OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mindjedef

Mindjedef (Mjn-ḏd=f, "Perdurable com Min") o Djedefmin (Ḏd=f-mjn) va ser un príncep egipci de la IV dinastia. Era fill del príncep hereu Kawab i de la reina Hetepheres II. Era nét, per tant, del faraó Khufu i Meritites I i besnét de Snefru. Mindjedef va néixer durant el regnat del seu avi i era germà de la reina Meresankh III i oncle dels prínceps Rauer i Minkhaf II.
Mindjedef en jeroglífic :
Se sap que Mindjedef tenia una dona anomenada Khufuankh ("Khufu viu").
Tenia els títols de "Fill del Rei del seu cos", "Príncep hereditari", "Tresorer del Rei del Baix Egipte", entre d'altres.
Mindjedef va ser enterrat al camp oriental de la necròpolis de Guiza a la mastaba G 7760, que va ser excavada per Lepsius al segle xix i per G. A. Reisner al segle xx. Mindjedef i Khufuankh estan representats amb un fill petit a la capella, però el seu nom no es conserva. El seu sarcòfag de granit vermell es troba avui al Museu Metropolità de Nova York (acc. núm. 54.80a-b).

## Referències

* ↑ Ranke, 1935, p. 413.
* 1 2 3 «Eastern Cemetery: G 7760» (en anglès). The Giza Archives. [Consulta: 30 març 2022].
* 1 2 Malek, Moss i Porter, 1974.
* ↑ «G 7760» (en anglès). Giza Archives. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «Sarcophagus of Mindjedef» (en anglès). Museu Metropolità. [Consulta: 30 març 2022].

## Bibliografia

* Malek, Jaromir; Moss, Rosalind L. B.; Porter, Bertha. Topographical Bibliography of Ancient Egyptian Hieroglyphic Texts, Statues, Reliefs and Paintings (en anglès). vol. 5. Griffith Institute, 1964. ISBN 978-0900416101.
* Ranke, Hermann. «Part IIː Verzeichnis der Namen». A: Die ägyptischen Personennamen (en alemany). Glückstadt, 1935.
# Mines de Can Menera

Les Mines de Can Menera són al vessant sud del Bassegoda, a sota mateix de la masia de la Menera, a tocar el torrent de Can Menera. L'anàlisi de l'enginyer Lluís Maria Vidal dona una composició d'un mineral del 57% de plom i 57 grams de plata per quintar mètric.
Per alguns autors aquestes mines tenen un origen romà. La primera referència datada és el 18 de març de 1225, quan Bernat de Llers vengué al Rei Jaume el Conqueridor el castell de Bassegoda amb les mines que hi hagués. El 1740 el capità i senyor de les mines de Rocabruna, Pujals i Bassegoda, Juan Francisco Ruíz de Ubago Serrano y Martínez de Morentín, va fer una inversió en aquestes mines, per a una explotació en condicions capitalistes. La concessió s'anomenava La Bella Tomasita.
No es coneix exactament quantes mines hi ha, ja que alguna està tapada per evitar perills, però el seu nombre estaria entre 7 i 10. Encara es pot veure una casa de dos pisos, la casa dels “minerus”, amb la data 1845 en la llinda de la porta.

## Referències

* ↑ L.M. Vidal. Reseña geológica y minera de la província de Gerona. Madrid, 1886, p. 161
* ↑ Ramon Sala i Canadell, Narcís Puigdevall i Diumé. Caminant per l'Alta Garrotxa, Olot 1984. ISBN 84-86239-11-7
* ↑ Botet i Sisó. Geografia General de Catalunya. Provincia de Girona, Barcelona. p. 717

## Bibliografia

* Ernest Lluch: Arqueologia minera del Bassegoda; Gra de Fajol, núm. 2. Olot. 1980, p. 55-56
* Consorci de l'Alta Garrotxa: "Butlletí de l'Alta Garrotxa, num. 13 "http://www.altagarrotxa.org/2004/documents/AltaGarrotxa_butlleti_13.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Miquel Anton Martí

Miquel Anton Martí i Cortada va ésser un escriptor durant el període de la Renaixença (Barcelona, 1800- 17 de desembre de 1864). Fou autor de poemes exclusivament en català, molts d'ells inèdits.
El 1838, signant mitjançant el pseudònim Un Taberí i secundat per Joan Cortada, va publicar a El Guàrdia Nacional una carta en prosa i un romanç titulat Surgite mortiu, verite ad judicium, en defensa de l'ús públic de la llengua catalana, i el 1839 fou un dels autors amb Luis Bordás i Joan Cortada de l'anomenat Diccionari català-castellà-llatí-francès-italià, o Diccionari quintilingüe, en dos volums (1839) (2a edició; Barcelona: A. Brusi, 1842-1848).
El 1815, va ser un dels fundadors de la Societat Filosòfica i també fou membre de la Reial Acadèmia de Bones Lletres (1844) on donà a conèixer la versió del primer cant de la Jerusalem alliberada, de Tasso (1845).
No concursà als Jocs Florals celebrats durant l'etapa de la Renaixença, però ajudà al seu manteniment el 1862

## Obra

El 1839 publicà Llàgrimes de viudesa - Llibre de poemes de tema unitari per una banda, l'amor perdut, i per altra polimètric, d'influència barroca i neoclàssica amb elements romàntics com el poema A la pinta (on empra el tema de la dama que es pentina de Francesc Vicenç García) A Soledat (incorpora un lèxic i un sentimentalisme més moderns) i als dos poemes finals, Lo records i La fe(anticipa el tema dels poetes vidus de la poesia castellana de la restauració).
La resta de la seva obra poètica original, escrita segurament molt abans, fou donada a conèixer pòstumament en El calendari català de Francesc Pelagi Briz de l'any 1865 (editat al final del 1864) i els dels anys 1867 i 1868, incloïen poemes seus : A la lluna, Retorn a la poesia i Si ella no hi és.

## Referències

* ↑ «Defuncions.Any 1864. Llibre 4. Foli.413. Registre núm. 6455. (pdf pàg.27)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 17-12-1864. [Consulta: 6 febrer 2023].
* ↑ «Martí i Cortada, Miquel Anton», M. Àngels Verdaguer i Pajerols, dins Diccionari de la traducció catalana, a cura de Montserrat Bacardí i Pilar Godayol (Vic: Eumo Editorial - Universitat Autònoma de Barcelona - Universitat de les Illes Balears - Universitat Jaume I - Universitat de Vic, 2011). Reproduït a Visat, revista digital de literatura i traducció, PEN català. [Consulta: 23-01-2022].
* ↑ «Miquel Anton Martí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Riquer/Comas/Molas. Història de la literatura catalana. Vol 7. Ariel 3/1986

## Enllaços externs

* Miquel Anton Martí Arxivat 2010-04-27 a Wayback Machine.
# Miquel Arcàngel Fargas i Roca

Miquel Arcàngel Fargas i Roca (Castellterçol, Vallès Oriental, 1858 - Barcelona, 1916) va ser un metge i polític català.
Va ser catedràtic d'obstetrícia i ginecologia a la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona des del 1893. Fou també un dels fundadors de la Unió Regionalista (1900) i de la Lliga Regionalista (1901), resultat de la fusió de la Unió Regionalista i el Centre Nacional Català, de la qual fou vicepresident. El 1911 va ser un dels membres fundadors de la Secció de Ciències de l'Institut d'Estudis Catalans de la qual fou el primer president fins a la seva mort. El 1913 fou el president del Primer Congrés de Metges de Llengua Catalana. Del 1914 al 1916 fou senador per la circumscripció de Barcelona.'

## Referències

* ↑ «Miquel Arcàngel Fargas i Roca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sella, Antoni; Pujol, Enric «La construcció d'un país modern» (paper). Sàpiens. Sàpiens Publicacions [Barcelona], núm.135, 10-2013, p.24-32. ISSN: 1695-2014.
* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 66

## Bibliografia

* «Miquel Arcàngel Fargas i Roca, Pare de la Ginecologia catalana». Galeria de Metges Catalans. [Consulta: 29 gener 2016].
* «Fons del Dr. Miquel Àrcangel Fargas Roca». Museu d'Història de la Medicina de Catalunya.
* "Las ilustraciones del cuerpo femenino en el Tratado de ginecología de Miquel A. Fargas Roca (1910). Dynamis. 2013; 33(1): 139-168. de ginecología de Miquel A. Fargas Roca (191"0)
* «Miquel A. Fargas i Roca». A: Medicina i política (pdf). Col·legi Oficial de Metges de Barcelona, desembre del 2011.

## Enllaços externs

* Miquel Arcàngel Fargas i Roca | Galeria de Metges Catalans
# Càrites (mitologia)

D'acord amb la tradició mitològica grega, les Càrites (en grec antic Χάριτες) van ser unes divinitats, filles de Zeus i d'Eurínome. De vegades, en lloc d'Eurínome, la seva mare és Hera.
Representaven l'alegria i la bellesa, i segurament des del seu origen, eren forces de la vegetació. Formaven part del seguici dels déus olímpics, especialment d'Afrodita, i de vegades es troben formant cor amb les Muses, ja que es considerava que també influïen en les creacions de l'esperit. També formaven part del seguici d'Apol·lo, el déu músic.
Segons la tradició més acceptada eren tres germanes, anomenades Aglaia, Eufròsine i Talia, tres joves nues agafades per les espatlles. N'hi ha dues que miren en una direcció i la del mig en direcció oposada. Per això la denominació estesa de Les Tres Gràcies. S'atribueixen a les Gràcies les influències sobre els treballs de l'esperit i les obres d'art. Amb les seves mans van teixir el vel d'Harmonia. Acompanyaven Atena, deessa de les tasques femenines, i també, a més d'Afrodita i Apol·lo, Eros i Dionís.

## A l'art

Les Tres Gràcies han estat font d'inspiració en multitud d'obres de nombrosos artistes (pintures, escultures, llibres i en infinitat d'obres) al llarg de la història, i han sigut representades principalment com a belles dones nues o amb algunes robes o togues romanes que permetien sense cap dubte denotar les seves elegants i suggeridores formes, en actituds suaus i tendres, que de vegades fins i tot poden induir actituds de lesbianisme, però que fonamentalment infonen erotisme.
Importants artistes com C. Van Loo, Rubens, Botticelli, Raffael… van orientar obres seves cap a aquestes figures mitològiques de l'antiguitat clàssica.

## Vegeu també

* Caris (deessa)
* Les Tres Gràcies (Rafael)
* Les Tres Gràcies (Rubens)
* Les Tres Gràcies (Regnault)
* Font de les Tres Gràcies

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.268. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 88. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 43. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre les Càrites. (anglès)
* Les Càrites al Greek Mythology Link. (anglès)
# Cècrops

Cècrops (Cecrops, Kékrops, Κέκρωψ) fou un mític primer rei de l'Àtica. Va néixer de la mateixa terra de l'Àtica, que a partir del seu nom es digué Cecròpia, i abans el país s'havia anomenat "Acte". Per tant, la seva mare va ser Gea, la Terra. Es va casar amb Agraulos, filla d'Acteu, que és presentat de vegades com el primer rei de l'Àtica. Va tenir quatre fills, un noi, Erisícton, i tres noies, Aglauros, Herse i Pàndrosos, relacionades amb el mite d'Erictoni, quan Atena els va confiar el nen acabat de néixer.
Habitualment, el trobem representat amb un cos humà que acaba amb la cua d'una serp, cosa que indicava que era fill de la terra.
Durant el seu regnat els déus es van disputar les ciutats sobre les quals volien estendre el seu domini. Atenes era desitjada a la vegada per la deessa Atena i Posidó. Aquest déu es va presentar a l'Àtica, i amb un cop de trident va fer sorgir un mar "d'aigua salada" al mig de l'Acròpoli. Després arribà Atena, que, posant Cècrops per testimoni, va plantar una olivera al turó. Zeus, per resoldre la qüestió, va nomenar uns àrbitres, que es diu que van ser Cècrops i Crànau o de vegades els mateixos dotze déus olímpics. Els àrbitres es van pronunciar a favor d'Atena, perquè Cècrops va donar testimoni que la deessa havia estat la primera en plantar una olivera a Atenes. Posidó, encoleritzat, va enviar una inundació que va cobrir l'Àtica.
Cècrops va tenir un regnat pacífic, i es diu que llavors sorgí la civilització a l'Àtica, organitzant i donant les primeres lleis als seus pobles. Va ensenyar als homes a construir ciutats i a enterrar els morts. De vegades se li atribueix la invenció de l'escriptura.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 93. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. (William Smith, 1849).
* Dictionary of Greek and Roman Geography (William Smith, 1854).
* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 46. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Cèrcaf

D'acord amb la mitologia grega, Cèrcaf (en grec antic Κέρκαφος) va ser un rei de Rodes, un dels set fills d'Hèlios i de Rode, els Helíades.
Es va casar amb Cidipa, una filla del seu germà Òquim, a qui va succeir en el tron de l'illa de Rodes. Va tenir tres fills, Ialis, Lindos i Camir, que el succeïren i es repartiren l'illa. Van fundar tres ciutats que portaven els seus noms.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 98. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 48. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Helena Miguélez-Carballeira

Helena Miguélez Carballeira (Vigo, 1978) és una filòloga gallega.

## Trajectòria

Va estudiar Filologia Anglesa a la Universitat de Vigo, acabant l'any 2000. Posteriorment va fer un màster en Traducció a la Universitat d'Edimburg, i es va doctorar en Estudis Hispànics. Va ser professora associada al Departament d'Estudis Hispànics de la Universitat d'Aberdeen (2004) i l'any 2005 va guanyar la plaça de Professora Titular d'Estudis Hispànics al Departament de Llengües Modernes de la Universitat de Bangor. És directora del Centre d'Estudis Gallecs de Gal·les. És editora fundadora de la revista Galicia 21: Journal of Contemporary Galician Studies i ha publicat treballs a les revistes The Translator, Bulletin of Hispanic Studies, Translation Studies, Grial, Bulletin of Hispanic Studies, The Translator. El 2019 va ser acceptada a Gorsedd Beirdd Ynys Prydain. Forma part del projecte Espaço Clara Corbelle.
El 2024 va editar Postcolonial Spain. Coloniality, Violence and Independence, publicat en anglès per University of Wales Press.

## Publicacions
### Assaig

* Galiza, um povo sentimental?: Género, política e cultura no imaginário nacional galego, 2014. Traducció de Galicia, a Sentimental Nation: Gender, Culture and Politics, 2013.
* A Companion to Galician Culture, 2014 (editora).
* Postcolonial Spain. Coloniality, Violence and Independence (2024)

### Traduccions

* I Am Not from Here de María do Cebreiro.

## Premis i reconeixements

* 2014- Premi de l'Asociación de Escritoras e Escritores en Lingua Galega al millor assaig per Galiza, um povo sentimental?.

## Referències

* ↑ «Fálase de A profesora gale...» (en gallec), 10-05-2019. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Diario, Nós. «Helena Miguélez: "Poñemos o traballo de investigación ao servizo dun proxecto transformador e emancipador"» (en gallec), 29-09-2021. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Postcolonial Spain | UWP» (en anglès americà). [Consulta: 13 abril 2024].
# DOAB

El Directory of Open Access Books (DOAB), és un directori a través del qual es pot accedir als llibres publicats sobre el model de negoci d'accés obert, amb enllaços al text complet des de la pàgina web de l'editorial de publicació, els quals han passat el procés de l'avaluació d'experts.

## Història i característiques

Després d'anunciar-se la seva aparició a principis de 2012, DOAB va néixer l'abril d'aquell mateix any, llançat per la Fundació OAPEN, una organització sense ànim de lucre, fruit d'una iniciativa internacional, dedicada a proporcionar l'accés a monografies publicades en Open Access. Des del seu llançament, l'abril de 2012, el directori DOAB no ha parat de créixer, fins a assolir sumar més de 100 editors que publiquen en accés obert i més de 2.800 llibres inclosos el juny del 2015, i gairebé 3800 llibres provinents de 130 editors a finals d'aquest mateix any. La investigació ha demostrat que els llibres en accés obert recollits per DOAB reben gairebé el doble de descàrregues que els llibres no recollits pel directori.
L'objectiu principal de DOAB és augmentar la detecció de llibres en accés obert, i per aquest motiu es convida als editors acadèmics a proporcionar les metadades dels llibres amb la finalitat de maximitzar la difusió, visibilitat i impacte.
Per accedir a les monografies en accés obert a partir del directori, es poden realitzar cerques per títol, autor, paraula clau, ISBN o ISSN, i també cercar pels resums i consultar els documents per matèries. A través del directori es poden trobar llibres de diferents temàtiques, des de tecnologia i enginyeria, passant per economia i empresarials, biologia i ciències de la vida, ciències socials, matemàtiques i estadística, entre d'altres, i en diferents idiomes (espanyol, anglès, portuguès, italià, etc.).

## Referències

* ↑ Loan, Fayaz Ahmad; Refhat-un-nisa, Refhat «Open Access E-books in Science and Technology: A Case Study of Directory of Open Access Books». DESIDOC Journal of Library & Information Technology, Vol 35, Núm. 4, 7-2015, pàg. 304-309. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015 [Consulta: 16 desembre 2015].
* 1 2 «IFLA/Brill Open Access Award 2015 goes to DOAB». International Federation of Library Associations and Institutions, 17-06-2015. [Consulta: 16 desembre 2015].
* ↑ Polanka, Sue «Ungluing Open Access Ebooks». Online. Wright State University, Vol. 36 (3), 05-01-2012, pàg. 53-56 [Consulta: 16 desembre 2015].
* ↑ Snijder, Ronald «A higher impact for open access monographs: disseminating through OAPEN and DOAB at AUP». Insights, Núm. 26 (1), 3-2013, pàg. 55-59.
* 1 2 «DOAB (Directory of Open Access Books)». Biblioteca-Centre de Documentació Ernest Solvay de l'Institut Químic de Sarrià. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015. [Consulta: 16 desembre 2015].

## Bibliogradia

* Whitford, Leslie «DOAB: Directory of Open Access Books». Reference Reviews, Vol. 28, núm. 3, 2014, pàg. 12-13. DOI: 10.1108/RR-10-2013-0269 [Consulta: 16 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Directory of Open Access Books (DOAB)
* OAPEN Foundation
# Escultura de mantega

Les escultures de mantega són representacions fetes amb mantega habitualment d'animals, persones i edificis. S'exposen sovint com atraccions en fires dels Estats Units representant vaques i persones, i també es col·loquen en banquets i com a element decoratiu en sopars.
La fabricació d'escultures de mantega és força singular i complexa: Des que la mantega es fon fàcilment es modela a mà en condicions de fred (en general en els dies d'hivern) per artistes monjos. Per fer la mantega més suau i delicada, els artistes monjos remullen en aigua freda durant molt de temps per eliminar les substàncies impures; llavors, ells pasten la mantega en una preparació greixosa.
Les mostres més antigues d'aquesta mostra d'escultura es remunten al 1536 a Europa on se situaven a les taules dels banquets. Les primeres peces en l'era moderna com a forma d'art públic són de la dècada del 1870 als Estats Units i van ser fetes per Caroline Shawk Brooks, una dona grangera d'Helena, a Arkansas. El moment de més èxit d'aquest tipus d'escultures va ser entre 1890 i 1930, però a principis del segle XXI també eren atraccions populars en fires agràries, banquets i restaurants.
Són fonamentals pel desenvolupament espiritual en el budisme tibetà. Com un art escultòric únic en la cultura tibetana, que té els seus orígens en la religió indígena de la zona Bon i és considerat un tresor exòtic de l'art tibetà. Les Escultures de mantega són un tipus d'artesania de modelat de mantega on la matèria principal és la mantega, un aliment cremós consumit pels tibetans a la Xina.

## Referències

* 1 2 3 Pamela H. Simpson. Butter Cows and Butter Buildings: A History of an Unconventional Sculptural Medium, Winterthur Portfolio 41, no. 1 (Spring 2007): 1-19.
# Daniel August Mangold

Johann August Daniel Mangold (Darmstadt, 1775 - 1842) fou un violoncel·lista i pedagog alemany.
Notable intèrpret del seu instrument, fent-se aplaudir molt a Alemanya i els Països Baixos. el 1814 ingressà en la capella de la cort de Darmstadt, de la que més tard en fou mestre. Era net de Johann Eric i fill de Johann Wilhelm i germà de Georg tots també músics i nebot de Max.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 824 (ISBN 84-239-4532-4)

## Enllaços externs

* Breu biografia (alemany)
# Can Cabot d'Avall

Can Cabot d'Avall és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Va ser construïda el 1789, segons una inscripció en una de les finestres. Antigament havia estat emmurallada, i encara conserva en molt bon estat la portalada d'entrada.
Fins a finals del segle xviii, la finca va ser propietat d'una de les branques de Can Cabot d'Amunt. Durant el primer terç del segle xix, va ser comprada per Jaume Almirall, que no hi va viure i el 1800 va cedir materials de la seva pedrera de Garingol per a la construcció del nou Ajuntament. Al tombant de segle, la finca, que comprenia el molí que du el nom dels primers propietaris i una extensió de bosc cap al nord de la casa, va ser venuda a la família Mas Riera, i uns anys més tard, va ser adquirida per Ignasi de Caralt i Sala.

## Descripció

És de planta rectangular i de tipus basilical. Consta de planta baixa i pis, amb coberta a doble vessant. La façana principal presenta un portal de pedra amb arc rebaixat i finestres de pedra picada amb una sanefa de mitja canya.
A la part central hi ha un cos més elevat que són les golfes. Hi ha un rellotge de sol a la façana sobre la porta d'entrada. Davant de la casa hi ha una era gran amb un safareig.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Cabot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Vegeu també

* Can Caralt (Sant Andreu de Llavaneres)
# Daniele Amfiteatrof

Daniïl Aleksàndrovitx Amfiteàtrov, rus: Дании́л Алекса́ндрович Амфитеа́тров, transcrit habitualment com a Daniele Amfiteatrof (Sant Petersburg, Rússia, 1901 - Roma, Itàlia, 1983), fou un compositor i director d'orquestra italià d'origen rus.
Inicià els seus estudis en el conservatori de la seva ciutat natal, especialment amb Vītols, i acabà aquests estudis al Conservatori de Praga i, després, a Roma amb Respighi. Aquesta relació amistosa i cultural amb el professor italià li valgué moltes amistats i sonats triomfs com a director a Itàlia, fins al punt d'arribar a naturalitzar-se en aquell país i passar a ser el mestre de música de les princeses de la Casa de Savoia.
Les seves excursions artístiques s'havien estès a França, Anglaterra i els Estats Units, país aquest últim que arribà a captivar-lo tant com la seva pàtria adoptiva. En el seu temps se citava Amfiteàtrov entre els grans dirigents, poc menys es pot dir dels seus dots de compositor.
Les seves obres per a piano, de cant i de cambra passaren inadvertides, però no així les seves obres simfòniques Poema del mar (Roma, 1926), El miracle de les roses (Roma, 1927), Itàlia (Roma, 1930) i Panorama americà (París, 1936), en la qual presentà una <evocació maquinista> que la crítica va considerar tan reeixida com La Foneria d'Acer, de Mossólov.
Amfiteàtrov comenta aquesta evocació simfònica exposant veladament el desolat tema de Solitude, del compositor negre Duke Ellington, cantilena que considerava la més representativa de l'ambient artístic nord-americà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Suplement núm. I, dels anys 1936-39, pàg. 344 (ISBN 84-239-4585-5)