OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escoles Professionals Salesianes

Escoles Professionals Salesianes són unes escoles de formació professional fundades el 1884 per la Congregació dels Salesians de Sarrià.
El centre fou fundat gràcies a Dorotea Chopitea, dona dedicada a promocionar obres de caritat arreu de la ciutat, que buscava la creació d'un centre d'ensenyament d'arts i oficis per a fills d'obrers que haguessin acabat l'ensenyament elemental. En conèixer la feina dels Salesians, els convidà a establir-se a la ciutat. L'any 1883 va comprar la casa de Can Prats i l'adequà per a les activitats que portarien a terme els religiosos. Aquests arriben l'any 1884 i des de llavors s'han anat obrint les més diverses especialitats: sastreria, fusteria i enquadernació (1884) impremta (1885), tipografia (1887), manyeria (1890), mecànica (1920), electricitat (1940), electrònica (1965) informàtica (1981) i administració i finances (2008). Fou premiada a les Escoles de l'Exposició del Foment del Treball Nacional el 1895 i des d'aleshores han obtingut nombroses condecoracions.
L'escola de primer ensenyament va ser creada l'any 1891 amb el nom de Col·legi del Sant Àngel com a complement dels Tallers, per proporcionar 1a i 2a ensenyança als alumnes que no tinguessin edat suficient per accedir als Tallers. Inicialment tenia tant alumnes interns com externs, fins a la desaparició de l'internat el 1974.
A part, la seva Església s'inaugurà l'any 1901 i amb aquesta obra s'acabà una primera etapa d'expansions successives.
Durant la guerra civil espanyola fou clausurada i s'hi instal·là una fàbrica de material de guerra; el 26 de gener del 1939 foren dinamitats dos pavellons de tallers. El 1955 foren reconegudes oficialment dins els graus d'ensenyament i el 1956 foren declarades d'interès social.
Durant els anys 50 i 60 el centre pateix una profunda ampliació i renovació. D'aquesta època són la majoria de construccions actuals.
El 1984 van rebre la Creu de Sant Jordi. Es troben al passeig de Sant Joan Bosco núm. 42 (Escoles Professionals) i 74 (Col·legi), en un extrem del barri de les Tres Torres.

## Batxillerat Internacional

Actualment, l'escola de Salesians de Sarrià compta amb la possibilitat de fer el Programa del Diploma de Batxillerat Internacional. El reeixit mètode d'ensenyança únicament es troba disponible en escassos centres de Barcelona, i la demanda per accedir-hi augmenta exponencialment cada any.

## Referències

* 1 2 3 4 García Gargallo, Manuel. Director: Buenaventura Delgado. L'Ensenyament de l'Església a la ciutat de Barcelona: directori estadístic (tesi). Barcelona: Universitat de Barcelona. Departament d'Història Contemporània, 2002. ISBN 846-89835-43.
* ↑ Programa del Diploma de Batxillerat Internacional Arxivat 2017-11-07 a Wayback Machine.
* ↑ «Facts and figures» (en anglès). International Baccalaureate®.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Escola Universitària Salesiana de Sarrià Arxivat 2007-08-27 a Wayback Machine.
# Escolopàcids

En la família dels escolopàcids hi ha inclosos els limícoles de mida petita (15 cm) i també els més grans (65 cm).
Quasi tots ells nidifiquen a l'hemisferi nord, però les seues emigracions (que poden ésser de gran envergadura) els porten regularment al sud del planeta.
Els representants d'aquesta família presenten una gran varietat de formes, però tenen tots una silueta típica amb bec llarg i punxegut i potes també llargues.

## Taxonomia

Aquesta família és avui classificada en 16 gèneres, amb 96 espècies, cinc d'elles extintes.
* Subfamília dels Numenins (Numeniidae), amb dos gèneres i 9 espècies.
** Gènere Bartramia, amb una espècie, territ cuallarg (Bartramia longicauda).
** Gènere Numenius, amb 8 espècies.
* Subfamília dels limosins (Limosinae), amb un gènere i 4 espècies.
** Gènere Limosa, amb 4 espècies.
* Subfamília dels calidrins (Calidrinae), amb tres gèneres i 30 espècies, tres extintes.
** Tribu Arenariini, amb un gènere i dues espècies.
*** Gènere Arenaria, amb dues espècies.
** Tribu Calidrini, amb dos gèneres i 28 espècies, tres extintes.
*** Gènere Calidris, amb 24 espècies.
*** Gènere Prosobonia, amb 4 espècies, tres d'elles extintes.
* Subfamília dels escolopacins (Scolopacinae), amb 5 gèneres i 34 espècies, dues extintes.
** Tribu Limnodrimini, amb un gènere i tres espècies.
*** Gènere Limnodromus, amb tres espècies.
** Tribu Scolopacini amb 4 gèneres i 31 espècies, dues extintes.
*** Gènere Scolopax, amb 8 espècies.
*** Gènere Coenocorypha, amb 5 espècies, dues extintes
*** Gènere Gallinago, amb 17 espècies.
*** Gènere Lymnocryptes, amb una espècie, becadell sord (Lymnocryptes minimus).
* Subfamília dels tringins (Tringinae), amb 5 gèneres i 19 espècies.
** Tribu Phalaropodini, amb dos gèneres i tres espècies.
*** Gènere Steganopus, amb una espècie, escuraflascons de Wilson (Steganopus tricolor).
*** Gènere Phalaropus, amb dues espècies.
** Tribu Tringini, amb tres gèneres i 16 espècies.
*** Gènere Xenus, amb una espècie, siseta cendrosa (Xenus cinereus).
*** Gènere Actitis, amb dues espècies.
*** Gènere Tringa, amb 13 espècies.

## Referències

* ↑ T. Piersma i A. Bonan (2018). Sandpipers, Snipes, Phalaropes (Scolopacidae). J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie i E. de Juana, (editors). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona
* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 110. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Fotografies de diferents espècies d'aquesta família. Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. (anglès)
* Enregistraments sonors de diverses espècies d'escolopàcids. (anglès)
# Escut d'Aiguaviva

L'escut oficial d'Aiguaviva té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sable, un Agnus Dei reguardant d'argent nimbat d'or portant la banderola de gules amb una creu plena d'argent i l'asta creuada d'or; el peu de gules, una creu plena d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 27 d'agost de 1990 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1342.
L'anyell pasqual, o Agnus Dei, és el símbol de sant Joan Baptista, el patró del poble. La creu d'argent sobre camper de gules fa al·lusió al fet que Aiguaviva fou el centre d'una comanda templera l'any 1209 (i més endavant hospitalera, el 1317).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Gironès

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal d'Aiguaviva (Gironès).» (pdf). DOGC núm. 1342. Generalitat de Catalunya, 12-09-1990. [Consulta: 27 juliol 2010].
* ↑ Fluvià, Armand de «L'escut d'Aiguaviva». Sàpiens format = paper. Sàpiens Publicacions [Barcelona], núm.126, 2-2013, p.73. ISSN: 1695-2014.
# Escut d'Alcalalí

L'escut d'Alcalalí és un símbol representatiu oficial d'Alcalalí, municipi del País Valencià, a la comarca de la Marina Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat desigual. Al primer, un agnus dei al natural en camp d'atzur. Al segon, d'or, un lleó rampant al natural, amb una flor de lis a la boca i una altra en les mans, ambdues d'atzur. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 15 de novembre de 2010, de la Conselleria de Solidaritat i Ciutadania, publicada al DOGV núm. 6.401, de 19 de novembre de 2010. La resolució fou esmenada en el DOCV núm. 6.453, de 4 de febrer de 2011. Es tracta d'una modificació de l'escut oficialitzat el 1956 pel Ministeri de la Governació, segons la Resolució de 3 d'abril.
L'anyell pasqual de la primera partició és el senyal de sant Joan Baptista, patró del poble, venerat a l'ermita de Sant Joan de Mosquera. A sota, les armes dels Roís de Liori, barons d'Alcalalí i Mosquera durant segles.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Marina Alta.

## Referències

* 1 2 «Correcció d'errades de la Resolució de 15 de novembre, de la Conselleria de Solidaritat i Ciutadania, per la qual es s'aprova l'escut del municipi d'Alcalalí» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 6.453, 04-02-2011, pàg. 5.488.
* ↑ «Resolució de 15 de novembre, de la Conselleria de Solidaritat i Ciutadania, per la qual es s'aprova l'escut del municipi d'Alcalalí» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 6.401, 19-11-2010, pàg. 42.545.
* ↑ «Decreto de 3 de abril de 1956 por el que se autoriza al Ayuntamiento de Rótova (Valencia) para crear su escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 103, 12-04-1956, pàg. 2.400.
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 45 [Consulta: 10 octubre 2020].
# Escut d'Alcàntera de Xúquer

L'escut d'Alcàntera de Xúquer és un símbol representatiu oficial del municipi valencià d'Alcàntera de Xúquer (Ribera Alta). Té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Al primer, d'or, els quatre pals de gules, carregats d'un vol o ala d'argent, filetejada de sable; al segon, d'atzur, el pont d'argent, sostingut d'ones d'argent i atzur. Per timbre, una corona reial tancada. | » |

## Història

L'escut fou aprovat mitjançant Resolució de 18 de juliol de 1985, de la Conselleria de Governació, publicada en el DOGV núm. 296, de 17 d'octubre de 1985.
Els quatre pals són les armes del Regne de València. La resta d'elements són senyals parlants al·lusius al nom de la localitat: l'ala, per semblança fonètica amb l'inici del topònim, i el pont sobre el Xúquer perquè, segons l'etimologia àrab, al-qantara vol dir, precisament, 'el pont'.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Ribera Alta.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 38 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Ordre de 18 de juliol de 1985, de la Conselleria de Governació, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal d'Alcàntera del Xúquer (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 296, 17-10-1985, pàg. 3.429 [Consulta: 14 desembre 2015].
# Escut d'Almatret

L'escut oficial d'Almatret té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una mà contrapalmellada d'argent vestida de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de maig de 1988 i publicat en el DOGC el 20 de juny del mateix any amb el número 1007.
La mà vestida és un senyal parlant referent a la part central del nom del poble. Segons la tradició, el senyor d'Aitona dona la mà dreta per escut, com a símbol de fidelitat.

## Referències

* ↑ «Anunci relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Almatret.» (pdf). DOGC núm. 1007. Generalitat de Catalunya, 20-06-1988. [Consulta: 31 juliol 2010].
* ↑ Bofarrull i Terrades, Manuel. Origen dels noms geogràfics de Catalunya: pobles, rius, muntanyes.... Valls: Cossetània Edicions, 2002, p. 17 (Col·lecció El Tinter; 35). ISBN 84-95684-97-7.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Almoines

L'escut d'Almoines és un símbol representatiu oficial del municipi valencià d'Almoines (la Safor). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, migpartit i truncat. El primer quarter, partit: al primer, d'or, quatre pals de gules; al segon, de gules, les cadenes de Navarra d'or. Al segon quarter, en camp d'or, un bou passant de gules. Al tercer quarter, la representació eqüestre de sant Jaume: en camp d'argent sobre terrassa de sinople, sant Jaume a cavall del natural, amb una bandera blanca carregada d'una creu plana de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Fou aprovat mitjançant el Reial Decret 2.908/1980, de 7 de novembre, publicat al BOE núm. 51, de 28 de febrer de 1981, i modificat segons la Resolució de 4 de setembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 4.591, de 19 de setembre de 2003.
A la part superior apareixen les armories dels antics senyors del poble: els ducs d'Híxar (amb les armes d'Aragó i Navarra) i, a partir del 1500, els ducs de Gandia (amb les armes dels Borja). A sota, la representació de sant Jaume, patró del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Safor
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 4 de setembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la modificació de l'escut de l'Ajuntament d'Almoines (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.591, 19-09-2003, pàg. 23.513 [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ «Real Decreto 3116/1980, de 7 de noviembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Almoínes (Valencia) para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 51, 28-02-1981, pàg. 23.513 [Consulta: 21 gener 2016].
# Escut d'Alpicat

L'escut oficial d'Alpicat té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un pi de copa alta arrencat de sinople acompanyat d'un ganivet d'atzur manegat de sable a la destra, i d'una palma de sinople a la sinistra, ambdós posats en pal. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 7 de juliol de 1983 i publicat al DOGC número 360 el 2 de setembre del mateix any.
El pi és un senyal parlant referent a la part central del nom del poble. Els altres elements, el ganivet i la palma, són els atributs del martiri de sant Bartomeu, patró de la localitat.
El Ple de l'Ajuntament, de 30 de gener de 2023, va ratificar la imatge de l'escut heràldic d'Alpicat. El blasonament fou publicat al DOGC 360, de 2 de setembre de 1983. L'escut està inscrit en el Registre del sector públic local de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Decret 336/1983, de 7 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Alpicat per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (html). DOGC núm. 360. Generalitat de Catalunya, 02-09-1983. [Consulta: 27 octubre 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Aspa

L'escut oficial d'Aspa té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, una flor de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 20 de març de 2013 i publicat al DOGC el 8 d'abril del mateix any amb el número 6350.
La flor de lis és el senyal tradicional del municipi des de mitjan segle xix. L'Ajuntament va demanar que s'inclogués a l'escut en contraposició a la proposta inicial de la Direcció General de les Administracions Locals, on figurava una aspa o sautor.

## Vegeu també

* Bandera d'Aspa
* Escuts i banderes del Segrià

## Notes i referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/718/2013, de 20 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Aspa.» (pdf). DOGC núm. 6350. Generalitat de Catalunya, 08-04-2013. [Consulta: 6 maig 2013].
# Escut d'Esparreguera

L'escut oficial d'Esparreguera té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una esparreguera arrencada de sinople amb cinc espàrrecs ressaltant sobre el tot una creu abscissa de Santa Eulàlia d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 30 de maig de 1996 i publicat al DOGC el 19 de juny del mateix any amb el número 2220. La mata d'esparreguera és un element parlant que fa referència al nom de la vila i la creu de Santa Eulàlia al·ludeix a la seva patrona.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 de maig de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Esparreguera.» (pdf). DOGC núm. 2220. Generalitat de Catalunya, 19-06-1996. [Consulta: 4 novembre 2012].
# Escut d'Estamariu

L'escut oficial d'Estamariu té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sable, un lleó coronat d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 9 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC núm. 1660 el 23 d'octubre del mateix any.
El lleó coronat és un senyal tradicional de l'escut del poble. Estamariu pertanyia al vescomtat de Castellbò, anomenat Castell-lleó fins a mitjan segle xi (probablement, doncs, les armes del poble són tretes de les armes parlants del vescomtat de Castell-lleó).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Urgell
* Bandera d'Estamariu

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Estamariu.» (pdf). DOGC núm. 1660. Generalitat de Catalunya, 23-10-1992.
# Escut d'Olocau del Rei

L'escut oficial d'Olocau del Rei té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, quarterat en creu. Al primer quarter, en camp d'atzur, un lleó mirant a sinistra d'or. Al segon quarter, d'argent, un anyell de sable. Al tercer quartet, en camp d'or, dos pals de gules. Al quart, en camp de gules, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 19 de desembre de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 3.921, del 19 de gener de 2001.
Són les armes tradicionals usades per la població, a les quals, a la segona meitat del segle xix, es va afegir el quarter amb l'anyell i que es van ordenar en la forma actual. El castell i la vila d'Olocau van pertànyer a la vila reial de Morella.
# Escut d'Oristà

L'escut oficial d'Oristà té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor (o creu de Sant Andreu) ple d'argent i un castell de gules tancat d'or sobremuntat d'una flor de lís d'argent ressaltant sobre el tot. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'1 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 6 de juliol del mateix any amb el número 342.
S'hi representa el castell d'Oristà (avui dia desaparegut) i un sautor o creu de Sant Andreu, el patró del poble. La flor de lis és l'atribut de la Mare de Déu, la patrona de la Torre d'Oristà, un poble prop de l'altre castell del municipi, el de Tornamira.

## Vegeu també

* Bandera d'Oristà
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «DECRET 244/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Oristà per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 342. Generalitat de Catalunya, 06-07-1983. [Consulta: 21 juny 2010].
# Escut d'Òrrius

L'escut oficial d'Òrrius té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent al costat de 2 palmes d'or en pal. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Escut aprovat el 19 d'abril del 2001 i publicat al DOGC el 9 de maig del mateix any amb el número 3384.
Tant el sautor (o creu de Sant Andreu) com les palmes són elements tradicionals que fan referència al sant patró del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 19 d'abril de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Òrrius.» (pdf). DOGC núm. 3384. Generalitat de Catalunya, 09-05-2001. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme
* Bandera d'Òrrius
# Escut de Barberà del Vallès

L'escut oficial de Barberà del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un castell obert de gules acompanyat de 2 pinyes de sinople, un a cada costat. Per timbre una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 14 de maig de 1985 i publicat al DOGC el 17 de juliol del mateix any amb el número 563.
El castell de Barberà, present a l'escut, fou el centre d'un marquesat a partir de 1702, encapçalat per Josep Galceran de Pinós i de Rocabertí. Les pinyes de sinople sobre camper d'or s'han agafat de les armes parlants dels Pinós, marquesos de Barberà.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «DECRET 169/1985, de 14 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Barberà del Vallès perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 563. Generalitat de Catalunya, 17-07-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Benavent de Segrià

L'escut oficial de Benavent de Segrià té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un molí de vent d'argent tancat de sable i aspat d'or. Per timbre una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 8 de juny de 1995 i publicat al DOGC el 23 de juny del mateix any amb el número 2066.
El molí de vent és un senyal parlant que al·ludeix al nom del poble. La corona simbolitza el fet que Benavent fou el centre d'un marquesat a partir de 1702.

## Referències

* ↑ «Resolució de 8 de juny de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Benavent de Segrià.» (pdf). DOGC núm. 2066. Generalitat de Catalunya, 23-06-1995. [Consulta: 31 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut de Beneixama

L'escut de Beneixama és el símbol representatiu oficial de Beneixama, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Vinalopó. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable. En punta, en camp de gules, dues claus encreuades en aspa d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 30 d'abril de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.763, de 28 de maig de 2004.
La torre fa referència a l'edifici que hi ha al mig del poble, la torre de Beneixama, d'origen musulmà. Segons la tradició, les claus de sota indiquen que es prohibeix el pas als castellans, ja que la localitat es trobava en terres frontereres amb Castella. Fou una concessió d'Alfons el Magnànim el 1448, que va atorgar a Beneixama el títol de vila i l'ús de l'escut d'armes per haver-se mantingut fidel a la seva terra i al seu rei.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 30 d'abril de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Beneixama (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.763, 28-05-2004, pàg. 13.635-13.636 [Consulta: 1 juliol 2016].
* ↑ Ajuntament de Beneixama. «Nuestro pueblo» (en castellà). beneixama.es. Arxivat de l'original el 18 de setembre 2010. [Consulta: 31 juliol 2016].
# Escut de Beniarjó

L'escut de Beniarjó és un símbol representatiu oficial de Beniarjó, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camper de sinople, un Agnus Dei passant, sinistrat, d'argent, portant nimbus crucífer d'or, amb banderola també d'argent carretada d'una creu plena de gules, i l'asta d'or. Al segon quarter, de gules, vuit marcs d'or, posats en dos pals. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució del 7 de setembre de 1994, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.366, del 14 d'octubre de 1994.
L'Agnus Dei o anyell pasqual és el senyal de sant Joan Baptista, patró del poble, i ha estat usat com a emblema municipal des del segle xix, juntament amb les armes dels March, antics senyors de Beniarjó.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 73 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 7 de setembre de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de Beniarjó (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.366, 14-10-1994, pàg. 12.022 [Consulta: 21 gener 2016].