OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Faianç Català

El Faianç Català fou un taller de ceràmica creat el 1891 per Marian Burguès, situat al carrer de la Creueta, 92, de Sabadell. Amb el temps es van muntar dues filials a Barcelona (a la Gran Via, 250, i a la Rambla de Catalunya, 15), que servien de punt de venda d'objectes ceràmics.

## La botiga es converteix en sala d'art

El nebot de Burguès, Santiago Segura, va transformar la botiga de Barcelona en una sala d'exposicions d'art, amb l'ajuda de personatges de l'època com Miquel Utrillo, Xavier Nogués i Xènius. Entre les mostres del Faianç es van poder veure els artistes més representatius del noucentisme, com Ismael Smith, Néstor Fernández, Marià Andreu o Laura Albéniz entre d'altres.
Dins del circuit cultural que va sorgir arran del Faianç es va crear el grup artístic Les Arts i els Artistes i es va donar suport a la creació de diverses revistes (Picarol, Revista Nova, Papitu i Vell i Nou).
La botiga de Faianç Català a Barcelona va servir de base per a la creació d'una nova filial, Galeries Laietanes, que serviria només de galeria d'art, deixant així el local inicial com una botiga normal de ceràmica i objectes artístics.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor. «Carrer de Marian Burguès». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 28 juliol 2014].
* 1 2 Castells, Andreu. «L'Inadaptable terrisser Marian Burguès i Serra (Sabadell, 1851-1935)». Arraona: revista d'història [en línia] p. 49-64, 1976. núm. 1. [Consulta: 22 febrer 2013].
* ↑ «Faianç Català». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vidal Oliveras, Jaume. Santiago Segura (1879-1918). Una història de promoció cultural. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, 1999. ISBN 84-87221-31-9 [Consulta: 4 setembre 2014].
* ↑ «Laura Albéniz». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 10 desembre 2014].
# Faió

Faió (oficialment Fayón/Faió) és un municipi catalanoparlant de la comarca del Baix Aragó-Casp, situat a la província de Saragossa, dins la Comunitat Autònoma d'Aragó. Està ubicat a l'àrea d'influència de Mequinensa, històricament s'ha considerat tant de la Ribera d'Ebre com del Baix Matarranya, pel fet d'estar situat a la confluència entre aquests dos rius.

## Història

El poble va ser escenari de la fase inicial de la batalla de l'Ebre, on la 42a divisió republicana va iniciar el pas del riu per aquesta zona la matinada del 25 de juliol, però finalment va quedar encerclada a la zona dels Auts.
El municipi de Faió estava tradicionalment inclòs dins del Bisbat de Lleida. El 2 de setembre de 1955 el Decret de la Sagrada Congregació Consistorial Cesaraugustanae et aliarum modificà, entre d'altres, la diòcesi de Lleida. Així l'any 1956 el Bisbat de Lleida, després de vuit segles, perdia alhora Faió i Mequinensa, en favor de l'arxidiòcesi de Saragossa.
El poble actual, allunyat del riu Ebre i d'arquitectura colonialista, va ser construït per l'empresa ENHER, ja que el poble antic va ser cobert per les aigües de l'embassament de Riba-roja l'any 1967. Això, juntament amb el tancament de les mines de carbó —tradicional base de l'economia de la població—, va significar la pèrdua de més de la meitat de la població, que comptava llavors amb uns 1500 habitants.

## Llocs d'interès

* L'ermita de Sant Jordi, segle xvii.
* El campanar de l'església de Sant Joan Evangelista, emergida del riu Ebre.
* L'antic pont sobre el riu Matarranya, frontera entre Catalunya i Aragó.

## Referències

* ↑ Comunidad Autónoma de Aragón. «Art. 1. - Denominació oficial» p. 15425–15431. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ Farradellas, Víctor «Conquerir l'Ebre». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.65. ISSN: 1695-2014.
# Fanny Tacchinardi Persiani

Fanny Tacchinardi Persiani (Roma, Itàlia, 4 d'octubre de 1812 - París, França, 3 de maig de 1867) fou una soprano italiana.
Era filla del cèlebre cantant Nicola Tacchinardi, que fou el seu mestre, i als divuit es casà amb el compositor Giuseppe Persiani.
Cantà per primera vegada en un petit teatre que el seu pare havia fet construir per les seves deixebles en una casa de camp que posseïa en els voltants de Florència.
El 1832 cantà en el Teatre de l'Òpera de Liorna, i en poc temps es va convertir en una de les cantants de més anomenada d'Europa, alternant amb els millors cantants de l'època, com el baríton Giorgio Ronconi entre d'altres. El 1834 va crear el paper de Rosmonda a Rosmonda d'Inghilterra de Donizetti. De 1837 a 1848 va romandre quasi sempre a París i Londres i després viatjà per Països Baixos i Rússia, però a partir del 1849 la seva veu li’n va desaparèixer per complet i hagué de renunciar a l'escena.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom. núm 43. pag. 1145 (ISBN 84-239-4543-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52. pàg. 250 (ISBN 84-239-4565-0)
# Sarmada

Sarmada és una vila de Síria, que pertany al districte d'Harem i a la província d'Idlib. Està en l'extrem nord-oest del país, a prop de la frontera amb Turquia. Encara que la ciutat actual va ser fundada per Abu Obeida Amer ibn al-Jarrah l'any 638, se'n conserven restes de civilitzacions anteriors. El seu nom significa «Eterna».

## Època romana

A Sarmanda hi ha la tomba d'un personatge el segle II anomenat Manli, de l'època en què aquest territori formava part de l'Imperi Romà. Té forma rectangular i dues columnes compostes per tretze pedres cilíndriques. Les columnes estan unides, des de la pedra desena, per una peça horitzontal amb un timpà al damunt.
A uns 4 km, en la carretera en direcció a Baqirha hi ha un temple romà dedicat a Júpiter. Unes incripcions d'aquest temple, el daten vers el 169 de la nostra era. Consta d'una cel·la davant la qual hi havia un gran pòrtic de quatre columnes, de les quals només en queda una.

## Cristianització

El Monestir de Sant Daniel (també dit Breij, Braij o al-Breij) està a 2 km a l'oest de la vila, en el vessant d'una zona muntanyosa, a uns 400 metres de la carretera. Aquest monestir data del segle vi, de la darrera fase monàstica de les Ciutats Oblidades.
El patriarca Elies d'Antioquia consagrà a Sarmanda una església l'any 722 .

## Període croat

En els camps d'aquesta població, el 28 de juny del 1119, es lliurà una cruenta batalla, que es recorda amb el nom d'Ager Sanguinis, els combatents van ser les forces del Principat d'Antioquia i els artúquides.
El rei Balduí II de Jerusalem feu donació d'un monestir a Sarmada anomenat Hisn ad-Dair, l'any 1121, a Alain de Gael, el qual era descrit com a part d'una construcció fortificada.Plantilla:SfnAsbridge El castell, que tenia tres torres de vigilància, està actualment mig derruït.

## Economia

L'activitat majoritària és la pagesia, els conreus més importants són l'olivera i els cereals. Una segona activitat en creixement és el comerç, el qual es beneficia de la proximitat a Bab al-Hawa, i el fet d'estar a prop de la frontera turca.

## Referències

* 1 2 Sarmada
* ↑ Ball, 2000, p. 363.
* 1 2 Beattie i Pepper, 2001, p. 2.
* ↑ Darke, 2010, p. 200.
* ↑ Ginkel, Murre-van den Berg i Van Lint, 2005, p. 1.
* ↑ Kennedy, 2006, p. 291.

## Bibliografia

* Asbridge, Thomas S. The Creation of the Principality of Antioch, 1098-1130. Boydell & Brewer Ltd, 2000. ISBN 978-0-85115-661-3.
* Beattie, A.; Pepper, T. The Rough Guide to Syria. Rough Guides, 2001. ISBN 978-1-85828-718-8.
* Ball, W. Rome in the East. Taylor & Francis, 2000. ISBN 978-0-415-11376-2.
* Diana Darke, Diana. Syria. Bradt Travel Guides, 2010. ISBN 978-1-84162-314-6.
* Ginkel, Jan J.; Murre-van den Berg, Hendrika Lena; Van Lint, Theo Maarten. Redefining Christian Identity: Cultural Interaction in the Middle East Since the Rise of Islam. Peeters Publishers, 2005. ISBN 978-90-429-1418-6.
* Kennedy, Hugh N. Muslim Military Architecture in Greater Syria: From the Coming of Islam to the Ottoman Period. BRILL, 2006. ISBN 978-90-04-14713-3.
* Saouaf, Soubhi. Six tours in the vicinity of Aleppo ; visitors' guide. Georges Salem, 1957.
# Farlowella knerii

Farlowella knerii és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca superior del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. i L. Vance 1917: Some species of Farlowella. Annals of the Carnegie Museum v. 11 (núms. 1-2): 297-303, Pls. 29-31.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Retzer, M. E. i L. M. Page 1997: Systematics of the stick catfishes, Farlowella Eigenmann & Eigenmann (Pisces, Loricariidae). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 147: 33-88.
* Steindachner, F. 1882. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerika's (IV). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 19 (núm. 19): 175-180.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut d'Almàssera

L'escut d'Almàssera és un símbol representatiu oficial d'Almàssera, municipi del País Valencià, a l'Horta Nord. Té el següent blasonament:
| « | Semipartit i truncat. Al primer, d'or, els quatre pals de gules. Al segon, de gules, castell d'or, acompanyat de dues palmes de sinople, perfilades d'argent, i somat d'una torre d'or, acompanyada de dos lleons del mateix metall. Al tercer, d'atzur, el calze d'or, acompanyat de dos peixos d'argent, duent, cadascú en la seua boca una sagrada forma del mateix metall i sostingut d'ones d'argent i atzur. Al timbre, corona reial tancada. | » |

## Història

L'escut actual fou aprovat mitjançant el Reial Decret 774/1979, de 9 de març, publicat al BOE núm. 91, de 16 d'abril de 1979, amb l'informe previ favorable de la Reial Acadèmia de la Història de 30 de juny de 1978.
Els quatre pals recorden la seva vinculació amb la Corona d'Aragó. La segona partició representa als comtes de Parcent, antics senyors d'Almàssera. La tercera partició és una al·lusió al Miracle dels Peixets que recorda el naixement de la població en 1348 amb una parròquia pròpia.
L'Ajuntament utilitza un escut rodejat per una filactèria amb la inscripció «Episcopus Oscensen Alqueriam de Almàssera», que vol dir «Bisbe d'Osca que governa en l'alqueria d'Almàssera», i fa referència a Vidal de Canyelles, que fou primer senyor feudal de la vila.
Anteriorment Almàssera utilitzà un altre escut, que encara hi apareix en els símbols d'algunes associacions locals. Es diferencia de l'actual per tindre a la segona partició, semipartida i truncada, tres escuts d'antics senyors de la població: el primer de gules una flor de lis d'or de la familia Ciutadella, el segon un escaçat d'or i gules de la familia Artés, i el tercer el mencionat dels comtes de Parcent. A més, tenia en el centre (abisme) de l'escut un petit rombe (losange) amb l'arqueta del Miracle del Peixets; i estava timbrat amb la corona reial oberta pròpia de l'antic Regne de València.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Horta Nord.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* ↑ «Real Decreto 774/1979, de 9 de marzo, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Almácera, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 91, 16-04-1979, pàg. 8780 [Consulta: 8 setembre 2015].
* 1 2 Válgoma, Dalmiro «Informes oficiales, Almacera (Valencia, escudo)» (en castellà). Boletín de la Real Academia de la Historia, tomo 176-II, 1979, pàg. 410-411 [Consulta: 16 novembre 2017].
* ↑ «El Miracle dels Peixets». A: Almàssera: Guía turística (en castellà). Almàssera: Ajuntament d'Almàssera, 2008, p. 4.
* ↑ Iglesias, Francisco. «Almàssera: símbolos y topónimo» (en castellà). Almàssera: Història, Cultura y Arte, 14-06-2014. [Consulta: 8 setembre 2015].
* ↑ Iglesias, Francisco. «El Ángel Custodio y el antiguo escudo de Almàssera» (en castellà). Almàssera: Història, Cultura y Arte, 13-10-2014. [Consulta: 8 setembre 2015].
# Concino Concini

Concino Concini (Florència, Gran Ducat de Toscana, 1569 - París, Regne de França, 24 d'abril de 1617) fou un militar italià instal·lat a França.
Fill d'un senador de Florència, acompanyà el 1600 Maria de Mèdici, després del seu enllaç amb Enric IV de França a la cort francesa, on es casà amb Leonor Galligai, cambrera molt influent de Maria.
Quan després de la mort d'Enric IV el 1610 fou anomenada Maria regent del regne, augmentà la seva influència per ser favorit d'aquesta. La regent l'anomenà marquès d'Ancre, i, a pesar de no haver assistit a cap campanya, aconseguí el 1614 el nomenament de Mariscal de França.
Agraciat amb més de 30 elevats càrrecs, reunia anualment dos milions de francs, i a més s'embutxacà en pocs anys més de tres milions de francs en propietats i joies. Desplegà un luxe extraordinari, però fou odiat pel poble. Malgrat tot, tractaren en va d'enderrocar-lo el 1613, els ducs de Bouillon, Mayenne, Nevers, Longueville i el Príncep de Condé.
Però en veure el jove rei Lluís XIII sotmès a la pobresa, i fins i tot mals tractes per causa d'Ancre, el feu assassinar d'un tret de pistola pel capità de la Guàrdia, Vitry, en passar Ancre pel pont del palau del Louvre el 24 d'abril de 1617.
La seva esposa Leonor fou acusada d'haver intervingut en l'assassinat d'Enric IV i d'haver exercit fetillera influència sobre la reina, pel qual fou condemnada a mort com a bruixa i decapitada el 8 de juliol de 1617.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 14, pàg. 980, ISBN 84-239-4514-6

## Referències

* ↑ Emmanuel Poulle, Astronomie planétaire au Moyen Âge latin, Aldershot / Brookfield: Variorum, coll. "Collected Studies Series", 1996, p.X.
# Dolmen de Toriñuelo

El dolmen de Toriñuelo és un monument funerari i pertany a l'època Eneolítica, que és com se sol anomenar l'Edat del Coure. Està situat en els terrenys d'una granja a dos o tres quilòmetres de distància de Jerez de los Caballeros, pertanyent a la província de Badajoz, a la comunitat autònoma d'Extremadura, Espanya.
Té formada la cambra, que és de planta poligonal, amb pedres grans alçades, i sobre elles, per igualar les seves alçades i formar l'arrencada de la volta, hi ha unes filades de pedres desiguals i petites sobre l'aparell de les quals va servir de tancament una pedra enorme que fou desfeta en temps moderns, igual que la sostrada de la galeria. Aquesta només apareix apareix visible a una longitud de 7'34 m.; l'amplada de la mateixa a la seva sortida a la càmera és de 3'40 metres. Cinc pedres es conserven al costat de les pedres porten gravats figures o signes, entre ells diverses vegades el sol, una estrella i una figura que sens dubte vol representar un home. A la cambra hi havia una sepultura, la fossa de la qual estava de banda. Dins la càmera es van trobar ossos humans i d'animals, alguns gravats, i a més quatre trossos de quars, grocs, facetats, de singular transparència. Al Monticle que envoltava el monument es va trobar una destral d'Epidiorita.

## Galeria de Fotos

* Corredor del Dolmen de Toriñuelo
* Entrada del Dolmen de Toriñuelo
* Orifici en la part superior de la falsa cúpula.
* Muller o pedra d'afilar de l'edat del bronze (cara treballada)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 733. (ISBN 84-239-4562-6)
# Albert Dietrich

Albert Dietrich (Meissen, 28 d'agost de 1829 - Berlín, 20 de novembre de 1908) fou un compositor alemany.
Deixeble de Ernst Julius Otto, a Dresden, i més tard de Julius Rietz i Moritz Hauptmann, a Leipzig, el 1855 fou director de concerts a Bona i mestre de capella a Bonn, Oldenburg, Colònia i Leipzig (1861). El 1890, pensionat per l'Estat, es traslladà a Berlín, on fou admès en l'Acadèmia de la Música d'aquella capital i, el 1899, anomenat professor de la Cort, on tingué entre altres alumnes distingits a Ernst Eduard Taubert.
Entre les seves composicions hi ha una simfonia en re menor, l'obertura Normannenfahrt, un concert de violí i moltes composicions corals orquestrals, tot això amb tendència a imitar l'estil de Robert Schumann. La seva òpera Robin Hood s'estrenà amb molt d'èxit a Frankfurt del Main (1879); una segona, Das Sonntagskind, s'estrenà a Bremen (1886). A més publicà: Erinnerungen an Johannes Brahms, sèrie de cartes, quasi totes de la seva joventut (2a ed,, Leipzig, 1899); concerts per a violí, un trio, alguns lieder i obres per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª part, pàg. 1035 (ISBN 84-239-4518-9)
# Ciriaco Cardoso

Ciriaco Cardoso (Porto, 1846 - Lisboa, 1900) fou un compositor portuguès.
Des d'infant demostra unes qualitats poc comunes per al cultiu de la música, les quals manifestà públicament en concerts i escrivint diverses obres lleugeres i interessants; després de formar part de l'orquestra del teatre de Sant Joan, marxà al Brasil on hi va romandre durant molts anys.
Al seu retorn organitzà diversos concerts i ocupà la direcció del teatre Barquet, i, després de l'incendi d'aquella sala el 1888, arrendà el teatre Don Alfonso, en el que posà en escena, traduïdes al portuguès, les òperes Fra Diavolo, Carmen, Guarany i Der Freischütz, empresa que fracassà per manca d'elements, pel que es contractà per al teatre de l'Avenida, estrenant allí les operetes: O burro do senhor Alcalde, que aconseguí molt d'èxit: Solar dos Barrigas, Testamento da velha, Bibi y Companhia, Valeta do copas, i la revista Ali...à preta. Destacà com a mestre concertador.

## Referències

* ↑ Harper, Nancy Lee. Portuguese Piano Music: An Introduction and Annotated Bibliography. Scarecrow Press, 10 de gener de 2013, p. 64–65. ISBN 978-0-8108-8300-0.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 883. (ISBN 84-239-4511-1)
# Hôtel des Mille Collines

L'Hôtel des Mille Collines és un hotel situat a Kigali (Ruanda). En 1994 es va fer famós per acollir a 1.268 persones que buscaven protecció davant el genocidi de Ruanda. Els successos de llavors i la història del director del complex, Paul Rusesabagina, van servir de base per a la producció de la famosa pel·lícula de 2004 Hotel Rwanda.

## Història

L'aerolínia belga Sabena va construir l'Hôtel des Mille Collines en 1973 i n'era la propietària de l'hotel durant el conflicte. El [llavors] gerent Rusesabagina va haver de subornar a la milícia hutu Interahamwe amb diners (en Francs francesos) i alcohol perquè no matessin als refugiats, als quals també subministrava menjar i aigua.
Avui dia, l'hotel de quatre estels segueix obert. Disposa de 112 habitacions, bar i cafeteria, tres sales de conferències, restaurant, piscina i pista de tennis.
El 15 de setembre de 2005, la direcció de l'hotel va ser traspassada a Mikcor Hotels Rwanda per 3,2 milions de dòlars dels Estats Units (aprox. 1.800 milions RWF). Miko Rwayitare, director gerent del grup MIKCOR, va dir durant el trasllat realitzat a l'hotel el dijous 16, que el grup ara posseeix el 89% de l'hotel amb un 8,5% i un 2,5% de propietat del Rwanda Development Bank (BRD) i el govern de Ruanda, respectivament. Rwayitare també és el president executiu de Telecel International, una empresa de comunicacions. In April 2014, Mickor Investment Holdings Ltd va passar la gestió de l'hotel a Kempinski Hotels. i fou reanomenat Hôtel des Mille Collines per Kempinski. L'hotel va deixar la cadena Kempinski dos anys més tard, l'1 d'abril de 2016, i va recuperar el seu nom original.

## Adaptació cinematogràfica

El veritable hotel no va aparèixer en la pel·lícula, ja que la major part del rodatge va tenir lloc a Sud-àfrica. No obstant això va aparèixer un any després (2005) en el film d'HBO Sometimes in April i en 2007 en la pel·lícula canadenca Shake Hands with the Devil (ambdues rodades a Ruanda)

## Referències

* ↑ Mwai, Collins. «Mille Collines snaps ties with Kempinski Hotels». [Consulta: 15 maig 2016].
* ↑ «Guest rooms & services». Arxivat de l'original el 2006-05-11. [Consulta: 6 març 2018].
* ↑ «Facilities and Leisure». Arxivat de l'original el 2006-04-06.
* ↑ «News: Mikcor Hotel Group». Arxivat de l'original el 2008-09-22. [Consulta: 6 març 2018].
* ↑ «Hôtel des Mille Collines news page». Arxivat de l'original el 2008-09-22. [Consulta: 6 març 2018].
* ↑ «Hotel Contacts». Arxivat de l'original el 2018-03-07. [Consulta: 6 març 2018].
* ↑ «MIKCOR Hotels takes over Milles Collines». Arxivat de l'original el 2007-07-30. [Consulta: 6 març 2018].
* 1 2 http://www.newtimes.co.rw/section/article/2016-03-22/198228/
* ↑ «No need for 'Hotel Rwanda' brand as Kempinski takes over Mille Collines».
* ↑ «Kempinski takes over running of ‘Hotel Rwanda’». Breaking Travel News. [Consulta: 21 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Web de l'Hôtel des Mille Collines
# Centre de Convencions de Kigali

El Centre de Convencions de Kigali és un centre de convencions a Kigali, la capital i ciutat principal de Ruanda.

## Localització

El centre de convencions està situat a l'Autopista KN5, adjacent a la rotonda KG2, a prop de 6 km a l'oest de l'Aeroport Internacional de Kigali. Està a uns 7 km a l'est del veïnat de Kigali anomenat Nyabugogo.

## Informació general

El 2007, tres inversors corporatius de Ruanda van agrupar recursos per construir el complex immobiliari. Van formar una companyia anomenada Ultimate Concept Limited, per desenvolupar i posseir el centre. El centre té quatre components principals:
* Un hotel de 5 estrelles, Radisson Blu Hotel Kigali, amb 292 habitacions en sis plantes
* Centre de conferències amb capacitat per a 2.600 persones
* Parc Tecnològic de la Informació de Kigali, amb 32.000 m² d'espai comercial i de venda al detall, i
* Un museu a la planta baixa del parc d'oficines del Parc Tecnològic.
La construcció va començar el 2009 i fou completada en 2016.

## Propietat

Ultimate Concept Limited, el propietari-desenvolupador del centre de convencions, és una empresa ruandesa la titularitat de la qual es mostra a la taula següent:
Accionariat de'Ultimate Concept Limited :
| Rang | Nom del propietari | Percentatge |
| 1 | Prime Holdings Limited | 50.0 |
| 2 | Fons de la Seguretat Social de Ruanda | 25.0 |
| 3 | Rwanda Investment Group | 25.0 |
| | Total | 100.00 |

## Referències

* 1 2 American Architects. «Kigali Convention Complex». American-architects.com, 18-07-2015. Arxivat de l'original el 11 de novembre 2016. [Consulta: 20 juliol 2016].
* ↑ Globefeed.com. «Distance between Kigali International Airport, KN 5 Road, Kigali, Rwanda and Kigali Convention Centre, Kigali, Rwanda». Globefeed.com, 20-07-2016. [Consulta: 20 juliol 2016].
* ↑ Globefeed.com. «Distance between Nyabugogo, Kigali, Rwanda and Kigali Convention Centre, Kigali, Rwanda». Globefeed.com, 20-07-2016. [Consulta: 20 juliol 2016].
* 1 2 3 COMESARIA. «Investment Opportunity: Kigali Convention Center (KCC)». Kigali: COMESA Regional Investment Agency, 07-03-2011. Arxivat de l'original el 30 d'octubre 2020. [Consulta: 20 juliol 2016].
* ↑ Mwijuke, Gilbert. «Kigali steadily grows as a hub for meetings, conferences and exhibitions». The EastAfrican, 18-07-2015. Arxivat de l'original el 25 d'abril 2016. [Consulta: 20 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Centre de Convencions de Kigali - Lloc web oficial
* Marketing video a YouTube
* Radisson Blu Hotel Kigali