OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bythaelurus immaculatus

Bythaelurus immaculatus és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 71 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí que viu entre 534-1.020 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar de la Xina Meridional.

## Referències

* ↑ Compagno, L. J. V., 1988. Sharks of the order Carcharhiniformes. Princeton Univ. Press, Princeton, N. J. Sharks Order Carcharhiniformes: i-xxii + 1-486 + separate figs., Pls. 1-35.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Chu, Y.-T., Meng, Q.-W., Hu A.-S. & Li, S., 1982. Five new species of elasmobranchiate fishes from the deep waters of South China Sea. Oceanologica et Limnologica Sinica v. 13 (núm. 4): 301-311.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994 SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, Itàlia, FAO. 103 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Nycticeinops

Nycticeinops és un gènere de ratpenats de la família dels vespertiliònids. Les espècies d'aquest grup són oriündes de l'Àfrica subsahariana, on la seva distribució s'estén des del Senegal a l'oest fins a Etiòpia i Somàlia a l'est. Fins a principis del segle xxi fou considerat un tàxon monotípic que només contenia el ratpenat de nas ample de Schlieffen (N. schlieffeni), però un estudi filogenètic publicat el 2021 conduí a la inclusió de Parahypsugo en aquest gènere. El nom genèric Nycticeinops significa ‘ull nocturn’.

## Referències

* ↑ Monadjem et al., 2020, p. 1.126.
* ↑ Entrada «Nycticeinops» d'Animalia (en anglès).

## Bibliografia

* Monadjem, A.; Demos, T. C.; Dalton, D. L.; Webala, P. W.; Musila, S.; Kerbis Peterhans, J. C.; Patterson, B. D. «A revision of pipistrelle-like bats (Mammalia: Chiroptera: Vespertilionidae) in East Africa with the description of new genera and species» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 191, 4, 2021, pàg. 1.114-1.146. DOI: 10.1093/zoolinnean/zlaa087.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Ratpenat d'orelles llargues del mont Kenya

El ratpenat d'orelles llargues del mont Kenya (Laephotis kirinyaga) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a Kenya, Uganda i, possiblement, Etiòpia i el Senegal. El seu hàbitat natural són els boscos tropicals, els boscos montans i els boscos de sabana relativament secs, on viu a altituds d'entre 1.160 i 1.700 msnm. Té una llargada total de 74–95 mm, la cua de 28–37 mm i un pes de 4–7 g. El seu nom específic, kirinyaga, significa 'mont Kenya' en kikuyu. Com que fou descobert fa poc, encara no se n'ha avaluat l'estat de conservació, tot i que els seus descriptors recomanaren que es classifiqués com a espècie en risc mínim.

## Referències

* ↑ Monadjem et al., 2020, p. 1.132.

## Bibliografia

* Monadjem, A.; Demos, T. C.; Dalton, D. L.; Webala, P. W.; Musila, S.; Kerbis Peterhans, J. C.; Patterson, B. D. «A revision of pipistrelle-like bats (Mammalia: Chiroptera: Vespertilionidae) in East Africa with the description of new genera and species» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 191, 4, 2021, pàg. 1.114-1.146. DOI: 10.1093/zoolinnean/zlaa087.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Bòreas

Segons la mitologia grega, Bòreas o Bòrees (en grec antic Βορέας), era la personificació del vent del nord i era una de les quatre divinitats de l'element aeri. Vivia a Tràcia, que a Grècia és la regió més freda. Se'l representava com un ésser alat, de gran força física, barbut i vestit normalment amb una túnica curta. Era considerat el més violent de tots i el seu buf portava el fred hivernal a la terra. El país d'Hiperbòria estava situat "més enllà del nord", i el seu nom deriva precisament de la creença que el deu-vent Bòreas era a Tràcia, i els hiperboris vivien més al nord d'aquest regne, on s'estava a resguard del vent i del fred.
Bòreas era fill d'Eos (l'Aurora) i d'Astreu, el fill de Crios i d'Euríbia. Era germà de Zèfir i de Notos. Forma part de la raça dels Titans, que personifiquen les forces elementals de la natura. Raptà Oritia, filla d'Erecteu, el rei d'Atenes, quan aquesta estava jugant amb les seves companyes a la riba de l'Ilissos. Amb ella tingué dos fills (Càlais i Zetes), els Borèades, i dues filles (Cleòpatra i Quíone). Una variant de la llegenda explica que el rapte d'Oritia es va fer durant una processó que pujava a l'Acròpolis, al temple d'Atena. De vegades se li atribueix a ell el càstig de Fineu, i no als seus dos fills.
També es transformà en cavall, i amb les egües de Dàrdan (o d'Erictoni) engendrà dotze poltres que podien córrer sobre un camp de blat sense tocar les espigues, i quan galopaven sobre la superfície del mar, no l'encrespaven. Primer amb una Erínia i després amb una Harpia, Bòreas també engendrà diversos cavalls ràpids.
En la mitologia romana pren el nom d'Aquiló.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 73. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 37. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Vegeu també

* Aurora boreal
# Bòria

La Bòria fou una antiga barriada de Barcelona formada al voltant de la via romana (via Franca) que portava a França. Aquesta via, eix vertebrador d'aquest barri, era el carrer de la Bòria-Carders i era una zona eminentment comercial, ja que aglutinava l'activitat tèxtil al segle xii-xiii (carrers Assaonadors, Blanqueria, Corders, Flassaders...) i es trobava a tocar de la plaça del Mercadal (actual plaça de l'Àngel).
La proximitat amb la presó que hi havia a una de les torres de la Porta Major (o del blat) de la muralla romana de Barcelona (a l'actual cantonada de baixada de la Llibreteria i plaça de l'Àngel) va crear la dita popular de l'anar "Bòria avall" que consistia en l'escarni públic dels ajusticiats tot passejant-los dalt d'un ase pel dit carrer. Fins i tot hi ha un quadre de Francesc Galofré Oller que es diu Bòria Avall, on es representa el suplici en públic.
En aquest barri cal destacar la capella d'en Marcús, romànica del segle xii (1150) i algun hostal dels tants que hi havien existit (de la Flor del Lliri, del Lleó, de la Massa, dels Cavalls, de la Campana, de l'Estanyer...), ja que era una de les principals entrades des del nord a la ciutat emmurallada.
Hi ha la teoria que, etimològicament, Bòria vol dir veïnat als afores, raval, alteració de boeria, 'casa del bover (o boer)' per contracció del hiat amb allargament de la o, que atragué l'accent.
Les Bòries és un veïnat del poble de Salitja on es va construir l'aeroport de Girona, anomenat comercialment Aeroport de Girona - Costa Brava.

## Referències

* ↑ Altresbarcelones.com: Bòria avall, , del 19 d'abril de 2009
* ↑ Martín, Andreu «Racons on es feia justícia». Sàpiens [Barcelona], núm. 120, 9-2012, p.. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Amelang, J., Gil, X., McDonogh, G. Dotze passejades per la història de Barcelona. Barcelona, 1992. Edita Olimpíada Cultural i Ajuntament de Barcelona ISBN 84-7609-530-9
* ↑ Rodamots: Passar Bòria avall, mot n. 1912, del 16 d'octubre de 2007
# Bòston

El bòston és una variant del vals d'origen anglosaxó de ritme lent anomenat, també, vals bòston, en voga durant els anys 20 del segle xx, que arribà a formar part dels balls obligatoris als primers Campionats del Món de Ball. Va sorgir a la costa est dels Estats Units al final del segle xix per a interpretar ritmes de jazz i de ragtime i és, juntament amb el one-step, un dels primers balls basats en el pas endavant i que serà emprat com a patró pel fox-trot, el vals anglès (quarts de volta) i el tango europeu. Es balla amb un cop de taló seguit de dos o més passos sobre la punta dels peus. Després, aquests passos arribaran a ser substituïts per encreuaments de peus (lock steps). El boston two steps és una de les seues modalitats.

## Referències

* ↑ Moore, Arabella E. The dance, ancient and modern / translated from the French. Philadelphia, Pa.: A. Moore, 1900, p. 26.
* ↑ Cort i Vives, Aleix: Diccionari del Ball. Edicions 62, Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278. Barcelona, juliol del 1999. ISBN 84-297-4572-6, plana 27.
# Búnquer d'Abella de la Conca I

El Búnquer d'Abella de la Conca I és una obra d'Abella de la Conca (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció defensiva, feta amb formigó armat. És de planta circular, amb un sol espai interior, l'accés al qual es troba actualment tapiat. Conserva una sola espitllera, en horitzontal.

## Història

Informació proporcionada pels Agents Rurals: Fitxa model F30 núm. 1746 (Abril 2013)
Construït durant el temps que va estar en actiu el Frot de Pallars (Abril - Desembre 1938).

## Referències

* 1 2 3 «Búnquer d'Abella de la Conca I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Ca Valero

Ca Valero és una casa catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya a l'extrem de ponent del nucli urbà de la vila de Ginestar, delimitat pels carrers Covadonga i de la Valleta. La construcció està bastida amb pedra sense treballar de diverses mides i maons, lligats amb abundant morter i disposats irregularment. Edifici bastit vers l'any 1906, com ho testimonia la data que presideix la llinda de la porta principal., està construït entre mitgeres de planta irregular distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal presenta un portal d'accés d'arc rebaixat, amb l'emmarcament de pedra i la clau gravada amb les inicials "V.C" i l'any 1906. Al seu costat hi ha un balcó exempt amb la llosana motllurada i el finestral de sortida rectangular i, a l'altra banda, una obertura rectangular bastida més tardanament. Al pis, damunt del portal, hi ha dos balcons exempts més i una finestra al mig, totes tres obertures d'arc rebaixat bastit amb maons. L'element més destacable de l'edifici és la galeria del pis, formada per sis obertures d'arc apuntat bastides amb maons i delimitades per baranes d'obra. Una cornisa motllurada de maons delimita la divisòria entre el pis i les golfes, obertes a l'exterior mitjançant obertures ovalades.

## Notes

* 1 2 3 4 «Ca Valero». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Casa del Carrer Covadonga núm. 9». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ca l'Estanyolet

Ca l'Estanyolet és una masia de Vilablareix (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia catalana rural situada dins el veïnat de Perelló, a l'antic camí de Girona. Es troba al núm. 103 i és de tipus basilical d'àpoca tardana, tal com ho demostra la llinda de la porta principal, lleugerament corbada. La construcció contigua es troba en estat ruïnós, sent l'únic element a destacar la porta de pedra amb elements típicament medievals. El pendent a dues aigües de la construcció més antiga va influir en la part esquerra, que seguí la seva tipologia, mentre que a la dreta el teulat és pla.

## Referències

* ↑ «Ca l'Estanyolet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 novembre 2016].
# Cabiscol (càrrec)

El cabiscol era el mestre o responsable de l'ensenyament en les catedrals i els monestirs durant l'edat mitjana. Vers el segle x, les funcions del cabiscol o mestrescola se centraven més en l'organització de l'escola i l'administració dels seus béns, deixant l'ensenyament en mans dels gramàtics. Més endavant, el cabiscol seria l'encarregat de l'ensenyament d'humanitats i cant. Gerbert d'Orlhac va ocupar aquest càrrec a la catedral de Reims fins a l'any 989.

## Referències

* ↑ Sadurní i Puigbò, Núria: Diccionari de l'any 1000 a Catalunya, plana 39. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 280. Barcelona, octubre del 1999, ISBN 84-297-4607-2

## Enllaços externs

* «Cabiscol (càrrec)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Habitatge al carrer Sant Francesc d'Assís, 26 (Mataró)

L'Habitatge al carrer Sant Francesc d'Assís, 26 és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Habitatge de planta baixa i dues plantes pis. Presenta dos portals en planta baixa, balcó al primer pis i balcó al segon pis seguint el pla de façana. L'edifici acaba amb una cornisa suportada per mènsules i un acroteri amb balustres. La façana presenta un acabat estucat a carreu lliscat. Els balcons són de ferro treballat. Per sobre del primer pis una petita cornisa accentua l'horitzontalitat de la façana.
Aquest edifici forma conjunt amb les cases núm. 24 i 28.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Sant Francesc d'Assís, 26». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Cal Cinto (Castellcir)

Cal Cinto és una casa antiga del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès.
Està situada a l'extrem de ponent del Carrer de l'Amargura. És la segona casa que es troba a migdia en entrar en el poble, al costat de Cal Pastor.
Durant molts anys hi havia un restaurant, que el 2011 estava en remodelació per tal de tornar a oferir aquest servei.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Biomusicologia

La biomusicologia és l'estudi de la música des d’un punt de vista biològic. El terme va ser encunyat per Nils L. Wallin el 1991 per a englobar diverses branques de la psicologia de la música i de la musicologia, com la musicologia evolutiva, la neuromusicologia i l'etnomusicologia.
La musicologia evolutiva estudia els «orígens de la música, la qüestió del cant dels animals i les pressions de selecció subjacents a l'evolució de la música i l'evolució humana». La neuromusicologia estudia les «àrees cerebrals implicades en el processament de la música, els processos neuronals i cognitius de processament musical, l'ontogènia de la capacitat musical i l'habilitat musical». L'etnomusicologia estudia les «funcions i usos de la música, els avantatges i els costos de fer música, i les característiques universals dels sistemes musicals i del comportament musical».
La biomusicologia aplicada «intenta proporcionar informació biològica sobre aspectes com els usos terapèutics de la música en el tractament mèdic i psicològic; l'ús generalitzat de la música en mitjans audiovisuals com el cinema i la televisió; la presència omnipresent de la música en llocs públics i el seu paper i influència la comportament de masses, i l'ús potencial de la música per a funcionar com a potenciador general de l'aprenentatge». Mentre que la biomusicologia fa referència a la música entre els humans, la zoomusicologia estén el camp a altres espècies.

## Referències

* ↑ Wallin, N. L. (1991): Biomusicology: Neurophysiological, Neuropsychological and Evolutionary Perspectives on the Origins and Purposes of Music, Stuyvesant, NY: Pendragon Press.
* 1 2 Wallin, Nils L./Björn Merker/Steven Brown (1999): "An Introduction to Evolutionary Musicology." In: Wallin, Nils L./Björn Merker/Steven Brown (Eds., 1999): The Origins of Music, pp. 5–6. ISBN 0-262-23206-5

## Bibliografia

* Arom, Simha (1999): "Prolegomena a Biomusicology". A: Nils L. Wallin / Björn Merker / Steven Brown (Ed.), Els orígens de la música, Cambridge, Massachusetts: MIT Press, pp. 27-29.
* Darwin, Charles (1871): La descendència de l’home i la selecció en relació amb el sexe. John Murray: Londres.
* Fitch, W. Tecumseh (2006): "La biologia i l'evolució de la música: una perspectiva comparada". Cognició, 100 (1), pp. 173-215.
* Hauser, Marc D./Josh McDermott (2003): "L'evolució de la facultat de música: una perspectiva comparada". A: Nature Neuroscience Vol. 6, núm. 7, pp. 663-668.
* Peretz, Isabelle (2006): "La naturalesa de la música des d'una perspectiva biològica". Cognició 100 (2006), pp. 1–32.
* Wallin, Nils L./Björn Merker / Steven Brown (Eds., 1999): The Origins of Music, Cambridge, Massachusetts: MIT Press.ISBN 0-262-23206-5 ISBN 0-262-23206-5.
* Zatorre, R./Peretz, I. (2000): The Biological Foundations of Music, Nova York: National Academy Press.
# Habitatge al carrer de la Terrassa, 40 (Rubí)

L'habitatge al carrer de la Terrassa, 40 és una casa del municipi de Rubí (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici cantoner de planta baixa i pis sobre un terreny de 13 m d'amplada. El fet que aquesta mida sigui equivalent a gairebé tres terrenys "típics" del nucli històric, mostra la importància del propietari. Destaquen els arcs escarsers de les obertures emmarcats per motllures planes arrebossades a la façana principal i que exterioritza l'estructura interior a la resta de la façana. Al primer pis els arcs estan tapiats. A la primera planta l'obertura central està constituïda per un balconet mentre que les altres són finestres. Les reixes són de forja, en una de les obertures de planta baixa presenta la data de 1879. La façana està rematada per un ràfec de teula sobre rajoles ceràmiques.

## Referències

* ↑ «Carrer de la Terrassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
# Georg Göhler

Karl Georg Göhler (29 de juny de 1874 a Zwickau; † 4 de març ´de 1954 a Lübeck)) fou un compositor i crític musical alemany.
Estudià en la Universitat i en el Conservatori de Leipzig i el 1897 fou nomenat director de la Societat coral Riedel i el 1903 succeí Stade com a mestre de capella de la cort d'Altenburg, d'on passà a la de Karlsruhe.
La seva obra de compositor comprèn: dues simfonies; una Suite d'orquestra i Indische Liedchen.
A més, va publicar nombrosos articles de crítica musical, entre els que causaren impressió els dirigits contra Richard Strauss, i l'obra Cornelius Freund (1896).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 460 (ISBN 84-239-4526-X)
# Casa Lluís Guarro

La Casa Lluís Guarro és un edifici situat a la Via Laietana i el carrer del Doctor Joaquim Pou de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectat el 1922 per l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch per encàrrec del fabricant de paper Lluís Guarro i Casas.

## Descripció

Edifici d'oficines amb façanes a dos carrers, consta de planta baixa, entresol, cinc pisos i àtic. Hi ha una assimilació dels esquemes compositius dels grans edificis americans contemporanis i una reformulació del llenguatge clàssic-barroc. La façana principal, la de la Via Laietana, s'organitza seguint un eix vertical central, que coincideix amb la posició de l'escala interior. A cada planta s'obren cinc obertures de grans dimensions, seguint un ritme regular.
A la planta baixa unes columnes aguanten un potent entaulament clàssic que separa aquest nivell dels superiors; entre les columnes s'obren els grans aparadors dels locals comercials i, al centre, la porta d'entrada a l'edifici profusament decorada amb volutes i garlandes d'inspiració barroca. A l'entresol, s'obren cinc arcs de mig punt que es recolzen a les columnes de la planta baixa. Al principal, un balcó corregut fa de tribuna amb parelles de columnes jòniques que aguanten un entaulament, que és la base del balcó corregut del pis superior; l'espai entre columnes queda tancat per una barana de ferro forjat. El del segon pis és de balustres i està decorat amb grans gerros de pedra. En el tercer, quart i cinquè pis cada obertura té un balcó individual, amb molt poca volada, i amb el tancament fet de ferro forjat. A l'àtic hi ha un balcó corregut de característiques similars al del segon pis. Corona la façana una cornisa motllurada, amb força volada i decorada amb dentellons, on es recolzen un seguit de grans gerros de pedra. El parament és d'estuc que imita carreus.

## Referències

* ↑ «Casa Luis Guarro». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Camila Casas. Via Laietana (37 i Doctor Joaquim Pou 3). Construir una casa (coneguda com a Casa Guarro)». Q127 Foment 843/1923. AMCB, 29-12-1922.
* 1 2 3 «Casa Guarro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Vegeu també

* Casa Lluís Guarro (Sarrià)
* Casa Vídua de Guarro
* Casa-fàbrica Casas
* Torre de la Comanda de Sant Joan
* Can Casas (Alella)
* Can Sanmiquel

## Enllaços externs

* «Casa Lluís Guarro». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.