núm. 38, tardor-hivern 2009, pàg. 46-47.

## Vegeu també

* Lliser d'Arcalís
# Medghassen

Medghassen o Imedghassen és un curiós monument de pedra a la província de Batna, a 9 quilòmetres d'Aïn Yagout i 35 de Batna, i prop de la carretera d'aquesta última a Constantina. Impròpiament també se la coneix per la denominació de tomba de Sifax. Els indígenes l'anomenen Kobr Madrus o tomba de Madrus. Té 18 m d'alçada per 176 de circumferència en la base i 40 en la plataforma superior, i el constitueixen una sèrie de 24 grades circulars, que van disminuint de la base al cim i que de lluny s'assembla a un turó. Segurament fou construït en els primers temps de la dominació romana a l'Àfrica, i ofereix molta analogia amb la tomba de Cristiana, prop de Sersell, que serví de monument funerari a la família de Juba II rei de Mauretània. El Medghassen se suposa que el manà construir Micipsa, en el qual reberen sepultura la família dels reis de Numídia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 171 ISBN 84 239-4534-0.
# Megalonema pauciradiatum

Megalonema pauciradiatum és una espècie de peix de la família dels pimelòdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà al Paraguai.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1). i-xxii + 1-578.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Driver, C. S., 1919. On the Luciopimelodinae, a new subfamily of the South American Siluridae. Proc. Am. Philos. Soc. v. 58 (núm. 7): 448-456, Pls. 2-3.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Lundberg, J.G. i M.W. Littmann, 2003. Pimelodidae (Long-whiskered catfishes). p. 432-446. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Megareu

Megareu (en grec antic Μεγαρεύς), va ser, segons la mitologia grega, un heroi, fill de Posidó (o d'Egeu, o fins i tot d'Apol·lo, segons altres variants) i d'Ènope, que era filla d'Epopeu. És l'epònim de la ciutat de Mègara.
Casat amb Mèrope, va tenir diversos fills. El més gran, Timalc, va morir a mans de Teseu durant l'expedició dels Dioscurs contra l'Àtica. El segon, Evip, va ser víctima del lleó de Citeró, i per venjar-se Megareu va oferir la mà de la seva filla Evecme i el seu reialme a qui matés el monstre. Alcatous s'hi va presentar i va matar el lleó.
Alguns autors diuen que la seva esposa va ser Mèrope, i amb ella va tenir Hipòmenes, vencedor d'Atalanta.
S'explica també que quan Minos va assetjar el rei Nisos a la ciutat de Nisa, el rei va demanar ajuda a Megareu, que va morir en la batalla lluitant a favor del seu aliat. Més tard, quan Alcatous, el seu successor, va reconstruir la ciutadella de Nisa, li va donar el nom de Mègara, en honor del seu sogre.
Una altra tradició que procedeix de Mègara, negava que la ciutat hagués estat mai conquerida, i que Megareu havia succeït Nisos en el tron perquè es va casar amb la seva filla Ifínoe, i Alcatous el va succeir de manera natural, ja que era el seu gendre.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 346-347. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 145. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Meiacanthus fraseri

Meiacanthus fraseri és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,4 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 4-9 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oest de l'Índic.

## Referències

* ↑ Norman J. R., 1943. Notes on the blennioid fishes.--I. A provisional synopsis of the genera of the family Blenniidae. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 11) v. 10 (núm. 72). 793-812.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W.F., 1976. The saber-toothed blennies, Tribe Nemophini (Pisces: Bleniidae). Acad. Nat. Sci. Philad. Monograph (19):196.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Springer, V.G., J.T. Williams i T.M. Orrell, 1991. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 2: Blenniidae. Smithson. Contrib. Zool. 519:28.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Melaneu

Segons la mitologia grega, Melaneu (Melaneus, Μελανεύς en grec antic), va ser un heroi, fill d'Apol·lo.
Casat amb Estratonice, (o segons les versions dels messenis, casat amb Ecàlia) va ser pare d'Èurit i d'Ambràcia, epònima d'aquesta ciutat.
Fou famós per la seua habilitat en el maneig de l'arc, ja que el seu pare n'hi havia ensenyat. Segons la llegenda, Perieres li va assignar una ciutat com a residència, que Melaneu va anomenar Ecàlia, a Messènia, del nom de la seva dona, ciutat sobre la qual regnà. Va ser també rei dels driops i es va apoderar d'Èpir.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 348. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 145. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
* March, J.: Cassell's Dictionary Of Classical Mythology. Londres, 1999. ISBN 0-304-35161-X.