OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johannes Meinardus Coenen

Johannes Meinardus Coenen, més conegut com a Joh. M. Coenen, (La Haia, 28 de gener de 1824 - Amsterdam, 9 de gener de 1899) va ser un fagotista holandès, director i compositor.
Johannes va néixer en el si d'una família del llavors comerciant, però més tard oficial Cornelis Coenen i Johanna Elisabeth Barnsteen. Va estudiar música en el conservatori de la seva vila natal. El seu germà Cornelis Coenen també va ser músic, mentre que un altre germà, Johannes Willem Frederik Coenen va ser professor de música. Es va casar el març 1853 amb l'artista Christine Ollefen. El 1864 dirigia l'orquestra del Gran Teatre Holandès d'Amsterdam i força temps després la del Palau de la Indústria de la mateixa ciutat.
Notable professor de fagot i compositor dotat d'una gran fecunditat, va compondre nombroses obres, entre les quals destaquen una Sonata per a fagot i piano; sis concerts per a cornetí, corn anglès i clarinet; diverses fantasies; les obertures de Flavio V i del Rei de Bohèmia; les partitures de tres drames; i la gran cantata per a solista, cor i orquestra Oda van Holland op Tessel.
Era cavaller de l'Ordre de la Corona de roure (la seva primera simfonia). Va ser enterrat en Zorgvlied.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 13, pàg. 1290. (ISBN 84-239-4513-8)
# Johannes de Stokem

Johannes de Stokem, o Johannes Stokem, de cognom també Prato, Pratis, Stockem, Stokhem, Stoken, Stoccken, Stoecken, Sthoken (1445-1487 a 1501) fou un compositor flamenc del Renaixement. Stokem és considerat com a part del post-Dufay generació francesa. Va ser molt amic de Johannes Tinctoris, un altre compositor de l'època.
No se'n sap res envers la seva vida, i encara durant una època es dubtava que hagués existit, fins que foren descobertes algunes composicions en una col·lecció de la que només n'existeix un exemplar. Aquesta obra, la més antiga de la tipografia d'Ottaviano Petrucci, es titula Harmonice Musices Odhecaton (Venècia, 1501-03), consta de tres volums i conté nou cançons franceses de Stokem, a 3 i 4 veus. En la col·lecció Fragmenta missarum del mateix Petrucci (1509), també s'hi troben dues composicions de Stokem.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1201 (ISBN 84 239-4557-X)
# Giovanni Piantanida

Giovanni Piantanida (Florència, 1705 - Bolonya, 1782) fou un violinista i compositor italià del Barroc tardà. Després d'haver romàs tres anys a Sant Petersburg on acompanyà la seva esposa, la qual era una cantatriu dramàtica, donà un sèrie de concerts a Hamburg, que tingueren molt d'èxit; d'allà passà als Països Baixos, establint-se finalment i de manera definitiva a Bolonya. Charles Burney que tingué l'oportunitat d'escoltar-lo en aquella ciutat el 1770, afirma que Piantanida era el primer violinista italià d'aquella època. En Amsterdam es publicaren sis concerts per a violí i orquestra i sis trios per a dos violins i violoncel deguts a la inspiració de Piantanida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 468, ISBN 84-239-4544-8
# Giovanni Piccioni

Giovanni Piccioni (Orvieto, 1548 - 1619) fou un compositor italià del barroc.
Aquest organista i compositor va publicar sis llibres de Madrigali a cinque voci, l'últim dels quals porta per títol Il pastor fido musicale (Venècia, 1602).
A més va compondre, molts motets, entre ells els llibres titulats Concerti acclesiastici et motteti (Venècia, 1610), a veus diverses, i Concerti eclesiastici sacri a due, tre e quattro voci (Roma, 1619).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 526 (ISBN 84-239-4544-8)
# Giovanni Tomasso Lambertini

Giovanni Tomasso Lambertini fou un sacerdot i compositor italià, que morí després de 1573.
El 1545 era chantre i copista de la capella de Sant Petronil de Bolonya, a la qual va pertànyer durant molts anys.
Se li deuen: Madrigali a quatro voci (Venècia, 1560) Salmi penitentiali a quatro voci (Venècia, 1569).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 10. (ISBN 84-239-4529-4)
# Girolamo Abos

Girolamo Abos, dit també Avoz i Avossa (La Valletta, Malta, 15 de novembre de 1715 - Nàpols octubre de 1760), fou un compositor maltès.
Fou el seu mestre el cèlebre Leonardo Leo; desenvolupà els càrrecs de professor del Conservatori de Nàpols, on entre altres alumnes tingué a Giovanni Paisiello i Giacomo Insanguine i, mestre de capella de la catedral de la mateixa ciutat. Escrigué diverses composicions de música religiosa i algunes òperes, dues de les quals, titulades Tito Manlio i Ceso, foren representades a Londres el 1756. El seu deixeble més cèlebre fou Aprice.

## Òperes

Es coneixen 14 òperes de Di Abos, l'any i la ciutat es refereix a la primera representació.
* Le due zingare simili (opera buffa, llibret d'Antonio Palomba, 1742, Nàpols, Teatro Nuovo)
* Il geloso (commedia, llibret d'Antonio Palomba, primavera 1743, Nàpols, Teatro dei Fiorentini)
* Le furberie di Spilletto (commedia, carnestoltes 1744, Florència, Teatro del Cocomero)
* La serva padrona (opera buffa, llibret de Gennaro Antonio Federico, carnestoltes 1744, Nàpols)
* La moglie gelosa (commedia, llibret d'Antonio Palomba, 1745, Nàpols, Teatro dei Fiorentini)
* Adriano in Siria (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, carnestoltes 1746, Florència, Teatro alla Pergola)
* Artaserse (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, carnestoltes 1746, Venècia, Teatro di San Giovanni Crisostomo)
* Pelopida (dramma per musica, llibret de Gaetano Roccaforte, 1747, Roma, Teatro Argentina)
* Alessandro nelle Indie (dramma per musica, llibret de Pietro Metastasio, 1747, Ancona, Teatro La Fenice)
* Arianna e Teseo (dramma per musica, llibret de Pietro Pariati, 26 dicembre 1748, Roma, Teatro delle Dame)
* Tito Manlio (dramma per musica, llibret de Gaetano Roccaforte, 30 maggio 1751, Nàpols, Teatro San Carlo)
* Erifile (dramma per musica, llibret de Giovanni Battista Neri, 1752, Roma, Teatro delle Dame)
* Lucio Vero o sia Il Vologeso (opera seria, llibret d'Apostolo Zeno, 18 dicembre 1752, Nàpols, Teatro San Carlo)
* Il Medo (dramma per musica, llibret de Carlo Innocenzo Frugoni, 1753, Torí, Teatro Regio)

## Referències

* ↑ Stabat Mater Gerolamo Abos ed. Joseph Vella Bondin Recent Researches in the Music of the Classical Era, C68, A-R Editions, Inc., Middleton, Wisconsin 2003, ISBN 0-89579-531-0
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 1035. (ISBN 84-7291-255-8)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 613. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 1
# Hypostomus fluviatilis

Hypostomus fluviatilis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Schubart, O. 1964. Sôbre algumas Loricariidae da bacia do Rio Mogi Guaçu. Bol. Mus. Nac. Rio de J. Zool. (N. S.) Núm. 251: 1-19.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# John Barnett

John Barnett (Bedford, Regne Unit, 15 de juliol de 1802 – idm. 16 d'abril de 1890) fou un compositor i escriptor musical anglès.
Barnett va ser el fill gran d'un Jueu prussià anomenat Bernhard Beer, que va canviar el seu cognom en establir-se en Anglaterra com un joier. Fou deixeble d'Horu, Price, Pérez, i a Frankfurt, de Schnyder von Wartensee. Dotat duna bella veu de soprano, debutà en el Drury-Lane (1813) passant al Covent Garden (Londres) dos anys després, si bé no trigà gaire a retirar-se de l'escena per a dedicar-se a la composició.
Se li deuen un gran nombre de Cants, balades i composicions curtes inspirades en obres de poetes contemporanis (4.000 aproximadament) que publicà en part sota el títol de Lyrical Illustrations of Modern Poets (1834), i diverses òperes, entre elles Carnaval de Nàpols (1830), The Mountain Sylph (1834), que aconseguí un immens èxit, Fair Rosamond (1837), Farinelli, Katheleen, etc,; entre els seus oratoris mereixen citar-se: The Omnipresence of the deity (1830).
A més va escriure diverses misses, simfonies, valsos, fugues, sonates i les obres didàctiques Systems and sining masters (Londres, 1843), assaig analític dels diversos mètodes emprats en l'ensenyança de la músic, i School for voice (1844), mètode de cant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 849-50 (ISBN 84-239-4507-3)
# Callogobius sheni

Callogobius sheni és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-oest de Taiwan.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1874. Esquisse d'un système naturel des Gobioïdes. Arch. Neerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9. 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Chen, I-S., J.-P. Chen & L.-S. Fang. 2006. A new marine goby of genus Callogobius (Teleostei: Gobiidae) from Taiwan. Ichth. Research v. 53 (núm. 3): 228-232.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (editors) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Giulio Antonio Acquaviva

Giulio Antonio Acquaviva (? - Òtranto, Itàlia, 1481) fou un militar italià. Fill de Josies Acquaviva; fou nomenat cavaller de l'orde de l'Ermini, per Ferran I de Nàpols. Home de bon sentit, dotat d'enginy i gran benevolència, fundà en 1471 la ciutat de Giulianova als Abruços, a la vora del mar Adriàtic, i liderà l'exèrcit napolità en l'aliança de Ferran de Nàpols amb Papa Sixt IV per la Conspiració dels Pazzi, per la que se li permeté afegir d'Aragó al cognom, i morí als peus dels murs d'Òtranto, lluitant contra els turcs, el 1481.

## Referències

* ↑ Lavarra, Caterina. Territorio e feudalità nel Mezzogiorno rinascimentale: il ruolo degli Acquaviva tra XV e XVI secolo (en italià). Congedo, 1996, p. 234.
* ↑ Panteon dei Morti e dei Vivi (en italià), 1866, p. 66.
* ↑ Fonseca, Cosimo Damiano; Sivo, Vito. Studi in onore di Giosuè Musca (en italià). Dedalo, 2000, p. 325. ISBN 8822040031.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 2, pag. 418
# Giulio Viotti

Giulio Viotti (Casale, 1845 – Torí, 1877) fou un pintor italià.
Va obtenir un premi a Viena el 1873. S'hi nota en llurs obres la influència de Marià Fortuny entre elles Idil·li a Tebes; Flors i trebols; Culpa i remordiment; Déu i la criatura; Els esposos; Leda, etc.,.
La primera es conserva en el Museu Rivoltella, a Trieste.

## Referències

* Tom núm. 69, pàg. 229 de l'enciclopèdia Espasa.
# Giuseppe Blanc

Giuseppe Blanc (Bardonescha, Itàlia, 11 d'abril de 1886 - Santa Margherita Ligure, 8 de desembre de 1969) fou un compositor occità.
Estudià amb els compositors Bolzoni, a Torí, i Braunfels a Múnic. És autor de l'opereta Festa di fiori (Roma, 1913), música escènica per a Les fiançailles, de Maeterlinck, i Le Roi, de de Flers i Caillavet, Il convegno dei martiri, una Missa de Rèquiem i música de cambra.
Una de les seves cançons teatrals, que portava com a títol Congedo, es convertí, durant la Primera Guerra Mundial, en marxa dels destacaments alpins i passà, el 1920, a himne oficial del partit feixista. Al mateix li seguiren, entre d'altres del mateix autor, el dels joves Balilla i l'himne nacional de Somàlia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Suplement núm. I, dels anys 1936-39, pàg. 113-14 (ISBN 84-239-4585-5)
# Giuseppe Catrufo

Giuseppe Catrufo (Nàpols, 19 d'abril de 1771 - Londres (Anglaterra), 19 d'agost de 1851) fou un compositor italià.
Fill d'un oficial espanyol, als dotze anys, va ser admès al Conservatori de Pietà dei Turchini, on va completar els seus estudis musicals, i on va tenir com a mestres Tarantino, N. Hall, Tritto i -per el cant- a La Barbera. S'allistà com a voluntari en l'exèrcit francès durant la revolució de Nàpols, fins al 1801 que deixà el servei militar, establint-se a Ginebra, ciutat en la qual, el mateix que feu a París, es dedicà a l'ensenyança de la música i el cant.
Publicà diverses fantasies, nocturns, arietes, i gran nombre de romances franceses, que tingueren força acceptació, i el 1820 l'obra Solfèges progressifs, a la que li seguiren, entre d'altres, les òperes franceses:
* Clorisse La fée Urgèle, L'amant alchimiste, Les aveugles de Framonville, L'Aventurier (París, 1813),
* Felicie (París, 1815),
* Une matinée de Frontin (París, 1815),
* Le boucle de cheveux (París, 1816),
* Zadig (París 1818),
* Le caprice d'une belle-femme (París, 1818),
* L'intrigue au chateau (París, 1823),
* Les rencontres (París 1828),
* Le passage du régiment (París, 1832), totes elles estrenades en l'Òpera Còmica de la capital francesa, i les pòstumes Don Raphael, Blonde et Olivier i Clotaire.
A més, se li deu, un Méthode de vocalisation (1830), una Cantata, amb motiu de la victòria assolida a Marengo (Batalla de Marengo), i algunes altres obres.

## Referències

* ↑ Choron, Alexandre; Fayolle, François Joseph Marie. Dictionnaire historique des musiciens artistes et amateurs, morts ou vivants: qui se sont illustrés en une partie quelconque de la musique et des arts qui y sont relatifs. Valade, 1811, p. 456.
* ↑ Thomas, Joseph. The Universal Dictionary of Biography and Mythology: A-clu. Cosimo, Inc., 1 de gener de 2010, p. 545. ISBN 978-1-61640-068-2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12, pàg. 579. (ISBN 84-239-4512-X)
# Giuseppe Giamberti

Giuseppe Giambert (Roma, 1600 - 1662) fou un polifonista i mestre de capella italià.
Giamberti va rebre la seva formació musical de Giovanni Bernardino Nanino i Paolo Agostini, com ell esmenta en la seva poesia Tietelblatt diversa. Ell va treballar inicialment com a successor de Fabio Constantini (al voltant de 1575 fins al 1644) com a mestre de capella a la catedral d'Orvieto entre 1624 i 1628, a continuació, va ocupar aquesta posició en dues esglésies a la seva ciutat natal. I més tard també aquest càrrec a Roma en l'església de Santa Maria la Major.
Es conserven de Giamberti, entre altres obres menys importants.
* Sacrae modulationis, e, 3, 4, et 5 vocibus cum Litanies, etc., (1627).
* Anthiphonae et Motteta festis omnibus propia, (1650),
* Duetti per solfeggiare, (1657).

## Referències

* ↑ Fenlon, Iain. Early Music History: Studies in Medieval and Early Modern Music. Cambridge University Press, 19 de març de 2009, p. 23. ISBN 978-0-521-74652-6 [Consulta: 8 octubre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1547 (ISBN 84-239-4525-1)
# Giuseppe Gherardeschi

Giuseppe Gherardeschi (Pistoia, 3 de novembre de 1759 – 6 d'agost de 1815) fou un compositor italià. Era nebot del també compositor Filippo Gherardesca i pare dels també compositors, Giuseppe i Luigi.
Es dedicà preferentment a la música religiosa. Entre les seves obres destaquen un Rèquiem, diverses Misses, un Te Deum, unes Lametacions i l'oratori Il sacrifizio di Jefté.
El seu fill Giuseppe fou compositor distingit, deixà excel·lents obres del mateix gènere, en l'antic estil a cappella.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1529 (ISBN 84-239-4525-1)
# Giuseppe Matteo Alberti

Giuseppe Matteo Alberti (Bolonya, 20 de setembre de 1685 - idm. 18 de febrer de 1751), fou un compositor i violinista italià de l'època barroca.
El 1714 ingressà en l'Acadèmia Filharmònica de la seva ciutat natal, de la que en fou Príncep des de 1724 fins 1746.
Publicà 12 simfonies, per a quartet (Amsterdam); Sonate per violino solo con basso, i Concerti per chiesa e càmera (1713). En el camp simfònic-vocal va escriure l'oratori Le Vergine Anunziata.

## Referències

* ↑ Tagliavini, Luigi Ferdinando «ALBERTI, Giuseppe Matteo». Dizionario Biografico degli Italiani, Vol. 1, 1960 [Consulta: 15 gener 2017].
* ↑ Talbot, Michael «A Thematic Catalogue of the Orchestral Works of Giuseppe Matteo Alberti (1685-1751)». R.M.A. Research Chronicle, Núm. 13, 1976, pàg. 1-26 [Consulta: 15 gener 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 123 (ISBN 84-239-4504-9)
# Giuseppe de Majo

Giuseppe de Majo (Nàpols, Campània, 5 de desembre de 1697 – 18 de novembre de 1771) fou un compositor i organista italià del temps del Barroc. Fou el pare del també compositor Gian Francesco de Majo.
Compositor pertanyent a l'escola napolitana. La seva família el volia dedicar a l'advocacia, la qual abandonà als vint anys per estudiar música sota la direcció de Scarlatti. Succeí a Durante en el lloc de mestre de capella del la palatina i deixà diverses composicions religioses i les òperes Lo finto laccheo (1725 i Lo vecchio avaro (1727).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 386 (ISBN 84-239-4532-4)
# Glanidium bockmanni

Glanidium bockmanni és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: al Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lütken C. F., 1874. Siluridae novae Brasiliae centralis a clarissimo J. Reinhardt in provincia Minas-geraës circa oppidulum Lagoa Santa, praecipue in flumine Rio das Velhas et affluentibus collectae, secundum characteres essentiales breviter descriptae. Overs. Kgl. Danske Vidensk. Selsk. Forhand. (Kjøbenhavn) 1874 (núm. 1). 29-36.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Sarmento-Soares, L. M. & P. A. Buckup. 2005. A new Glanidium from the Rio São Francisco basin, Brazil (Siluriformes: Auchenipteridae: Centromochilinae). Copeia 2005 (núm. 4): 846-853.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB