OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Guiteras Gener

Juan Guiteras Gener (Matanzas (Cuba), 4 de gener, 1852 - Cuba, 28 d'octubre, 1925), fou un metge patòleg cubà, cèlebre per la seva contribució a la medicina tropical, especialment en la investigació de la febre groga.
Era fill d'Eusebi Guiteras i Font i va estudiar en els hospitals de Filadèlfia; de 1879 a 1869 serví com a metge en la Marina nord-americana, i des de 1881 es distingí per la seva pràctica i estudis envers la febre groga. Professor de l'Escola de Medicina de Charleston de 1884 a 1888 y de la Universitat de Filadèlfia, passà a Cuba el 1898 amb l'exercit nord-americà, desenvolupant per espai de molts anys (1900/21) la càtedra de patologia i malalties tropicals de la Universitat de l'Havana. A més, va ser, secretari del departament de Sanitat pública i director del hospital de Las Animas.
Fou un dels principals col·laboradors del doctor Carlos Juan Finlay y Barrés, contribuint a la extinció de la febre groga a Cuba; va descobrir la filaria Bancrofti als Estats Units el 1886; demostrà la importància de la febre groga infantil en la endemicidad de la dolència i introduí en Amèrica els mètodes moderns de la patologia tropical.
Va publicar:
* Development of the Skeleton as Influenced by Functional Activities (1873);
* Notes on Pathology for Students of the University of Pannsylvania; Experimental Yellow Fever (l'Havana, 1901);
* Recent Discoveries on Malaria and the Mosquito (1900);
* Chappa, Aceoptapia mutilante (1904);
* Cartas sobre el cólera (l'Havana, 1911);
* Insect Borne Diseases (1916).
El 1900 fundà la Revista de Medicina Tropical, i en 1911, per encàrrec del Govern cubà, publicà una Selección de los trabajos deñl doctor Finlay, en castellà i en anglès.

## Referències

* https://www.ecured.cu/Juan_Guiteras_Gener

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 308. (ISBN 84-239-4527-8)
# Juan Martín

Juan Martín (fou un mestre compositor del segle xviii.
Va ser mestre de capella de la catedral de Salamanca de 1750 a 1781; també regentà la càtedra de música de la cèlebre universitat. El 1781 fou jubilat i ocupà interinament el seu lloc Manuel Doyagüe, Martín el 1789.
A l'arxiu de música de la catedral de Salamanca existeixen unes 30 obres, quasi totes a cinc veus, amb violins i trompes com era usual en la seva època, les dates del les quals comprenen entre la del Te Deum...per a la coronació de Nostre Monarca Ferran sisè any 1746, i el Motet a Nostra Senyora <<Beatam me dicent>>, el 1780. Fou mestre de Doyagüe.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 489. (ISBN 84-239-4533-2)
# Juan Nepomuceno Rosains

Juan Nepomuceno Rosains (San Juan de los Llanos, Nueva España, 13 de febrer, 1782 - Puebla de los Ángeles, Mèxic, 16 d'octubre, 1830), fou un advocat i militar insurgent, que va combatre durant la guerra de la independència de Mèxic junt amb José María Morelos.
De família acomodada, va rebre una acurada educació i va seguir la carrera de lleis. En esclatar la guerra del Francès es va posar al capdavant de 700 homes, i va ser secretari de Morelos. Amb aquest caràcter assistit al Congrés de Chilpancingo, i després fou nomenat cap dels exèrcits independentistes de Veracruz. Va tenir algunes diferències amb altres patriotes, entre ells amb el guerriller Antonio Martinez, a qui va fer matar, i sobretot amb Rayón, fins al punt que el Congrés va haver d'intervenir a lliurar el comandament al brigadier Arroyave; però Rosains, en comptes d'obeir, va ordenar l'afusellament de l'esmentat brigadier (21 de desembre de 1814), i va cometre tals excessos que al lloc on es complien les execucions que ordenava se'l va anomenar Palma del Terror.
Els caps independents que tenien el seu camp d'operacions a Veracruz es van aliar contra el rebel i el van reduir a la presó (1815), però Rosains va aconseguir escapolir-se; acollit a un indult, es va establir a Puebla. Va oferir després els seus serveis a Itúrbide, però no va prendre part activa en la guerra del Francès. Encara va donar mostres dels seus instints sanguinaris, ja que va cometre més d'un assassinat. El president Guadalupe Victoria, consumada ja la Independència, li va fer atorgar una pensió de 4.000 pesos. El 1830 es va oposar al pla de Jalapa, per la qual cosa va ser empresonat, i el mateix any va conspirar contra el Govern de Bustamante; descoberta la conspiració, Rosains fou afusellat.

## Referències

* ↑ A voltes escrit Rosáins, Rosainz, Rosáinz o Rossains.
* ↑ Villaseñor, 1910; 271

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 335. (ISBN 84-239-4552-9)
* Villaseñor y Villaseñor, Alejandro (1910). «Lic. Don Juan N. Rosains». Biografías de los héroes y caudillos de la independencia. Ciudad de México: Imprenta El Tiempo de Victoriano Agüeros. pp. 271-278.
# Juan Pablo Bonet

Juan Pablo Bonet (1560-1620) va ésser un escriptor i pedagog aragonès. Va treballar en el camp de l'educació dels sords, de la qual va ser un dels pioners. Va crear el mètode de la lectura labial.

## Bibliografia

* Gascón Ricao, A. i J.G. Storch de Gracia y Asensio (2004): Historia de la educación de los sordos en España y su influencia en Europa y América, Arxivat 2009-04-25 a Wayback Machine. Madrid: Editorial Universitaria Ramón Areces, Col·lecció "Por más señas".
* Gascón Ricao, A. i J.G. Storch de Gracia y Asensio (2006): Fray Pedro Ponce de León, el mito mediático. Los mitos antiguos sobre la educación de los sordos Arxivat 2009-09-01 a Wayback Machine.. Madrid: Editorial Universitaria Ramón Areces, Col·lecció "Por más señas".
* Navarro Tomàs, Tomás (1920-1921): Juan Pablo Bonet, datos biográficos, a La Paraula. Butlletí de l’Escola de Sords-Muts de Barcelona, núm. 3, Barcelona, 1920-1921, p. 46-47
* Pablo Bonet, J. de (1620) Reduction de las letras y Arte para enseñar á ablar los Mudos Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.. Ed. Abarca de Angulo, Madrid, exemplar facsímil accessible a Biblioteca Histórica de la Universidad de Sevilla

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació, plana 17. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9.

## Enllaços externs

* Articles sobre Juan Pablo Bonet en línia. Arxivat 2007-03-15 a Wayback Machine. (castellà) i (alemany)
* Biografia de Juan Pablo Bonet. Arxivat 2007-08-20 a Wayback Machine. (castellà)
# Juan Ramírez de Baquedano

Juan Ramírez de Baquedano (San Martín de Amescoa, bat. 14 de maig de 1645-1723), marquès d'Andia i cavaller de Calatrava, fou un noble i polític navarrès.
Fill de Diego Ramírez de Baquedano i de Maria de Eulate. Senyor dels palaus de San Martín i Ecala per cessió del seu pare. Per ells va ser convocat com a cavaller a Corts entre 1684 i 1724. Llicenciat en lleis, estudià als Col·legis de Santa Cruz de Valladolid i del Santo Espíritu d'Oñati, arribant a ser catedràtic a Valladolid el 1669-1670.
Va ocupar diversos càrrecs polítics, primer a la seva regió natal: fou nomenat Alcalde la Reial Cort de Navarra (1682), oïdor del Consell Reial de Navarra (1686), Alcalde de Casa i Cort (1687). Més tard va ser membre el Consell de les Ordes (1695), any en què també va rebre de Carles II el títol de marquès d'Andia, A partir de 1699 entra al Consell de Castella, exercint diversos any com a conseller (1699-1700, 1714-1715). Fou president del Consell de Castellà dues vegades, primer amb la reforma de Macanaz i Orry, que va dividir el consell i li atorgà cinc presidències, una de les quals assumí. La reforma en si mateixa fou desfeta per manca de funcionament i oposició d'alguns consellers i només tornaria a ser governador del consell de forma interina des del 10 d'octubre de 1715 a 27 de febrer de 1716, quan es nomenà un successor.
Casat amb Manuela de Robles, va morir el 1723, el succeí el seu fill Juan Francisco.

## Referències

* 1 2 3 «Ramírez de Baquedano, Juan» (en castellà). Gran Enciclopedia de Navarra. Fundación Caja Navarra. [Consulta: 25 novembre 2018].
* 1 2 3 Fatard, Janine «Los ministros del Consejo Real de Castilla». Hidalguía, núm. 165, 1981, pàg. 168.
* ↑ Fernández Giménez, María del Camino «Notas sobre la reforma del Consejo de Castilla en 1713». Anuario de historia del derecho español, núm. 69, 1999, pàg. 549, 565. ISSN: 0304-4319.
* ↑ López Gómez, Ángela «Los presidentes y gobernadores del Consejo Supremo de Castilla» (en castellà). Hidalguía, 36, 1988, pàg. 694.
# Juan de Sessé Balaguer

Juan de Sessé Balaguer (Calanda, 24 de maig de 1736 - Madrid, 17 de març de 1801) fou un eclesiàstic, compositor i organista aragonès. Destinat a la carrera eclesiàstica, hagué d'abandonar-la a causa d'una malaltia en la vista, i llavors es dedicà a l'estudi de la música, fent tants ràpids progressos, que vers l'any 1770 aconseguí la plaça de mestre de capella de San Felipe Neri de Madrid, passant més tard amb el mateix càrrec a la catedral d'Àvila. Finalment també fou nomenat, per oposició, organista de la Capella Reial. Entre les seves composicions hi figuren fugues per a clavicordi i orgue, Versos para organo sobre el canto del Magnificat (1773); Versos de organos para dies solemnes sobre todos los tonos del cántico Magnificat y de los Salmos (1776); Doce minuetos para clavicordio; Ocho divertimientos para clave, i una Col·lecció de peces per a clavicordi i orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 697 ISBN 84 239-4555-3
# Jules Danbé

Jules Danbé (Caen, Calvados, 16 de novembre de 1840 – 30 d'octubre de 1905) fou un violinista, compositor i director d'orquestra francès.
Va pertànyer a l'orquestra de l'Òpera i el 1871 fundà una societat de concerts a la que li donà el seu nom. Després fou director d'orquestra del Théâtre Lyrique, on representà Iphigénie en Aulide, de Gluck, i segon director dels concerts del Conservatori de París. És autor d'algunes composicions i arranjaments per a violí i d'un Métode pel mateix instrument.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 905 (ISBN 84-239-4517-0)
# Jules Duprato

Jules Duprato (Nimes, Llenguadoc-Rosselló, 20 de juliol de 1827 - París, Illa de França, 20 de maig de 1892) fou un compositor francès.
Es traslladà a París, i entrà al Conservatori, on guanyà el Premi de Roma el 1848, per la seva cantata Dàmocles. Va romandre un cert temps a Roma i després a Alemanya. En retornar a la seva pàtria, es dedicà al teatre, fent representar un gran nombre d'òperes que tingueren un èxit regular. La partitura de Sacripant, fou premiada en el concurs de les Fantaisises Parisiennes el 1867. Anomenat professor agregat d'harmonia i acompanyament pràctic. A més de nombroses romances i altres peces lleugeres, va compondre les òperes següents: Les trovatelles, òpera còmica en un acte (1854) Pâquerette, un acte (1856) M'sieu Landry, un acte (1856) Salvator Rosa, tres actes (1861) Le désse et le Berger, (1863) Sacripant, dos actes (1860) Le chanteur florentin, dos actes (1866) La fiancée de Corinthe, un acte (1862) La tour de chien vert, tres actes (1871) Le cerisier, (1874), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18.-2ª. part, pàgs. 2541-42 (ISBN 84-239-4581-2)
# Julian Fontana

Julian Fontana (31 de juliol de 1810 – 23 de desembre de 1869) va ser un pianista polonès, compositor, advocat, escriptor, traductor i empresari, millor recordat com un bon amic i marmessor musical de Frédéric Chopin.

## Biografia

Va néixer a Varsòvia en una família d'origen italià, Fontana va estudiar dret a la Universitat de Varsòvia i música amb Józef Elsner al conservatori de la ciutat, on va conèixer a Chopin. Fontana va deixar Varsòvia l'any 1831, després de la Revolta polonesa del 1830 i es va establir a Hamburg, abans d'esdevenir un pianista i mestre a París cap al 1832.
El 1835, a Londres, va participar en un concert amb música interpretada per 6 pianistes entre els quals hi havia Ignaz Moscheles, Johann Baptist Cramer i Charles-Valentin Alkan. El 1840, Chopin li va dedicar les seves dues Poloneses op. 40, una de les quals és la Polonesa militar en la major.
Va viatjar molt. Va estar a Anglaterra i França (1833-1837), L'Havana (Cuba) (1844-1845) –el 8 juliol 1844 va interpretar la música de Chopin, per primera vegada a Cuba; entre els seus alumnes hi havia Nicolás Ruiz Espadero– Nova York (1845-1851) i Adolfo de Quesada (1830-1888) –va donar concerts amb Camillo Sívori– i Montgeron (París) (1852). A França es convertí en part de l'escena literària i amic d'Adam Mickiewicz.
El 1855 va publicar una col·lecció de manuscrits inèdits de Chopin, sota els números d'opus 66-73. Després va viatjar a Cuba en un intent fallit de recuperar l'herència de la seva difunta esposa. Va passar alguns anys viatjant entre L'Havana, Nova York, París i Polònia. El 1859 va publicar les setze Cançons poloneses de Chopin, Op. 74 (en una edició posterior va augmentar això a 17 cançons). L'any 1860 Louis Moreau Gottschalk li dedicà dues composicions: La Gitanella i Il·lusions perdudes.
En la dècada de 1860 Fontana va traduir el Don Quijote de Cervantes al polonès. En 1869 va publicar un llibre d'astronomia popular. Va sucumbir a la sordesa i la pobresa, i es va suïcidar inhalant monòxid de carboni a París. Va ser enterrat al cementiri de Montmartre. Ell havia disposat, abans de la seva mort, per tenir al seu fill a cura de la família de la seva esposa a Anglaterra.

## Referències

* 1 2 «Paderewski Music Society». Arxivat de l'original el 2012-06-02. [Consulta: 23 juliol 2015].
* 1 2 3 4 Dziębowska (2007)
* 1 2 Julian Fontana: In the Shadow of Chopin
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 999 (ISBN 84-239-4548-0)

## Enllaços externs

* «Julian (Jules) Fontana (1810–1869)». Julian Fontana: In the Shadow of Chopin. [Consulta: 19 agost 2007].
# Julianna Brown

Julianna Brown (Brunsvic, 1766 - [...?]) fou una soprano alemanya.
Deixebla del mestre de cant i compositor Schwanenberger, la qual per les seves facultats i el seu talent assolí un lloc preeminent en l'escena alemanya. Debutà a Praga el 1783 com a primer tiple d'aquell teatre, amb el director i empresari del qual Iganzio Walter es casà el 1786, marxant després ambdós conjugues a Magúncia (1789) contractats per la cort del Elector, en la que hi van romandre diversos anys, després dels quals marxà a Múnic on encara cantava el 1810.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 1014 (ISBN 84-239-4509-X)
# Julie Dorus-Gras

Julie-Aimée-Josèphe Van Steenkiste coneguda com a Julie Dorus-Gras (Valenciennes, Nord - Pas de Calais, 7 de setembre de 1805 - París, 6 de febrer de 1896) fou una cantant d'òpera francesa.
Filla i germana de músics d'origen belga, encara era una infant quan oferí un concert amb tant d'èxit que el Municipi de la seva ciutat natal la subvencionà per a estudiar al Conservatori de París, en el qual ingressà als disset anys; hi assolí el primer premi el 1822. Va ser deixebla de Paër i Bordogni. El 1825 debutà al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les i emprengué una sèrie de viatges, i el 1830 fou contractada per l'Òpera de París, on succeí a la famosa Cinti-Damoreau en el lloc de primera tiple del teatre de l'Òpera; hi va romandre sense interrupció fins al 1839, per tornar-hi el 1840. Es retirà el 1859, si bé després va fer diversos concerts a París i Londres. Entre d'altres papers creà el d'Alícia, de Robert le diable, la reina Margarida de Les Huguenots, de Meyerbeer, i el d'Eudoxia a La Juive de Halévy. Restà considerada com una de les millors sopranos del seu temps.

## Referències

* 1 2 «Dorus-Gras, Julie». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Apèndix núm. 9, p. 1473. ISBN 84-239-4579-0.
* 1 2 Macy, Laura Williams. «Elizabeth Forbes: Dorus-Gras (née Van Steenkiste), Julie-Aymée-Josephe». A: The Grove Book of Opera Singers (en anglès). Oxford University Press, 2008, p. 130. ISBN 978-0-19-533765-5.
# Julius Bernhard Stern

Julius Bernhard Stern (Viena, 13 de maig de 1858 - Viena, 6 de gener de 1912), conegut per alguns com a Julius Stern II, fou un mestre de capella i compositor austríac.
És autor de les òperes Juan Galeazzo (Praga, 1891) i Narciss Rameau (Breslau, 1907), de les operetes Fürst Malakof (Viena, 1904) i Bum, Bum (Viena, 1896), i d'altres obres de menor importància.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1118 (ISBN 84 239-4556-1)
# Julius Harrison

Julius Harrison (Stourport-on-Severn, 26 de març de 1885 - Harpenden, 5 d'abril de 1963), fou un compositor i director d'orquestra anglès.
Restà al front de la British National Opera Company i de la Scottish Orchestra. Posteriorment va ser director d'orquestra del Covent Garden i de la Händel Society. També va dirigir els concerts simfònics de Manchester, Liverpool, Edimburg, Leeds, etc., i fou professor de composició de la Royal Academy of Music. Figurà entre els més distingits mantenidors de l'escola nacionalista.
Va escriure:
* una Worcestershire Suite, per a orquestra;
* un Rèquiem;
* la cantata dramàtica Cleopatra;
* un quintet per a arpa;
* dos quartets de corda;
* molts lieder;
* peces per a piano i orgue i cors;
* Rapunzel, poema simfònic;
* Blesed Damonzel;
* un concert per a violoncel i orquestra;
* Variacions per a orquestra, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana etimologías sanscrito, hebreo, griego, latín, árabe, lenguas indígenas americanas, etc : versiones de la mayoria de las voces en Francès, Italiano, Inglés, Alemán, Portugués, Catalán, Esperanto : apéndice. (en castellà). Madrid: Espasa-Calpe, cop. 1930-1933. ISBN 8423945758.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. V, pàg. 1327 (ISBN 84-239-4575-8)
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27 (ISBN 84-239-4527-8)
# Julius Hey

Julius Hey (Irmelshausen, 29 d'abril de 1832 - Múnic, 22 d'abril de 1909) fou un professor de cant alemany.
En un principi volia ser pintor, però no tardà a dedicar-se a la música i estudià harmonia i contrapunt amb Lachner i cant amb Smitt. Poc temps després conegué a Wagner i no tardà a ser un dels seus més fervents partidaris de l'illustre mestre, les doctrines del qual adaptà per a l'ensenyança del cant, sent nomenat el 1869 professor de l'Escola fundada a Múnic per Hans von Bülow sota les inspiracions del mateix Wagner. A la mort d'aquest el 1883, abandona el seu lloc, i el 1887 s'establí a Berlín, tornant a Múnic el 1904.
Per espai de molts anys treballà en la preparació de la seva important obra Deutscher Gesangsunterricht, apareguda el 1884 i que és una vasta síntesi de les seves idees envers el cant dramàtic i en la qual dona especial importància a l'emissió de la veu. En aquesta escola educà a molts alumnes que després foren cèlebres cantants com Richard Bruno Heydrich o compositors com Martin Plüddemann. També publicà diverses composicions així com R. Wagner als Vortragskünsler el 1908.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 1356 (ISBN 84 239-4527-8)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 863. (ISBN 84-239-4545-6)
# Julius Springer

Julius Springer (Berlín, 10 de maig de 1817 - Berlín, 17 d'abril de 1877) fou un editor alemany que va fundar l'editorial acadèmica Springer Science+Business Media (anteriorment coneguda com a Springer-Verlag).

## Springer-Verlag

El 1842, Springer va fundar una llibreria de venda al detall a Berlín a l'adreça Breite Strasse 20 (actualment núm. 11). Springer i el seu fill Ferdinand van construir a partir d'aquella petita empresa de 4 empleats la segona editorial acadèmica més gran del món. El negoci de llibre d'Springer va esdevenir posteriorment Springer-Verlag i més endavant Springer Science+Business Media que és un del més grans i més prominents editors acadèmics del món actualment.

## Vida

Springer fou de 1867 a 1873 president de l'Associació de llibreters i editors d'Alemanya. De 1869 fins a la seva mort, fou membre membre de l'assemblea de la ciutat de Berlín. A més a més, fou un dels pioners de la legislació nacional i internacional de copyright.
Julius Springer no té relació amb l'editor del segle XX Axel Springer.

## Placa

El text de la placa a Breite Straße 11 de Berlin-Mitte diu:
       Julius Springer
       1817 - 1877
       Verlagsbuchhändler, gründete an dieser Stelle
       am 10. Mai 1842 den Springer Verlag,
       heute einer der größten Wissenschaftsverlage der Welt.
(Julius Springer, 1817–1877, editor, va fundar aquí el 10 de maig de 1842 Springer-Verlag, avui un de les cases editorials científiques més grans del món.)

## Referències

* ↑ Sarkowski, Heinz. Springer-Verlag. Pt. 1: 1842-1945 : foundation, maturation, adversity. Springer Science+Business Media, 7 octubre 1996, p. 345. ISBN 9783540615606.
* ↑ «Springer - Driving academic publishing since 1842». Springer Nature. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «DIE VERLAGE HOLTZBRINCK UND SPRINGER GRÜNDEN JOINT VENTURE» (en alemany). Springer Fachmedien, 20-01-2015. Arxivat de l'original el 2017-12-13. [Consulta: 4 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Springer, Julius (en alemany)
* Der Wissenschaftsverlag Springer - Die Verleger Fritz und Ferdinand Springer (en alemany)
# Konstanty Gutschow

Konstanty Gutschow (1902-1978) va ser un arquitecte alemany. És conegut pel seu projecte –mai realitzat– de transformar la seva ciutat natal d'Hamburg en Führerstadt (ciutat del Führer).
Es va afiliar a la Sturmabteilung (SA) el 1933 i al partit nazi NSDAP el 1937. Suportat personalment per Adolf Hitler va guanyar el concurs d'arquitectura el 1937 per la reconstrucció megalòmana de la riba dreta de l'Elba en destruir els barris històrics des d'Àltona fins a la Ciutat Vella. El 1941 el gauleiter Karl Kaufmann li va donar el títol d'«Arquitecte de la modernització de la ciutat hanseàtica d'Hamburg». El 1943 Albert Speer va nomenar-lo al grup de treball per a la reconstrucció de ciutats destruïdes pels bombardejos (Arbeitsstab für den Wiederaufbau bombenzerstörter Städte), com a cap del grup per a la reconstrucció d'Hamburg. Les destruccions massives van alliberar en ell i els seus col·legues el fantasma d'arquitecte de construir una ciutat nova «ideal», no impedit per habitants, monuments i altres obstacles històrics.
Després de la guerra, l'administració britànica, al marc de la desnazificació li va prohibir acceptar encàrrecs públics. Nogensmenys va continuar treballant com a conseller d'un antic col·laborador seu i va rebre encàrrecs a Hannover i Düsseldorf.

## Referències

* ↑ Necker, Sylvia. Konstanty Gutschow 1902-1978. Modernes Denken und volksgemeinschaftliche Utopie eines Architekten (en alemany). Hamburg, München: Dölling und Galitz Verlag, 2012. ISBN 978-3-86218-020-2.
* ↑ Rodenstein, Marianne. Hochhäuser in Deutschland: Zukunft oder Ruin der Städte? (en alemany). Springer-Verlag, 2013-04-17, p. 141. ISBN 9783322999511.
* ↑ Hamm, Oliver G. «Ersehnte Tabula rasa. Wie der Luftkrieg die Stadtplaner-Phantasie beflügelte» (en alemany). Bauwelt, 33, 2016.
* ↑ Lubitz, Jan. «Konstanty Gutschow 1902 - 1978» (en alemany). Architekten-Portrait, 01-04-2002. [Consulta: 9 maig 2018].