OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Georg Alois Schmitt

Georg Aloys Schmitt (Hannover, Baixa Saxònia, 2 de febrer de 1827 - Dresden, 15 d'octubre de 1902) fou un compositor, pianista i director d'orquestra alemany.
Fou deixeble del seu pare, Louis Schmitt (1788-1866) també pianista i d'en Wollveiler i als divuit anys aconseguí un èxit apreciable amb la seva òpera Trilby. Malgrat aquest èxit, llavors es dedicà més aviat al pianoi va recórrer durant alguns anys com a pianista gran part d'Europa i Algèria.
Després fou director d'orquestra dels teatres d'Aquisgrà i Würzburg i el 1857 aconseguí el nomenament de mestre de capella de la cort de Schwerin, càrrec que desenvolupà fins al 1892. L'any següent acceptà la direcció de la Mozartveiren, a la que li'n donà un gran impuls, i casualment morí mentre dirigia un dels seus concerts.

## Anàlisi

Schmitt contribuí al progrés de la música en tots els conceptes: com a professor, com a director i com a organitzador. També va compondre diverses òperes, obertures, peces per a piano, etc., però en aquest aspecte la seva labor és menys apreciable.

## Referències

* ↑ Höijer, J. Leonard. «Musik-Lexikon» (en anglès). runeberg.org. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ «Biografia» (en anglès). Repertoire-explorer. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1083 (ISBN 84-239-4554-5)
# Lluís Jaume Vallespir

Fra Lluís Jaume Vallespir (Sant Joan, Mallorca, 17 d'octubre de 1740-San Diego, Califòrnia, 5 de novembre de 1775), nascut Melcior Jaume Vallespir, fou un missioner mallorquí enviat a Califòrnia amb el grup de setze frares de Juníper Serra.
Melcior Jaume va néixer a Son Baró, del terme de Sant Joan, fill de dos conreadors, Melcior Jaume i Morro, natural de Selva, i Margalida Vallespir i Sabater, de la parròquia de Santa Creu, de Palma, el 17 d'octubre de 1740. Va fer els seus primers estudis al Convent de Sant Bernadí de Petra. Entrà a l'orde dels franciscans el 27 de setembre de 1760, i va fer vot solemne el 29 de setembre de 1761. Finalment el 22 de desembre de 1764 fou ordenat prevere després de fer estudis al Convent de Sant Francesc de Palma. Fou lector (professor) de filosofia al Convent de Sant Francesc de 1765 a 1770. S'oferí com a missioner i embarcà a Palma el 5 de març de 1769 amb destí al Col·legi Apostòlic de San Fernando, a Mèxic.
La travessia transatlàntica va ser molt pesada. Finalment l'octubre fra Lluís i altres nou preveres van ser enviats a Califòrnia. En poc temps aprengué l'idioma dels indígenes, i quan va haver assolit parlar amb facilitat va escriure un catecisme en la llengua dels indígenes, que els espanyols anomenaven "dieguino", probablement kumeyaay. Degut a la falta d'aigua, i per tal d'evitar la presència dels soldats, per evitar el seu exemple, considerat perniciós pels nous cristians, va traslladar la missió. Va convertir les terres ermes en un hort i pujà una guarda de més de tres-cents caps de bestiar. Formà grups de catequistes i una escolania de cantaires de cant gregorià. La nit del 4 al 5 de novembre de 1775 uns 600 indis saquejaren la capella i calaren foc als altres edificis de la missió. Fra Lluís Jaume es va dirigir a ells i els saludà dient: «Hijos, Amar a Dios». Els indis el despullaren i li llançaren unes 18 fletxes, i li esclafaren la cara amb garrots i pedres. Quan fra Juníper Serra ho va saber exclamà: «Gracias a Dios, ya se regó aquella tierra; ahora si que se conseguirá la reducción de los dieguinos».
L'Ajuntament de Sant Joan el va proclamar fill predilecte de la vila l'any 1975. El 6 de setembre de 1786, l'Ajuntament de Palma el proclamà fill il·lustre de la ciutat.

## Referències

* ↑ Docvmenta. Noticias históricas y documentales referentes a la villa de San Juan. (1941-1947) [Palma], núm. 76, 1966. «... als devuit del mes de octubre del mil setsens y quarante, baptizí un fill de Melchion Jaume ... nasqué als deset de dit mes, en die de dilluns, circa las onsa de la nit ...»

## Enllaços externs

* Journal de San Diego
# Paul Siefert

Paul Siefert, variants: Syfert, Sivert, Sibert (Danzing, 23 de maig de 1586 – 6 de maig de 1666) fou un organista i compositor alemany associat amb l'Escola Alemanya del Nord. Fou deixeble de Sweelinck a Amsterdam i va pertànyer, primerament, com a organista, a la capella del rei Segimon III de Polònia i després fou organista de l'església de Santa Maria de la seva ciutat natal, entrant en conflicte amb el mestre de capella d'aquesta, Gaspar Förster. Sacchi, prengué partit, com se sap, per Förster, i escriví el fulletó Cribrum musicum contra Siefert, contestant aquest amb el Anticribatio musica ad avenam Scacchianam (1645). Entre els seus alumnes s'hi compta Christoph Bernhard.
Es conserven, a més, d'aquest autor, dues col·leccions de salms de 4 a 8 veus (1640-1651).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 55, pàg. 1452, ISBN 84 239-4555-3
# Globar

Un Globar s'utilitza com a font de llum tèrmica per a l'espectroscòpia infraroja . El material preferit per fer Globar és el carbur de silici que té forma de varetes o arcs de diferents mides. Quan s'insereix en un circuit que li proporciona corrent elèctric, emet radiació de ~ 2 a 50 micròmetres de longitud d'ona mitjançant el fenomen d'escalfament Joule . Els globus s'utilitzen com a fonts d'infrarojos per a l'espectroscòpia perquè el seu comportament espectral correspon aproximadament al d'un radiador Planck (és a dir, un cos negre ). Les fonts infrarojes alternatives són les làmpades Nernst, les bobines d'aliatge de crom-níquel o les làmpades de mercuri d'alta pressió .
El terme tècnic Globar és una paraula "portmanteau" anglesa que consta de resplendor i barra . El terme glowbar s'utilitza de vegades com a sinònim en anglès (que és una grafia incorrecta en sentit estricte).
L' American Resistor Company de Milwaukee, Wisconsin, tenia la paraula i les lletres de Globar registrades com a marca registrada (en un tipus de lletra especial decorativa) a l' Oficina de Patents i Marques dels Estats Units el 30 de juny de 1925 (número de registre 0200201) i el 18 d'octubre de 1927 (número de registre 023414). Aquest registre s'havia renovat per tercera vegada l'any 1987 (per diverses empreses al llarg de 60 anys).

## Referències

* ↑ «What is a Globar?» (en anglès). AZoOptics, 14-06-2013. [Consulta: 24 agost 2024].
# Els Aüts

Els Aüts són una serra que es troba al sud-est de Mequinensa, Baix Cinca, a la Franja de Ponent.
Els Aüts s'estenen per uns 6 km de nord a sud a la riba dreta de l'Ebre, a 8 km al nord del municipi de Faió. La seva altitud és moderada, amb una elevació màxima de 434 metres a la punta dels Aüts.
El topònim és una derivació d'"els Aguts", amb l'assimilació de la -g- a -u-, un tret típic de la parla de Mequinensa.

## Història

Al temps de la Guerra Civil Espanyola els Aüts varen ser l'escenari de violents combats a la fase inicial de la batalla de l'Ebre, on la 42a divisió republicana va iniciar el pas del riu per aquesta zona la matinada del 25 de juliol, però va quedar encerclada per les forces rebels. Finalment els supervivents de la massacre varen haver de tornar a creuar l'Ebre en sentit contrari. Hi ha un monument dedicat als soldats morts als Aüts al peu de les muntanyes a la vora de la carretera que va cap a Mequinensa.

## Bibliografia

* Jaume Aguadé i Sordé, El diari de guerra de Lluís Randé i Inglés: Batalles del Segre i de l'Ebre i camps de concentració (abril 1938 - juliol 1939), El Tinter ISBN 84-9791-082-6

## Referències

* ↑ Mapa de la zona
* ↑ "Aproximació a la toponímia rural de Mequinensa". Hèctor Moret, Archivo de Filología Aragonesa, núm. 50, Saragossa, 1994, pàg. 325-348
* ↑ SBHAC - Brigadas Mixtas del Ejército Popular, 226ª Brigada Mixta
* ↑ Carlos Engel, Historia de las Brigadas Mixtas del E. P. de la República, 1999
* ↑ «La batalla de l'Ebre». Arxivat de l'original el 2010-06-11. [Consulta: 22 març 2015].
* ↑ La Batalla de l'Ebre a l'any 2007
# Georg Gottfried Petri

Georg Gottfried Petri (Sorau, Polònia, 1715 - Görlitz, Saxònia, 1795) fou un compositor alemany.
Estudià jurisprudència en la Universitat de Halle i fou nomenat professor de dret romà: després aconseguí la plaça de cantor a Görlitz.
Publicà les composicions següents:
* Cantates per als diumenges i festes (Görlitz, 1757);
* Divertimentos musicals (dues suites, 1761 i 1762);
* un oratori (1765).
A més és autor de la dissertació Oratorio saecularis qua confirmatur conjunctianem studii musici cum reliquis litterarum studiis... (Görlitz, 1765).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 89 (ISBN 84-239-4544-8)

## Enllaços externs

* Breu biografia (anglès)
# Francisco Javier Azpiroz

Francisco Javier Azpiroz (València, 9 de novembre de 1797 - Madrid, 14 d'octubre de 1858) fou un militar valencià, diputat, senador i ministre interí durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

S'educà en la Real Casa de Pajes i, encar un infant, a causa de la guerra de la Independència, es traslladà a París, on completà la seva instrucció.
Feta la pau, retornà a Espanya i ingressà en l'exèrcit, prenent part en les guerres carlines i distingint-se sobretot en el setge i rendició d'Alpuente, pel que li'n fou concedit el comtat d'aquest nom.
Desenvolupà el ministeri de la Guerra (1841), però només durant un mes, doncs en aquest poc temps triomfà la Revolució i Azpiroz fou empresonat a causa de la seva adhesió a la reina Maria Cristina.
Va combatre amb acarnissament al també general Baldomero Espartero, i a la caiguda de l'exregent ascendí a tinent general, afiliant-se al Partit Moderat.
Fou successivament director general d'artilleria, capità general de València, membre del Consell Suprem de Guerra i Marina i diputat i senador en diverses ocasions.

## Referències

* BLEIBERG, Germán i altres: Diccionario de Historia de España. (1979). Madrid: Alianza Editorial. Volumen I, 2 ed., pp. 433.
* OLIVO Y OTERO, Manuel.: Historia de las Cortes de España y examen histórico-crítico de las mismas. (Madrid, 1847-1854, 6 vols.), Volumen 2, pp 153 y ss.
* Tom núm. 6, pàg. 1386, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4506-5)
# Georg Høeberg

Georg Valdemar Høeberg (Copenhaguen, 27 de desembre de 1872 - Vedbæk, regió de Hovedstaden, 3 d'agost de 1950) va ser un violinista, director i compositor danès. Era germà del cantant d'òpera Albert Høeberg i el violoncel·lista Ernst Høeberg i net de Hans Christian Lumbye.
El 1888 es va convertir en estudiant a l'Acadèmia de Música, a Jørgen Ditleff Bondesen, Niels Gade i Valdemar Tofte com a professors. Va tenir el violí com a instrument principal i també va estudiar piano i composició, acabant-se de perfeccionar a Berlín. Fou professor del Conservatori de Copenhaguen i director de la Societat de Concerts Danesos.
Entre les seves obres més importants hi figuren: l'òpera Die Hochzeit in den Katakomben (Copenhaguen, 1909); el ball París Don; una Sonata de violí, i una Romança per al mateix instrument amb acompanyament d'orquestra; un Quartet per a veus soles; nombroses obres corals, lieder i peces per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 18. (ISBN 84-239-4528-6)
# José Arango y Núñez del Castillo

José Arango y Núñez del Castillo (l'Havana (Cuba), 1780 - Idem. 20 de febrer de 1851). Militar espanyol nascut a l'Havana, Capitania General de Cuba. Fill del Tinent Coronel Anastasio Arango i Meyreles, un dels oficials espanyols que va participar en la defensa de l'Havana durant l'assalt anglès ocorregut l'estiu del 1762.
Fou tresorer general de l'Havana el 1798; va passar a Espanya amb llicència el 1801, però a causa de la seva amistat amb el duc de Parma, Godoy li va ordenar que tornés immediatament a Cuba; va tornar a Madrid el 1808, portant-se brillantment a la jornada del 2 de maig, lluitant contra els francesos.
Tractat d'afrancesat, va ser condemnat a mort, aconseguint salvar-lo el seu germà Andrés. va tornar a l'Havana el 1812, encarregant-se novament del seu destí fins que va ser nomenat intendent de l'Exèrcit i Reial Hisenda el 1834.
Va publicar:
* Guia de forasteros;
* Una Narración de los hechos más notables ocurridos en Aranjuez, Madrid y Bayona desde 17 de marzo al 15 de mayo de 1808;
* Exhortación de un español cubano á sus compatriotas europeos (Madrid);
* Exhortación patriótica á los habitantes de Cuba para su alistamiento general (Havana, 1812).

## Vida personal

José Arango i Núñez del Castillo va contreure matrimoni a la Catedral de Matanzas, el 26 d'octubre de 1833, amb na María de la Concepció Aparicio del Manzano i Jústíz, filla de Manuel José Aparicio del Manzano i Jústiz, primer Marquès de Jústiz de Santa Ana, Comptador Major del Real Tribunal de Comptes de l'illa de Cuba, Alcalde ordinari de l'Havana, Gentil-home de Càmera de Sa Majestat, Cavaller de l'Ordre de Carlos III, i de na Beatriz Jústiz i Zayas. Van tenir per fills a:
* Josefa Arango y del Manzano
* Felipe Arango y del Manzano
Era germà de Andrés (1783-1865) i Rafael Arango y Núñez del Castillo (1788-1850).

## Referències

* 1 2 De Santa Cruz y Mallen, Francisco X. (1943). Historia de Familias Cubana. Tomo Segundo. La Habana: Editorial Hercules, p. 17.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1210. (ISBN 84-239-4505-7)
# Beginners

Beginners és una pel·lícula de comèdia romàntica i dramàtica nord-americana del 2010 escrita i dirigida per Mike Mills. Explica la història d'Oliver, un home que reflexiona sobre la vida i la mort del seu pare, Hal, mentre intenta forjar una nova relació romàntica amb una dona, Anna, que s'ocupa dels problemes del seu pare. La pel·lícula es basa en la sortida de l'armari del propi pare de Mills als 75 anys, cinc anys abans de la seva mort.

## Argument

Després de la mort del seu pare, que havia donat a conèixer la seva homosexualitat tard, un jove grafista de Los Angeles coneix una jove actriu francesa, Anna, de qui s'enamora.

## Repartiment

* Ewan McGregor: Oliver
* Christopher Plummer: Hal, el pare d'Oliver
* Mélanie Laurent: Anna, actriu francesa
* Goran Visnjic: Andy, el promès de Hal
* Mary Page Keller: Georgia
* Kai Lennox: Elliot, amic d'Oliver
* Cosmo: Arthur, el Jack Russel de Hal, després d'Oliver

## Premis i nominacions
### Premis

* 2012. Oscar al millor actor secundari per Christopher Plummer
* 2012. Globus d'Or al millor actor secundari per Christopher Plummer
* 2012. BAFTA al millor actor secundari per Christopher Plummer

## Producció

* El film va ser projectat en pre-estrena en el Festival Internacional de Cinema de Toronto l'11 de setembre de 2010.
* La intriga de la pel·lícula està inspirada en el pare del director que va fer la "sortida de l'armari" als 75 anys, cinc anys abans de morir.

## Referències

* 1 2 Bradshaw, James «Beginners: A late dash out of the close». The Globe and Mail [Toronto, Ontario, Canada], 10-09-2011 [Consulta: 13 setembre 2010].
Viccionari
# Els Muixins

Els Muixins és el nom d'un conjunt musical format a Sabadell el 1810, que va tocar fins a la dècada del 1950.
El van fundar els germans Pere Muixí i Marcet (Sabadell, 1786-1871) i Joan Baptista Muixí i Marcet (Sabadell, 1796-1882), terrissers d'ofici. Els Muixins van començar com una petita cobla, però aviat es van convertir en una orquestra cobla tradicional, que va assolir gran prestigi a moltes poblacions catalanes. En la dècada dels cinquanta del segle passat, i a causa d'un accident de trànsit que ocasionà la mort d'alguns músics, l'orquestra es va dissoldre. Era famosa la seva rivalitat amb l'orquestra Els Fatxendes.
Entre els músics que hi formaren part hi hagué Càndid Bach i Teixidó, Cebrià Cabané i Bril, Jaume Casademunt i Prat, Lluís i Martí Fernández Cabello, Mateu Rifà i Planas, Josep Saló i Bos (director 1907-1908), Joan Soler i Diffent i Josep Costa.

## Bibliografia

* Sanahuja i Capella, Daniel «Orquestra Muixins». Quadern: Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, núm. 50, 4-1986, pàg. 564-565.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor. «Carrer dels Muixins». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 4 juny 2016].
* ↑ Burguès, Marian. Sabadell del meu record. Sabadell: Joan Sallent, Impressor, 1929, p. 148.
# Georg Sieglitz

Georg Sieglitz (Magúncia, 26 d'abril de 1854 - Múnic, 3 de novembre de 1917) va ser un cantant d'òpera alemany (baix). Des de 1898 fins a la seva mort, va treballar com a cantant de cambra a l'Òpera de la Cort de Baviera.
Georg Sieglitz era el fill de l'advocat de Mainz, Georg Michael Sieglitz. Va estudiar primer a la Universitat de Jena i el 1874 al "Corps Guestphalia Jena" actiu. Com a excel·lent consenior en dues ocasions, es va traslladar a la Hessische Ludwigs-Universität, on també es va incorporar al "Corps Starkenburgia" el 1875.
Després de formar-se com a cantant baix a Berlín, va debutar a l'òpera estatal d'Hamburg el 1880 com a Masetto a Don Giovanni. Després va comprometre's a l'òpera de Poznan, l'òpera alemanya al Rin, al teatre de l'estat de Nuremberg, a l'òpera Kroll de Berlín i a l'òpera estatal de Praga. A Praga, va ser fonamental per a la fundació del "Corps Palaio-Àustria".
El 1898 es va convertir en cantant de cambra de l'òpera de la cort de Múnic. Allà va cantar el 1899 en les primeres actuacions de pells d'os de Siegfried de Wagner. A l'estrena de Le donne curiose de Ermanno Wolf-Ferrari a Múnic el 1903, va cantar Arlecchino. Va fer aparicions com a convidat a Berna, Dresden, Colònia, Rotterdam i Wiesbaden. A l'òpera metropolitana va cantar Hunding, Raimondo a Rienzi, Zacharie a Le prophète, Kothner a Die Meistersinger von Nürnberg, King Heinrich a Lohengrin i el rei a Aïda. La seva naturalesa rishish i la seva enorme constitució física van coincidir amb el paper principal al Falstaff de Verdi.
Va estar involucrat en el carnaval de Múnic, Narrhalla.

## Obres

* De la història operística de Múnic, CD. 2006.

## Referències

* ↑ Registre de naixement de l'oficina de registre de Magúncia, núm. 426/1854
* ↑ Gran Ducat d'Hesse / Gaceta del Govern 1849/042
* ↑ Col·leccionistes Kösener 1930, 75/233; 38/377.
* ↑ Elizabeth Forbes: Sieglitz, Georg (1851-1917), baix (Índex d'Oxford)
* ↑ Adolf Siegl: les universitats alemanyes de Praga i els seus estudiants de 1870 a 1914 . Once and Now, Vol. 21 (1976), pàg. 113.
* ↑ Georg Sieglitz al Lexicon Online de músics de Baviera (BMLO)
* ↑ Atles Atlas
* ↑ La història de Narrhalla e. V. (Memento des Originals de 25 de juliol de 2015 a l'arxiu d'Internet) Informació: L'enllaç de l'arxiu s'ha inserit automàticament i encara no s'ha comprovat. Comproveu l'enllaç d'arxiu i original segons les instruccions i, a continuació, elimineu aquest avís.jo
# José Carrascal Llorca

José Carrascal Llorca (Valdelaguna, Madrid, 14 de desembre de 1877 - Devesa del Saler, Parc Natural de l'Albufera de València, 28 d'octubre de 1936 va ser capità de la marina mercant, pràctic dels ports de València, Gandia i Barcelona, i víctima de la guerra civil espanyola.

## Biografia

José Carrascal Lorca de Mateu Carrscal Cano (1839-) i Angela Llorca Perez va néixer a Valdelaguna el 1877 on el seu pare Mateu exercia de mestre. José tenia 3 germans, Manuela Carrsacal (1882-1969) que va ser exiliada de la Guerra Civil espanyola, Mateu Carrascal (1869-) franquista i Maria Carrascal.
Jose es va cas el 2 de desembre de 1908 a L'Escala Girona, amb Mariana Màxima Esquirol Pradis amb qui va tenir 3 fills. la més gran Angeles Carrascal Esquirol, nascuda el 1910, després el 1911 van tenir el segon fill, Antonio Carrascal i Marina Carascal el 1916.

### S.S. Stanfield Nizta

El 25 de juliol de 1916 el vaixell de càrrega mercant S.S.Stanfield Nizta de bandera anglesa sobre les 23.30 es va enfonsar prop d'Illes Formigues donada l'hora de l'accident, la data oficial del naufragi es va donar per al dia 26 i això va succeir quan el SS-Stanfield havia passat per la costa de Cartagena; Es diu, i segons versions, que va ser albirat i enfonsat a unes 6 milles. Els 29 tripulants van sortir il·lesos del sinistre, en els pots salvavides, van ser rescatats posteriorment per la tripulació del vapor Alba al comandament del capità José Carrascal Llorca que van ser testimonis a certa distància de l'incident.

## Mort

Jose va ser jutjat en el REGISTRE CIVIL: Jutjat núm. 4 València després empresonat a l'octubre de 1936. El dia 28 d'octubre de 1936 al voltant de les 7 del matí va ser afusellat en Devesa del Saler en el País Valencià per les forces armades republicanes.
Va ser enterrat a València.

## Referències

* http://memoriahistorica.dival.es/recursos/bases-de-datos/victimas-de-la-represion-republicana-cv/page/119/
* https://antoniosanchis.wordpress.com/biografia/
* http://www.enrecuerdode.com/inclusiones.php?p=689&name=c&id_event=&passawaydate=&passawayplace=&age=&placeoforigin=&job= Arxivat 2023-06-29 a Wayback Machine.
# Pauline Schmitt-Pantel

Pauline Schmitt-Pantel (Vialars, 6 de novembre de 1947) és una historiadora i hel·lenista francesa, professora emèrita d'Història grega a la Universitat de París I Panteó-Sorbona i membre de l'equip d'investigació Antropologia i Història dels Mons Antics (ANHIMA). S'especialitza en l'estudi d'història de gènere, història dels costums i de la política a les ciutats gregues, així com de les qüestions de religió grega. Forma part del comitè científic de la revista Clio.

## Formació

Titular d'un magisteri d'Història grega, l'any 1969 obtingué la seva agregació l'any 1969 i ensenyà Història i Geografia al Liceu Simone-Weil de Saint Étienne i al Liceu Jean-Baptiste-Corot a Savigny-sur-Orge.

### Carrera universitària

L'any 1971 fou ajudant d'Història antiga al campus de Jussieu de la Universitat Denis Diderot, esdevenint més endavant mestre de conferència entre 1977 i 1985 o 1987. Defensà la seva tesi "La ciutat al banquet, història dels banquets públics a les ciutats gregues" a la Universitat de Lió II - Lumière. Entre 1988 i 1997 exercí de professora d'Història grega a la Universitat de Picardia i, entre 1997 i 2010 a la Universitat de París I Panteó-Sorbona. L'any 2010 és jubilà.

## Publicacions seleccionades

* La cité au banquet, histoire des repas publics dans les cités grecques, BEFAR núm. 157, Roma-París, 1997.
* Histoire des femmes en Occident, volum I, ed. Plon, París, 1991, sota la direcció de Georges Duby i Michelle Perrot.
* Le corps des jeunes filles, de l'Antiquité à nos jours, ed. Perrin, París, 2001, amb Louise Bruit-Zaidman, Gabrielle Houbre i Christiane Klapisch-Zuber (editors).
* Histoire grecque, PUF, col. Quadrige, París, 2004, amb Claude Orrieux.
* La religion grecque, ed. Armand Colin, col. Cursus, París, 2007, amb L. Bruit Zaidman.
* Dieux et déesses de la Grèce expliqués aux enfants, ed. Seuil, col. Expliqué à, París, 2008.
* Aithra et Pandora. Femmes, Genre et Cité en Grèce ancienne, ed. L'Harmattan, col. La bibliothèque du féminisme, París, 2009.
* Athènes et le Politique, ed. Albin Michel, París, 2000, amb F. de Polignac (editor).
* Hommes illustres. Mœurs et Politique à Athènes au Ve siècle, ed. Aubier, París, 2009.
* Histoire des mythes grecs. Un cours particulier de Pauline Schmitt Pantel, ed. Frémeaux & Associés, col. PUF/Frémeaux & Associés, Vincennes, 2015.
* Une histoire personnelle des mythes grecs, PUF, París, 2016.

## Referències

* ↑ «Pauline Schmitt-Pantel sur le site des Presses universitaires de France» (en francès). PUF.com. Arxivat de l'original el 2017-07-09. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ «Site de l'Institut Emilie du Châtelet» (en francès). InstitutEmilieDuChatelet.org. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ «Vidéo de l'intervention de Pauline Schmitt-Pantel dans le cadre du cycle de conférence «Quarante ans de recherche sur les femmes, le sexe et le genre»» (en francès). Museu Nacional d'Història Natural, organitzat per l'Institut Émilie-du-Châtelet. [Consulta: 20 març 2019].