OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alte Oper

L'Alte Oper ('Òpera Antiga' en català) és una sala de concerts i antic teatre d'òpera de la ciutat de Frankfurt del Main a Alemanya.

## Història

Dissenyada per Richard Lucae, va ser inaugurada el 20 d'octubre de 1880, en presència del Kàiser Guillem I d'Alemanya. L'any 1937 s'hi va estrenar l'obra Carmina Burana de Carl Orff.
Pràcticament destruïda durant els bombardejos de la Segona Guerra Mundial el 1944, les ruïnes van estar a punt de desaparèixer i ser reemplaçades per un edifici modern. Una campanya dels ciutadans la va salvar i la reconstrucció va començar el 1953. Va ser reoberta el 1981 amb la Vuitena Simfonia de Gustav Mahler dirigida per Michael Gielen.

## Característiques

Consta de dues sales principals, el Gran Saló (Großer Saal) per a 2.500 espectadors i la Sala Mozart (Mozart-Saal) per a 700, i sales més petites per altres utilitzacions.
El 1951 es va inaugurar la nova Òpera de Frankfurt, per aquest motiu, durant la reconstrucció de l'antiga, es va tornar a dissenyar l'interior per a sala de concerts, peces de teatre i alguna vegada òpera, encara que aquesta disciplina entra preferentment a la nova sala.

## Referències

* ↑ «Chronik und Historie» (en alemany). Alte Oper Frankfurt Konzert- und Kongresszentrum GmbH, 21-12-2009. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 25 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Panorama a 360ª
# Alternanthera philoxeroides

Alternanthera philoxeroides és una espècie autòctona a les regions temperades d'Amèrica del Sud, que inclouen Argentina, Brasil, Paraguai i l'Uruguai. Només Argentina alberga al voltant de 27 espècies que es troben dins del rang del gènere Alternanthera. La seva àrea geogràfica va ser utilitzada una sola vegada per cobrir només la regió del riu Paraná d'Amèrica del Sud, però s'ha ampliat per cobrir més de 30 països, com ara Estats Units, Nova Zelanda, Xina i molts més. Es creu que aquesta espècie invasora s'ha introduït accidentalment a aquestes regions no autòctones a través de sediments atrapats / tancats a tancs i càrrega de vaixells que viatgen des d'Amèrica del Sud a aquestes diverses àrees. Ha estat inclosa al Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.
Arreu del territori espanyol està catalogada com a espècie exòtica invasora. Entre altres, això implica que està prohibit comercialitzar-la i introduir-la al medi natural, tampoc es poden reintroduir exemplars que hagin estat extrets de la natura.

## Referències

* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].

## Enllaços externs

* http://bugwoodcloud.org/ibiocontrol/proceedings/pdf/12_435-442.pdf
* https://www.daf.qld.gov.au/__data/assets/pdf_file/0007/67831/IPA-Alligator-Weed-Risk-Assessment.pdf
* Alternanthera philoxeroides (Mart.) Griseb. Medicinal Plant Images Database (School of Chinese Medicine, Hong Kong Baptist University) (xinès) (anglès)
# Altrichthys

Altrichthys és un gènere de peixos de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Altrichthys azurelineatus (Fowler i Bean, 1928)
* Altrichthys curatus (Allen, 1999)

## Referències

* ↑ Fowler, H. W. & B. A. Bean. 1928. Contributions to the biology of the Philippine Archipelago and adjacent regions. The fishes of the families Pomacentridae, Labridae, and Callyodontidae, collected by the ... steamer "Albatross," chiefly in Philippine seas and adjacent waters. Bull. U. S. Natl. Mus. No. 100, v. 7: i-viii + 1-525, Pls. 1-49.
* ↑ Allen, G. R. 1999. Altrichthys, a new genus of damselfish (Pomacentridae) from Philippine Seas with description of a new species. Rev. Fr. Aquariol. v. 26 (núm. 1-2): 23-28.
* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G. R. 1999. Altrichthys, a new genus of damselfish (Pomacentridae) from Philippine Seas with description of a new species. Rev. Fr. Aquariol. v. 26 (núm. 1-2): 23-28.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Amat Elderic d'Orís

Amat Elderic d'Orís o Amat Eldric, conegut també com a Amat d'Orís (Orís, ? — ?, 1060) fou el primer senescal de Barcelona, del llinatge Orís, vicaris i castlans del castell d'Orís. Senyor d'Orís, Manlleu, Solterra, Voltregà, el Castell Nou de Barcelona, Clavà, Casserres, Malavella i Begur.
Fill d'Elderic d'Orís (+ 1040), vicari d'Orís, el qual era fill d'Enric d'Orís (... 1014...) i possible nét de Gausfred d'Orís (+ 995), també vicari d'Orís, entrà al servei de la comtessa de Barcelona Ermessenda de Carcassona abans del 1037, durant la regència que exercí per la minoria d'edat del seu net Ramon Berenguer I. En un context marcat per l'afebliment del poder comtal barceloní i la revolució feudal protagonitzada per barons com Mir Geribert, Amat Elderic participà en diversos judicis fets a la cort comtal i aconsellà Ermessenda en el govern dels seus dominis: els comtats de Barcelona, Girona i Osona. Li foren concedits per la comtessa diversos castells, un dels quals fou el castell nou de Barcelona. Finalitzada la regència, esclataren enfrontaments entre l'anciana comtessa i el seu net, en virtut dels condomini que lligava tots dos al govern, intervenint Amat Edelric en la pacificació del conflicte. Així mateix, serví el comte de Barcelona contra Mir Geribert, rebel·lat contra l'autoritat comtal, a qui el 1055 incendià la casa de Barcelona. Casat amb Adelaida d'Hostoles, fou el pare de Pere Amat d'Orís o de Manlleu (+ 1088), senyor d'Orís, Voltregà, Manlleu i Solterra, tercer senescal dels comtes de Barcelona després del seu tutor i oncle Ramon Miró d'Aguda.

## Referències

* ↑ Rotger, Agnès «La gran dama del tron català». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.16-21. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Homs Brugarolas, Mercè; Cingolani, Stefano «Els orígens familiars dels Cartellà al llarg de deu generacions (S. X-XIV)». Butlletí de la Societat Catalana d’Estudis Històrics ISSN: 0213-6791. ISSN de l’edició electrònica: 2013-3995. http://revistes.iec.cat/index.php/BSCEH/index Núm. XXVIII (2017), p. 281-311 DOI: 10.2436/20.1001.01.173, 08-03-2017, pàg. 281-311.

## Bibliografia

* «Amat Elderic d'Orís». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Amblyceps apangi

Amblyceps apangi és una espècie de peix de la família dels amblicipítids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Brahmaputra a l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E., 1858. Report of Curator, Zoological Department, for May, 1858. J. Asiatic Soc. Bengal v. 27 (núm. 3). 267-290.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia.775 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, M., 1999. Amblycipitidae. p. 103-110. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i M. Kottelat, 2000: A review of the genus Amblyceps (Osteichthyes: Amblycipitidae) in Indochina, with descriptions of five new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 4): 335-348.
* Ng, H.H., 2005. Amblyceps carinatum, a new species of hillstream catfish from Myanmar (Teleostei: Amblycipitidae). Raffles Bull. Zool. 53(2):243-249.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zheng, C.-Y., 1991. Amblycipitidae. p. 318-319. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.
# Bruno Röthig

Bruno Röthig (Ebersbach, Saxònia, 1859 - Leipzig, 1931) fou un músic romàntic. Estudià música a Berlín amb diversos professors i el 1899 fou nomenat cantor de l'església de Sant Joan de Leipzig. Va fundar un Quartet vocal de música religiosa, amb el qual va fer diverses gires tant Europa com per Amèrica. És autor de lieder, motets, etc. A més va escriure: Von Kontinent zu Kontinent (1900).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1352 ISBN 84 239-4551-0

## Enllaços externs

* Obres
# Fundació Festa Major de Gràcia

Fundació Festa Major de Gràcia, anteriorment Federació Festa Major de Gràcia, és una entitat del barri barceloní de Gràcia fundada el 1956. L'ens aglutina les associacions i comissions de festes de carrer i s'encarrega de l'estructuració, consolidació i continuïtat de la Festa Major de Gràcia. També estableix el calendari i vetlla per la promoció, coordinació i desenvolupament del conjunt de manifestacions que anualment configuren aquesta festa.
La festivitat es remunta el 1817, però no va ser fins a l'any 1935 que sorgí la necessitat d'organitzar-se comunament sota una entitat paraigua, encara que aquest projecte seria truncat per la Guerra Civil. Tanmateix, aquest seria recuperat el 1956 amb la creació de la "Federación de Comisiones y Asociaciones de la Fiesta Mayor de Gracia" i presidida per Gaspar Ribé i Carbó. La fundació és presidida per Carla Carbonell des de 2014.
La Generalitat de Catalunya va guardonar l'ens amb la Creu de Sant Jordi el 2012 pel fet de «contribuir amb eficàcia a la continuïtat d'una tradició que es remunta a les primeres dècades del segle xix i que constitueix un dels esdeveniments festius més populars de Barcelona i una de les millors expressions de cultura democràtica en espai urbà». L'any que la Festa Major celebrava el seu bicentenari, l'entitat rebé el Premi Nacional de Cultura 2018 per ser «un veritable motor cultural de la Vila de Gràcia mitjançant l'impuls i el reforçament d'un vigorós teixit associatiu profundament arrelat».

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ de 16 de setembre de 1997, per la qual es dona publicitat a l'Acord del Govern de la Generalitat de 30 de juliol de 1997, pel qual es declara festa tradicional d'interès nacional la Festa Major de Gràcia (Barcelona)» p. 12024 (núm. 2502; Disposicions). DOGC, 16-09-1997. [Consulta: 15 agost 2019].
* 1 2 «Premis Nacionals de Cultura 2018». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Fundació Festa Major de Gràcia. La nostra historia». [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ Baquero, Camilo S. «La ‘Gràcia’ de Carla Carbonell» (en castellà). El País [Madrid], 15-05-2014. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «El Govern distingeix 25 personalitats i 15 entitats amb la Creu de Sant Jordi». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 agost 2012].
# Jaciment lusitanoromà de Casais Velhos

El Jaciment lusitanoromà de Casais Velhos, o Vila romana de Casais Velhos, es troba al carrer de Sâo Rafael, a Areia, al municipi de Cascais, districte de Lisboa, a Portugal. És un jaciment arqueològic amb els vestigis d'un antic poblat romà on destaca un conjunt industrial de preparació de porpra de Tir, acompanyat de banys, necròpolis i restes de parets i objectes de ceràmica. Està classificat com a Immoble d'Interés Públic pel Decret núm. 29 de 25 de setembre de 1984.

## Història

El jaciment fou estudiat per primera vegada al 1945, quan Afonso do Paço i Fausto de Figueiredo procedeixen a escavar-ne l'àrea. Malgrat això, es coneixien feia molt l'existència de vestigis arqueològics a la zona. Posteriorment, el 1968, 1970 i 1971, es feren campanyes de neteja i consolidació de l'indret per iniciativa d'António de Castelo Branco i Octávio da Veiga Ferreira.(1)

## Caracterització

Les ruïnes es componen d'un conjunt d'estructures tardoantigues, dels segles III-IV, implantades en un turó envoltat de pinedes i tocant les dunes de Guincho.(3) El seu perímetro està ben delimitat per una muralla que no s'ha excavat encara totalment, i deuria tenir una torre.(1) Juntament amb una domus amb vestíbul, a la pars urbana s'identificà un fragment d'un aqüeducte que transportava aigua d'una deu propera a un tanc de grans dimensions situat al bell mig de les ruïnes (possiblement el natatio),(2) que alimentava també un complex termal situat uns metres més avall. Aquest es componia d'un frigidari, un tepidari i d'un prefurni, amb banyeres semicirculars.(1)
Al nord n'hi ha la pars rustica amb compartiments, amb dues sitges tapades amb lloses circulars i excavades a la roca. Aquests compartiments contenien piques revestides dea opus signinum amb encaix per a tapes hermètiques, cosa que amb el descobriment de conquilles de múrex suggereix que els habitants del poblat es dedicassen al tint de porpra, per a teixits o cuir. S'hi trobà també tres àrees de necròpolis al sud-est i a sud-oest de la vila, amb sepultures en "caixa" delimitades per pedres de gres, i amb els cossos dipositats en decúbit dorsal, girats a l'est.(3) Hi aparegueren objectes com arracades de bronze i una aixeta decorada, així com monedes dels anys 205 a 450 (del temps dels emperadors romans Constanci II, Constant, Teodosi, Constantí i Arcadi). Altres troballes són una moneda encara embolcallada en teixit de lli (de gran raresa), una agulla de bronze i una lluerna (datable, per la forma, dels segles III o IV).
S'hi identificaren altres estructures, una associada a una almàssera, amb el tanc de decantació i la mola.(2)

## Referències

* ↑ Cardoso, Guilherme; d'Encarnação. Património Arqueológico (en portugués). 02. Cascais: Câmara Municipal de Cascais, 2010 (Roteiros do Património de Cascais). ISBN 978-972-637-225-7.
* ↑ «Villa Romana de Casais Velhos | Cascais Cultura» (en portugués). cultura.cascais.pt. [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ «DGPC | Pesquisa Geral» (en portugués). www.patrimoniocultural.gov.pt. [Consulta: 18 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Inventário do Patrimoni Arquitectónico (DGEMN) Arxivat 2005-12-23 a Wayback Machine.
# Xavier Serra Labrado

Xavier Serra Labrado (Sueca, 1967) és un filòsof i escriptor valencià. És doctor en Filosofia per la Universitat de València i escriu assaigs sobre temes relacionats amb la literatura, l'art i la societat. Ha col·laborat en nombroses revistes com ara Saó, Mirmanda, Afers, El contemporani, L'Espill, Journal of Catalan Intellectual History i Quaderns de filosofia i ciència.

## Trajectòria

El 2009 publicà en l'editorial Afers Biografies parcials. Els 70 al País Valencià, llibre que inclou una col·lecció de retrats de personatges que han tingut repercussió sobre l'economia, la política i la cultura al País Valencià, com l'escriptor Josep Lozano, l'historiador Francesc Pérez Moragón i el pintor Manuel Boix.
L'any 2011 aparegué el segon volum d'aquesta sèrie amb el títol Biografies parcials. Nascuts abans de la guerra, amb els retrats del pintor Doro Balaguer, l'historiador Pere Maria Orts, el crític literari Josep Iborra, el romanista Germà Colón i el geògraf Vicenç Rosselló.
El tercer volum, que va sortir el 2015, titulat Biografies parcials. L'època crítica, conté les semblances de Joan Francesc Mira, el fotògraf Francesc Jarque, Raimon, el filòsof Josep Lluís Blasco i el medievalista Albert Hauf. El quart volum, Biografies parcials. Impuls, va sortir el 2018 i tanca la sèrie amb les vides de l'actriu Pepa López, el professor Dominic Keown, l'editor Vicent Olmos, la soprano Enedina Lloris i el periodista Vicent Partal.

## Obra publicada

* Biografies parcials. Els 70 al País Valencià (2009)
* Història social de la filosofia catalana (2010)
* Biografies parcials. Nascuts abans de la guerra (2011)
* A peu de foto (2012)
* La tertúlia de Joan Fuster (2012)
* La filosofia en la cultura catalana (2013)
* Biografies parcials. L'època crítica (2015)
* Biografies parcials. Impuls (2018)
* Espurna. Catarroja: Afers, 2021. ISBN 978-84-18618-00-0.
* El vicecònsol. Catarroja. Afers, 2022. ISBN 978-84-18618-21-5
* Final d'imperi. Catarroja. Afers, 2024.

## Referències

* ↑ Toledo, Lourdes. «Escriure és un ofici, no va a rauxes o a impulsos, necessites moltes hores per a escriure i reescriure». La Veu, 15-05-2021. [Consulta: 24 març 2022].
* ↑ Herrero, Sal·lus. «Sobre les "biografies parcials" de Xavier Serra i altres afers» (en castellà), 29-03-2016. [Consulta: 24 març 2022].
* ↑ Muñoz, Gustau. «Les de Xavier Serra», 28-09-2018.
* ↑ Cadenes, Núria. «Al País Valencià es pot haver perdut molt de temps en la batalla política, però la cultura s'ha imposat». Vilaweb, 10-11-2018. [Consulta: 24 març 2022].
* ↑ Lillo, Manuel. «Espurnes d’un país per fer» (en catalan). El Temps, 22-02-2021. [Consulta: 24 març 2022].
# Jacob Praetorius (el jove)

Jacob Praetorius, també anomenat Jacob Schultz, i Jacob Praetorius el Jove (der Jüngere) (8 de febrer de 1586 –† octubre de 1651), va ser un compositor i organista alemany del Barroc, un dels més importants de la tradició organística d'alemanya del nord fins a l'arribada de J. S. Bach. Fill de Hieronymus Praetorius i net de Jacob Praetorius, també compositor, venia d'una il·lustre família d'organistes d'Hamburg no emparentada amb Michael Praetorius, un altre famós compositor contemporani.

## Biografia

Va néixer i va morir a Hamburg. El seu pare va ser el seu primer professor. Des de 1603 va ser organista titular a l'Església de Sant Pere (Petrikirche) d'Hamburg substituint a Heinrich Thor Molen, càrrec que ocuparia fins a la seva mort l'any 1651.
Cap al 1606, viatjà a Amsterdam per estudiar amb Sweelinck, amb qui també estudiria un altre cèlebre organista d'Hamburg, Heinrich Scheidemann. En el marc de la seva activitat d'organista, va ensenyar l'orgue i la composició. El seu alumne més cèlebre és sense cap dubte Matthias Weckmann que estudià amb ell entre 1633-1636 i que més tard seria organista de la Jakobikirche d'Hamburg. Uns altres deixebles van ser Berendt Petri i Heinrich Grimm.

## Obra

La seva obra comprèn essencialment motets, peces d'orgue i gallardes. L'estil de les seves composicions està format per una mescla d'elements tradicionals i progressistes. De les seves composicions només ens han arribat tres preludis que mostren la diversitat d'estils que dominava. L'estructura consisteix en una obertura lliure, rapsòdica, que presagia l'stylus phantasticus dels compositors alemanys.

## Altres enllaços

* Jacob Praetorius der Jüngere (Deutsches Musikarchiv)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1338 (ISBN 84-239-4526-X)
# Jacob rep la túnica ensangonada del seu fill Josep

Jacob rep la túnica ensangonada del seu fill Josep és una pintura a l'oli realitzada a Roma pel pintor barceloní Pelegrí Clavé el 1842 i que actualment s'exposa al Museu d'Art de Girona. És una mostra representativa del natzarenisme català on es nota la influència d'artistes com Friedrich Overbeck i Peter von Cornelius. L'obra va ser adquirida pel museu a finals del 2010 provinent d'Alemanya i fou incorporada a la col·lecció permanent del museu.

## Composició

A l'obra s'hi representa el passatge bíblic en què els germans de Josep el venen com a esclau i l'intenten fer creure al seu pare que el seu germà s'ha mort.
| « | Prengueren llavors la túnica de Josep, degollaren un cabrit i tenyiren la túnica amb la sang. Enviaren al seu pare la túnica amb mànegues i li van fer dir: Hem trobat això. Mira si és la túnica del teu fill o no. Ell la reconegué i va dir: La túnica del meu fill! Una bèstia ferotge l'ha devorat! Josep, trossejat, trossejat!. Jacob s'esquinçà els vestits, es posà un sac als lloms i feu dol pel seu fill molt de temps. Tots els seus fills i les seves filles vingueren a consolar-lo, però ell refusava de ser consolat i deia: No, baixaré endolat al país dels morts prop del meu fill. I el seu pare va plorar. | » |
| — Gènesi 37:31-35 |||
El quadre està signat P.Clavé F. Roma. 1842 i s'incorporà al registre del museu amb el número 137.025, provinent del fons de la Generalitat de Catalunya. És una obra de la primera etapa de Clavé com a professional a Roma, un cop finalitzat el seu període com a pensionat. El pintor intenta, seguint el natzarenisme imperant en l'època, redefinir la pintura cristiana, renovant el discurs barroc adoptant models d'artistes primitius com Giotto di Bondone o Raffaello Sanzio.
La temàtica del quadre coincideix amb el primer encàrrec públic que van rebre els pintors natzarens, en el qual intervindrien artistes com Overbeck o Philipp Veit: decorar la Casa Barthóldy amb frescos de la vida de Josep, els quals actualment es troben exposats a la Alte Nationalgalerie de Berlín. Segons la publicació del Museu d'Art de Girona, es creu que aquesta obra pot ser un intent de l'artista de demostrar les seves habilitats tècniques, reproduint una temàtica poc freqüent però amb un significat especial pels natzarenistes.

## Referències

* ↑ E.V., Un Pelegrí a l'MD'A El Punt, 31/12/2010. Consulta 08/01/2010.
* ↑ «El Museu d'Art de Girona adquireix un quadre de Pelegrí Clavé per exposar-lo a les sales permanents». Bonart [Girona], núm. 136, 2-2011, p.86. ISSN: 1885-4389.

## Bibliografia

* Jacob rep la túnica ensangonada del seu fill Josep. Pelegrí Clavé, llibret publicat pel Museu d'Art de Girona, desembre de 2010.DL- B-42.017-2010
# Jacopo Piccolomini

Jacopolo Piccolomini (Pescia, Toscana, 1442 - Bolsena, Laci, 1479) fou un cardenal i historiador italià.
El seu verdader cognom era Ammannati, però prengué el nom de Piccolomini com a reconeixement als favors que rebé del Papa Pius II (Eneas Piccolomini).
Anà a Roma, on fou, des de 1450 fins al 1460, secretari del cardenal Capranica, i en aquesta última data se l'anomenà secretari apostòlic. Poc temps després fou elevat al bisbat de Pavia pel papa Pius II, el qual el 1461 li conferí el capell cardenalici.
El 1472 Sixt V l'anomenà llegat a Umbria, i aconseguí successivament els bisbats de Frascati i de Lucca.
L'any 1476 exercí de cardenal camarlenc.
Se li deuen notables obres històriques, escrites en llatí, les quals es publicaren després de la seva mort, a saber:
* Commentarii et Epistolae, (Milà, 1506) obra de les que se'n feren diverses edicions.
* Una Narració històrica referent als uxites (1616).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 529 (ISBN 84-239-4544-8)
# Jacques-Michel Hurel de Lamare

Jacques-Michel Hurel de Lamare (París, 1 de maig de 1772 – Caen, 27 de març de 1823)[1] fou un violoncel·lista francès.
Va ser deixeble de Duport i després de romandre una temporada a l'orquestra del teatre Feydeau, es dedicà a donar concerts en les principals ciutats d'Alemanya i Rússia, assolint grans èxits arreu. No obstant, jove encara abandonà la carrera de concertista i es retirà a Caen per gaudir de la fortuna que havia reunit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28 primera part, pàg. 745 (ISBN 84-239-4528-6)