OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Loricariichthys microdon

Loricariichthys microdon és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Rupununi.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eigenmann, C. H. 1909. Reports on the expedition to British Guiana of the Indiana University and the Carnegie Museum, 1908. Report núm. 1. Some new genera and species of fishes from British Guiana. Ann. Carnegie Mus. v. 6 (núm. 1): 4-54.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Els parlars catalans

Els parlars catalans és un llibre escrit l'any 1978 pel lingüista mallorquí Joan Veny i Clar, expert destacat en dialectologia, és el manual de referència per a l'estudi dels dialectes del català.

## Característiques

Suposa una introducció a les característiques fonètiques, morfosintàctiques i lèxiques dels dialectes, subdialectes i parlars del català, amb observacions històriques i sociològiques. Eina imprescindible per a qualsevol lingüista, permet conèixer les diferents variants de la llengua catalana i llurs característiques principals. També és útil, com a alta divulgació, per al públic general.
Compta amb bon aparat cartogràfic; annex documental força il·lustratiu, amb mostres textuals dels dialectes i subdialectes, així com dels parlars més caracteritzats; i una completa bibliografia bàsica.
En el seu moment fou l'únic manual de dialectologia catalana disponible al mercat. Posteriorment n'han sortit d'altres, ben útils, però tots els quals, en darrera instància, beuen de Veny.

## Història bibliogràfica

La primera edició del llibre, sota el títol Els parlars, fou publicada per Dopesa el 1978, dins la col·lecció Conèixer Catalunya (núm. 15). D'ençà la 2a ed. (1980), pren el títol definitiu de Els parlars catalans: síntesi de dialectologia, i el publica Moll en la col·lecció Raixa (núm. 128). La 3a ed. (1982), "corregida i augmentada", és la versió definitiva de l'obra: a part de revisar el text, s'hi afegeixen molts mapes (almenys un per dialecte), s'hi augmenta la bibliografia i s'hi incorpora l'annex textual; el conjunt passa de 127 pàgines a 248. Se n'han fet nombroses reimpressions (retolades, però, com a "edicions"): 1983, 1984, 1986, 1987, 1989, 1991, 1993...
El 1998 ("12a ed.") passa a publicar-se en la col·lecció Tomir (núm. 38). El canvi de format hi comporta un canvi de paginació (173 p.), però no de contingut. Amb el tancament de l'Editorial Moll (2014), es posa en perill la continuïtat d'aquesta obra clàssica, que potser podria reprendre la Institució Francesc de Borja Moll.

## Obres relacionades

Joan Veny és també l'autor d'Introducció a la dialectologia catalana (Enciclopèdia Catalana, 1986), que encara avui és el manual de referència per a la història i la metodologia de la disciplina.

## Referències

* ↑ Veny i Clar, Joan. Els parlars catalans. Palma: Moll, 1991, p. 284.
# José Javier López Jacoiste

José Javier López Jacoiste (Ochagavía, Navarra, 15 de març de 1921-Madrid, 14 d'abril de 2016) va ser un jurista, catedràtic de Dret Civil, i notari espanyol.

## Vida acadèmica

Va ser Professor emèrit de la Facultat de Dret de la Universitat de Navarra. Va ser Doctor en Dret Civil per la Universitat Complutense de Madrid, Catedràtic de Dret Civil, i Catedràtic de la: Universitat de Santiago de Compostel·la, Universitat de Barcelona, Universitat Complutense de Madrid i Universitat Nacional d'Educació a Distància (UNED). En aquesta última va ser vicerector i degà de Dret. Va ser notari de Madrid i Sant Sebastià.

## Bibliografia

* "La responsabilidad civil extracontractual, una exploración jurisprudencial y de filosfía jurídica", Madrid, Editorial Universitària Ramón Areces, 2010, 1ª, 720 pàg. ISBN 978-8480049771. Recull treballs publicats anteriorment.
* "Sobre contextos telemáticos y posiciones jurídicas, libro homenaje a Manuel Amorós Guardiola", Madrid, Col·legi de Registradors de la Propietat i Mercantils d'Espanya, vol. I, 2006, 1ª, pàg. 1053-1072. ISBN 84-96347-87-7
* "Entre dominación y responsabilidad: Una dialéctica del Derecho frente a la ley", Annals de la Reial Acadèmia de legislació i jurisprudència, núm. 34 (2004), p. 347.
* "La vigencia del Código civil francés en Alemania: el método de Zacharie", Anals de la Real Acadèmia de Legislació i jurisprudència (2000), p. 209.
* "La profesión condición civil de la persona", Anals de la Real Acadèmia de Legislació i jurisprudència, núm. 29 (1999), p. 35.
* "La idea de explotación en el Derecho civil actual", Revista de Dret privat (1960), p. 351.
* "El arrendamiento como aportación del socio", Pamplona, Edicions Universitat de Navarra, EUNSA, 1963, 1ª, 336 pàg. ISBN 978-8431300289. [2ª ed.]
* "El patrimonio familiar rústico", Madrid, Ateneu, 1958, 1ª, 336 pàg. Existeix una edició posterior publicada en Edicions Rialp, Madrid.

## Associacions a les quals va pertànyer

* Real Acadèmia de Jurisprudència i Legislació Arxivat 2016-04-07 a Wayback Machine.
* Association Henri Capitant, amb seu en la Facultat de Dret de la Universitat de París-Sorbona

## Referències

* ↑ «Ha mort l'Acadèmic de Nombre, Excm. Sr. D. José Javier López Jacoiste». Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació, 15-04-2016 [Consulta: 15 abril 2016].

## Enllaços externs

* Publicacions d'accés directe de José Javier López Jacoiste recollides en Dadun
* Publicacions d'accés directe de José Javier López Jacoiste recollides en Dialnet
* Publicacions d'accés directe de José Javier López Jacoiste recollides al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Espanya
# Frank Addison Porter

Frank Addison Porter (Dixmont, Maine, 3 de setembre de 1859 - ?) fou un compositor, pianista i musicòleg estatunidenc.
Primer va estudiar a Boston i després a Leipzig, havent estat professor de diversos Conservatoris.
A més de nombroses composicions per a piano i per a cant i piano, se li deuen: Method for piano, Practical Finger Exercices, Intermediate and Advanced Technique, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 619 (ISBN 84-239-4546-4)
# Peckoltia oligospila

Peckoltia oligospila és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Amazones al Brasil.

## Referències

* ↑ Miranda Ribeiro A. de 1912. Loricariidae, Callichthyidae, Doradidae e Trichomycteridae. A Commissão de Linhas Telegraphicas Estrategicas de Matto-Grosso ao Amazonas. Matto-Grosso Annexo núm. 5. 1-31.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Armbruster, J.W. 2008. The genus Peckoltia with the description of two new species and a reanalysis of the phylogeny of the genera of the Hypostominae (Siluriformes: Loricariidae). Zootaxa, 1822: 1–76.
* Axelrod, Herbert, R. (1996). Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Maximilian Stadler

Maximilian Johann Karl Dominik Stadler, posteriorment Abbé Stadler (Melk, 4 d'agost de 1748 - Viena, 8 de novembre de 1833), fou un compositor, musicòleg i pianista austríac.
Als deu any d'edat, amb una bona veu de soprano, fou escolà del cor de l'abadia de Lilienfeld, on es distingí per la seva habilitat al piano i l'orgue. Després, completà els seus estudis a Viena, i més tard entrà en el monestir benedictí del seu poble natal, Melk, on fou nomenat professor de teologia. El 1772 deixà aquest monestir i durant deu anys fou rector de parròquia d'un llogaret. El 1786 fou nomenat abat de Lilienfeld i després de Kremsmunster. Fou un dels millors organistes de l'època, sobretot per la seva facilitat d'improvisar en estil fugat.
Havent dimitit el càrrec d'abat de Kremsmunster, s'establí a Viena, on conegué a Haydn i Mozart i fou amic íntim d'ambdós. Per amistat amb aquest últim, prengué part activa en la discussió que s'originà sobre l'autenticitat del Rèquiem de Mozart, que defensà en diversos escrits que publicà, contestant els de Gottfried Weber, que sustentava l'opinió contrària. El 1806 fou nomenat rector d'una parròquia al raval de Viena i el 1810 de Boehmisch-Krant, on es retirà al 1815.
D'entre les seves composicions cal mencionar:
* 2 Misses a 4 veus, amb instruments de corda, de vent i orgue;
* 1 Missa a 4 parts amb orgue;
* 1 Rèquiem, a 4 veus, orquestra i orgue;
* Alma Redemptoris, a 4 veus i orgue;
* Asperges me i Ave Regina, a 4 veus i orgue;
* Die Brefeiung Jerusalems, oratori a 4 veus, amb orquestra;
* Gran nombre de salms, graduals i ofertoris, per a 4 veus i orgue;
* Diferents cant religiosos a veus soles i peces instrumentals.
També deixà moltes obres inèdites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 936 (ISBN 84 239-4556-1)
# Georges Fragerolle

Georges August Fragerolle (París, 11 de març de 1855 - 19 de febrer de 1920) fou un compositor francès.
Fou deixeble de Guiraud i autor de les operetes:
* La fiancée de Tonkin (1886);
* La fleur de lotus (1889);
* A la pêche (1895);
* La Saint-Pierrot (1890);
* L'enfant prodigue (1895);
* Clairs de lune, obra fantàstica (1897);
Així com les col·leccions de cants patriòtics:
* Chansons de France;
* Chansons d'èpée;
* Chansons des soldats de France.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. V, pàg. 486 (ISBN 84-239-4575-8)
# Els secrets del castell

Els secrets del castell (títol original en francès, Les Secrets du château) és un telefilm policíac francobelga dirigit per Claire de La Rochefoucauld i emès per primera vegada a Bèlgica el 27 d'octubre de 2019 a La Une i a França el 19 de desembre de 2020 a France 3. Forma part de la col·lecció Assassinats a.... S'ha doblat i subtitulat al català.
Aquesta ficció és una coproducció d'Authentic Prod, France Télévisions, Fontana i RTBF.

## Referències

* ↑ Duchesne, Yannic «Histoire de famille». Moustique, núm. 4891, 23-10-2019, p. 94.
* ↑ Sophie Goux. «Claire de La Rochefoucauld tourne un téléfilm pour France 3 au château familial en Charente», 4 avril 2019. [Consulta: 27 octubre 2019]..
* ↑ «Els secrets del castell». Goita què fan, ara!. [Consulta: 16 febrer 2024].
# José Luis Zabala Arrondo

José Luis Zabala Arrondo (Irun, 14 de desembre de 1898 - Barcelona, 23 d'abril de 1946) fou un futbolista i entrenador de futbol basc de la dècada de 1920. Va ser internacional amb la selecció catalana i amb la selecció espanyola.

## Trajectòria

Es formà al Club Izarra d'Eibar i a l'Sporting d'Irun. L'any 1918 ingressà al RCD Espanyol on jugà una temporada com a centrecampista. Després d'una lesió que produí sobre el jugador del FC Espanya Bruguera, fou sancionat per la Federació Catalana de Futbol durant tres mesos. Aquest fet provocà la marxa del jugador del club i ingressar al CD Oviedo. Després de quatre temporades al club asturià retornà a l'Espanyol el 1923. En la segona etapa al club blanc i blau es convertí en un brillant davanter i fou internacional amb la selecció espanyola i la catalana. La darrera temporada al club retornà a la posició de mig centre. El 1926 retornà a l'Oviedo i acabà se seva carrera esportiva al València CF la temporada 1929-30. També jugà amb les seleccions catalana i espanyola.
Posteriorment fou entrenador. El 1932 es convertí en entrenador de la UE Sants. També dirigí el Girona FC durant diverses etapes.

## Palmarès
### Real Unión

* Copa d'Espanya: 1
** 1918

## Referències

* ↑ «José Luis Zabala Arrondo». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Partidos interregionales». La Vanguardia, 25-12-1918. [Consulta: 20 gener 2014].
* 1 2 «A propósito de Zabala». Cuadernos de Fútbol, núm. 17, ISSN: 1989-6379, 01-01-2011.
* ↑ «José Luis ZABALA». hallofameperico, 05-09-2009.
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «Zabala». siguealaroja.es. Arxivat de l'original el 2015-07-05. [Consulta: 20 gener 2012].
* ↑ «El Sans se prepara». Mundo Deportivo, 12-08-1932.
* ↑ «A las puertas de la primera competición oficial». Mundo Deportivo, 15-09-1934.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Frans Coenen

Franciscus Hendrikus Coenen conegut com a Frans Coenen (pare) (Rotterdam, 26 de desembre de 1826 - Leiden, 24 de gener de 1904), va ser un compositor, violinista i director de conservatori holandès. El seu segon fill va ser l'escriptor Frans Coenen (junior) (1866-1936).
Era fill d'un organista del que de ben segur va aprendre les primeres lliçons musicals que després completà sota la direcció dels mestres Molique i Vieuxtemps. Acabats aquells estudis, junt amb pianista i compositor austríac Henri Herz va recórrer l'Amèrica com a concertista de violí traient-ne glòria i profit d'aquella gira artística. Al seu retorn s'establí a Rotterdam dedicant-se a l'ensenyança, ocupant a més els llocs de primer violí-sol del rei i de professor de violí i harmonia en l'escola de música d'Amsterdam, ciutat en la qual fundà una excel·lent societat de quartets.
Com a compositor se li deuen diverses cantates, una simfonia, quartets, els oratoris Elie en Horeb i Marie-Magdelein, diverses composicions corals entre les quals destaca: La voix de la mer, i peces de concert per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 13, pàg. 1292. (ISBN 84-239-4513-8)
# Maximilian von Gagern

Maximilian von Gagern, baró de Gagern (Weilburg (Alemanya), 25 de març, 1810 - Viena (Austria), 17 d'octubre, 1889), fou un polític alemany.
Des del 1829 fins al 1833 va estar al servei d'Holanda i després al de Nassau. En dissoldre's el Parlament va prendre part a l'Assemblea celebrada a Ghota i el 1850 va ser elegit a la Dieta de la Unió a Erfurt, però vist el fracàs d'aquesta unió, es va retirar a la vida privada. Catòlic romà ja des del 1843, va treballar a Nassau per l'organització central de l'ensenyament catòlic. Cridat a Viena el 1854 i nomenat, l'any següent, conseller àulic i ministerial i cap del departament de l'Exterior, la seva política fou àmpliament alemanya, anti-prusiana i clerical. El 1881 fou elegit membre de l'Alta Cambra.
Era fill de Hans Christoph Ernst baró de Gagern, per lo tan era germà de Friedrich, Heinrich von Gagern

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 387. (ISBN 84-239-4525-1)
# Naupli (fill de Posidó)

Segons la mitologia grega, Naupli (en grec antic Ναύπλιος), va ser un heroi, fill de Posidó i d'Amimone, una de les cinquanta filles de Dànau.
Va fundar la ciutat de Nàuplia, a l'Argòlida. Els seus fills van ser Damàstor, l'avi de Dictis i Polidectes, i Pretos, l'avi de Nàubol, rei de Fòcida.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 379. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 154. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Louis Antoine Ponchard

Louis Antoine Ponchard (París, 31 d'agost de 1787 - 6 de gener de 1866) fou un tenor francès, fill del compositor Antoine Ponchard.
Estudià al Conservatori de la seva ciutat natal, i el 1810 aconseguí el primer premi de cant i els dos segons d'òpera i òpera còmica. Dos anys més tard es presentà al públic per primera vegada i, per espai de vint-i-cinc anys, fou un dels tenors favorits del públic i va estrenar un gran nombre d'òperes dels principals compositors.
El 1819 fou nomenat professor de cant del Conservatori de París, i el 1837 es retirà del teatre.
La seva esposa, Marie Sophie Callault, nascuda i morta a París (1792-1873), dotada d'una bellesa extraordinària i d'una veu encantadora, compartí els triomfs del seu marit en l'escena de l'Opéra Comique, on es va distingir en Le pré-aux-Clercs, de Ferdinand Hérold, i en Le Cheval de bronze de Daniel Auber.
Charles Marie, fill d'ambdós, nascut i mort a París (1824-1891), també fou un distingit cantant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 260 (ISBN 84-239-4546-4)
# Elvira Pujol

Elvira Pujol, Satanela, (Barcelona, finals segle xix), va ser una ballarina de dansa espanyola.
La Satanela va actuar en teatres d' Europa i Amèrica durant el primer quart de segle xx.
Les cròniques de l'època destaquen d'Elvira Pujol, Satanela, el seu ball gràcil i estilitzat, un vestuari ric i acurat i un repertori extens i selecte del qual en destacaven les dances andaluses. Una de las peces d'aquest repertori era Córdoba, de Isaac Albéniz.

## Trajectoria professional

Satanela va ballar en diversos teatres europeus com Sant Petersburg, Viena o Berlín, abans de 1915.
De 1915 a 1917 va ser de gira a Amèrica on va obtenir un gran èxit de públic i crítica.
El mes de març de 1915 va fer el seu debut a Amèrica en el teatre Casino de Buenos Aires.
El desembre de 1916 va coincidir a l'escenari del teatre Esmeralda de Buenos Aires, amb el debut del dúo format per Carlos Gardel i José Razzano.
El mes de gener de 1918 va tornar a Barcelona després de la gira americana. Les cròniques de l'època esmenten diverses actuacions d'Elvira Pujol, Satanela, en diferents teatres espanyols fins a mitjans de 1918.
La darrera cita a la premsa a les hemerotecas digitalitzades és de 1922.
El músic i escriptor argentí Osvaldo Sosa Cordero, diu d'Elvira Pujol, Satanela, que va ser de les predilectes del públic «porteño» i que després d'actuar a les millors sales de Buenos Aires, es va retirar per decisió pròpia i irrevocable.

## Referències

* 1 2 «Caras y Caretas 23/10/1915, n.º 890 p.8. Hemeroteca Digital. Biblioteca Nacional de España». [Consulta: 31 juliol 2017].
* 1 2 «Veu de Catalunya, La. Any 32, núm. 8146-8161 (2-15 maig 1922) :: Veu de Catalunya (1921-1937), La». Arxivat de l'original el 1 d’agost 2017. [Consulta: 31 juliol 2017].
* ↑ «Baleares_30/5/1918, n.º 52, página 7». [Consulta: 31 juliol 2017].
* 1 2 «Eco Artísitco 25/1/1918, n.º 294_P.15 Hemeroteca Digital. Biblioteca Nacional de España». [Consulta: 31 juliol 2017].
* ↑ «Historia-Maipo 1916». Arxivat de l'original el 2017-08-01. [Consulta: 1r agost 2017].
* ↑ Sosa Cordero, Osvaldo. «Segunda Sección, Capítulo 8». A: “Historia de las varietés en Buenos Aires”. Buenos Aires: Ed Corregidor, 1978, p. 218. ISBN 9500511517.
# José López-Pintado

José López-Pintado (Sevilla, 12 de gener, 1741 - idem. 1 d'octubre, 1819), fou un jesuïta i músic sevillà.
Pertanyia a la casa dels marquesos de Torreblanca, i havent vestit la sotana de Sant Ignasi tingué de seguir el seu destí quan l'expatriació dels jesuïtes d'Espanya. En arribar a Itàlia i connectar en un país on hi havia una verdadera passió per la música, despertà en López-Pintado la seva vocació filharmònica dedicant-se des de llavors a l'art de la música, en la qual va fer ben aviat ràpids progressos. La seva detinguda reflexió i els principis de l'harmonia li manifestaren molts errors a que atribuïa l'endarreriment en el que l'art musical es trobava, per corregir el qual determinà establir un nou sistema d'ensenyança que assajà amb Jerónimo Carrimi Tiburtino, assolint molts bons resultats, malgrat que Jerónimo morí als vint-i-tres anys, privant de ben segur a Itàlia d'un notable professor.
Per a demostrar que la música és una llengua universal, i que, el mateix que les llengües, aquesta ha de tenir una gramàtica, en va compondre una, raonada, en la que s'hi troba el perquè de les diferencies musicals, amb el títol de Vera idea della Musica del Contrappunto di D. Giuseppe Pintado (Roma, 1794), acompanyada d'un diccionari musical. En aquesta obra, dividida en 20 capítols, s'hi troba una critica amb molt de judici, filla de profunds coneixements.
En morir va poder ser soterrat en el panteó familiar que havia establert el seu avi Manuel López-Pintado Almonacid, I marquès de Torreblanca, als peus de l'altar de la Santíssima Trinitat en el convent de "Santa maria de los Reyes", on també s'hi havia soterrat el seu pare.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 1087. (ISBN 84-239-4544-8)
# Frans Coenen (junior)

Frans Coenen (Amsterdam, 24 d'abril de 1866 – idem, 23 de juny de 1936), va ser un escriptor naturalista neerlandès, assajista, crític literari conservador de museu. Era fill del compositor de Rotterdam Frans Coenen (1826-1904).
Cursà la carrera de dret fins a doctorar-se el 1892, i es dedicà al periodisme; al cap de poc temps ocupà la direcció del Museu Willet-Holthuyxen de la seva ciutat nadiua.
Va publicar diverses obres, totes elles inspirades en el més ombrívol pessimisme, entre les quals destaquen: Vies Pâles, Simptómes fugitifs, Studies, Un faible, Ennui, Dans les tenèbres i Le Repos dominical.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 13, pàg. 1290. (ISBN 84-239-4513-8)