OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Careproctus guillemi

Careproctus guillemi és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 2.315 i 2.334 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar de Weddell.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Matallanas, J., 1998. Description of Careproctus guillemi n. sp. (Pisces: Scorpaeniformes) from Weddell Sea. Journal of Fish Biology v. 52 (núm. 2): 380-385.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Creu commemorativa (la Jonquera)

La Creu commemorativa és una creu de terme de la Jonquera (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de pedra monumental, aixecada el 1976, d'uns dotze metres d'alçada col·locada sobre una base de tres graons quadrats en gradació. A sobre d'aquests, hi ha la base quadrada que sosté la columna que té la inscripció següent en un dels seus costats: SALVE VIATOR-SALVE VIATRIX-ADVENA SALVE-EN HISPANIA FINES-INGENUA CRUCE PANDIT. Sobre aquesta base s'alça el fust octogonal, que acaba en un capitell, també octogonal, decorat amb relleus d'escuts i personatges bíblics. Sobre aquest capitell s'alça una creu llatina estriada, amb la figura de la verge amb el nen Jesús en braços, i aquestes dues figures suportades per l'anyell pasqual.

## Referències

* ↑ Pujol Vila, Josep Narcís. Les creus de terme historiades del bisbat de Girona (tesi). Institut Superior de Ciències Religioses de Barcelona, 2017, p. 20.
* ↑ «Creu commemorativa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Carl B Wessely

Carl B. Wessely (Berlín, 1 de setembre, 1768 – Potsdam, 11 de juliol, 1826) fou un compositor i mestre de capella alemany.
Va ser deixeble del compositor Schulz, als vint anys fou nomenat director de música del Teatre Nacional de Berlín i el 1796 mestre de capella del príncep Enric, a Rheinsberg.
A la mort del príncep abandonà la música i fou empleat de l'Estat, primer a Berlín i després a Potsdam, on fundà una Societat de música clàssica, que dirigí fins a la seva mort.
Entre les seves composicions hi figuren les òperes: Psíquis; Lluís IX a Egipte i L'ogre, a més va escriure. Diversos ballets, cantates, lieder, obertures, tres quartets per a instruments d'arc, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 118 (ISBN 84-239-4570-7)
# Polinomi homogeni

Un polinomi homogeni, també anomenat forma algebraica o senzillament forma, és un polinomi que es pot expressar com a suma de monomis del mateix grau. Per exemple, x⁵ − 3x²y$^3$ + 7xy$^4$ és un polinomi homogeni de grau 5 en dues variables x, y. En canvi, el polinomi x⁶ + 8y$^7$ no és homogeni perquè el primer monomi de la suma té grau 6 i el segon té grau 7.
Un polinomi homogeni de grau 0 és simplement un escalar. Un polinomi homogeni de grau 1 o forma lineal s'identifica amb un covector. Els polinomis homogenis de grau 2 o formes quadràtiques es poden identificar amb les matrius simètriques. Similarment, els polinomis homogenis de grau k més gran es poden identificar amb k-tensors simètrics.

## Bibliografia

* (anglès) C. G. Gibson, Elementary Geometry of Algebraic Curves, Cambridge University Press, 1998
# Carl Gotthelf Glaeser

Carl Gotthelf Glaeser (Weissenfels, 4 de maig de 1781 - Barmen, 16 d'agost de 1829) fou un músic alemany. Primer estudià música i després cursà la carrera de dret a Leipzig, però es dedicà per complet a l'art musical pel que sentia una verdadera passió. Director d'orquestra a Barmen (Westfàlia), dedicà tots els esforços a facilitar l'ensenyança musical, i amb aquest objectiu publicà diverses obres. Havia pres part en la campanya del 1813 com a voluntari. Morí, jove encara, de resultes d'una dolorosa malaltia cutània.

## Publicacions

* Neue praktische Klavierschule: (1817)
* Kurze Anweisung zum Choralspiel: (1824)
* Vereinfachter und kurz gefasster Unterricht in der Theorie der Tonsetzkunst mittels eines musikalischen Kompasses: (1828)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 251 ISBN 84-239-4526-X
# Carl Ohnesorg

Carl Ohnesorg (1867-1919) fou un compositor alemany.
No hi pràcticament dades d'aquest compositor. Se sap que va compondre les òperes següents: Die Bettlerin von Pont des Arts (1899); i Die Gauklerin (Riga, 1905).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 867 (ISBN 84-239-4539-1)
# Carl Rosa

Carl August Nicholas Rosa (Hamburg, Alemanya, 2 de març de 1842 - París, 30 d'abril de 1889) fou un violinista i empresari teatral alemany.
Als vuit anys ja tocava el violí en públic, estudià en els Conservatoris de Leipzig i París, i visità tota l'Amèrica com a violinista amb la companyia de Bateman, de la que també en formava part la notable prima donna Euphrosyne Parepa-Rosa (Edimburg, 1836 - Londres, 1874), amb la que es casà el 1867.
Tot el món coneixia aquell temps la companyia d'òpera de Carl Rosa, que després d'un èxit continuat a Amèrica, el continuà amb la mateixa fortuna en les regions del Regne Unit. Animat per aquest resultat, prengué al seu càrrec el 1875 el teatre de la Princesa de Londres, el 1876 el Liceu, i els teatres de s'ha Majestat i d'Haymarket, i el 1866 el de Drury Lane. Rosa donà conèixer a Anglaterra un gran nombre d'obres, tant nacionals com estrangeres, i sempre omplí els desitjos del públic, tant per l'elecció d'òperes com pels cantants, ja que en la seva companyia sempre hi ha via artistes de categoria com per exemple el tenor Joseph Maas, o la mezzo-soprano Cecília Lussan o el baríton Frederic Norton i d'altres també coneguts de l'època.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa v. 31, pàg. 1109, (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 7, pàg. 1208 (ISBN 84-239-4577-4)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 327 (ISBN 84-239-4552-9)
# Carles Grassi i Tecchi

Carles Grassi i Tecchi (Barcelona, 1818 - Madrid, 13 de gener de 1886) fou un compositor català.
Fill d'un notable professor d'oboè, italià, establert a la ciutat comtal, i germà de l'escriptora Àngela Grassi, des de molt jove estudià amb el seu pare els principis de la música i l'oboè i l'arpa, que amplià més tard dedicant-se a la composició. Als divuit anys fou nomenat per oposició, primer oboè de l'orquestra del Teatre de la Santa Creu, de Barcelona, on es presentà el 1843 la seva primera òpera Il proscrito di Altemburgo, amb un èxit molt afalagador.
Nomenat músic major de la banda del regiment d'artilleria de peu, de guarnició a Barcelona, va compondre algunes obres originals i feu diversos arranjaments per l'expressada banda. El 1865 aconseguí per oposició la plaça d'oboè en la Capella Reial de Madrid; entrà a formar part de l'orquestra del Teatro Real, i fou professor d'oboè en el Conservatori de música i declamació i director de la banda de música del 5e. regiment d'artilleria.

## Referències

* ↑ «esquela de Don Carlos Grassi y Tecchi». La Correspondencia de España : diario universal de noticias: Año XXXVII Número 10159 - 1886 enero 14, 14-01-1886, pàg. 4.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1118 (ISBN 84-239-4526-X)
# Carles Quilmetes

Carles Quilmetes (Vic, 1775 - Girona, 1834) fou un violinista i contrabaixista virtuós, i també compositor. Va rebre la seva formació com a compositor a Barcelona, i va estar treballant més de quaranta anys al servei de la Catedral de Girona, sent el primer laic permanent en aquest càrrec.
La família Quilmetes va ser una saga de grans violinistes, entre ells el seu fill, el prevere Josep Quilmetes, violinista beneficiat de la capella de música durant molts anys, i el seu net, Carles Sipiera Quilmetes, violinista també de la capella el 1826. Carles Quilmetes fou contractat com a violinista, tot i que també tocava el contrabaix en les funcions musicals. La situació de normalitat s'estroncà el 1809 amb el setge i la defensa de la ciutat de Girona, i les funcions musicals van passar a segon terme. Els músics laics eren els que més pateixen aquesta situació, ja que el capítol no els podia seguir pagant el sou. El 1811, després de la invasió francesa, demanà la readmissió a la capella, però davant la impossibilitat de pagar-li un sou, el capítol va acordar donar-li almoina. El desembre d'aquell any fou readmès, cobrant la quantitat minsa de vint lliures anuals. El 1826 el capítol li va concedir la jubilació i va accedir a que el seu net Carles Sipiera Quilmetes el substituís, tot i que no li va donar plaça per ser massa jove.
Són molt poques les obres d'aquest autor que ens han arribat fins a nosaltres, però entre elles destaca una interessant simfonia en 3 moviments, la Simfonia núm. 1. El seu manuscrit original es conserva a la Biblioteca de Catalunya, després que Carreras Dagas, mestre de capella entre 1851 i 1860, la vengués prop del 1900 a la Diputació de Barcelona, juntament amb altres obres de l'arxiu de la catedral.

## Referències

* ↑ «QUILMETAS | HISTORIA DE LA SINFONIA». www.historiadelasinfonia.es. Arxivat de l'original el 2016-12-30. [Consulta: 29 desembre 2016].
* ↑ «Música Antiga de Girona». [Consulta: 25 setembre 2019].
* ↑ Galdón Arrué, Montiel. Tesi doctoral: La música a la Catedral de Girona durant la primera meitat del segle XIX, 2003, p. 579-586.
* ↑ Boyd, Malcom. La música en España en el siglo XVIII (en castellà). Edició espanyola de José Máximo Leza. Madrid: Cambridge University Press, 2000, p. 187. ISBN 84 8323 095 X.
# Carlo Giovanni Testori

Carlo Giovanni Testori (Vercelli, 24 de març de 1714 – 20 de maig de 1782) fou un compositor, violinista i musicògraf italià. Primerament fou professor de violí i després aconseguí la plaça de mestre de capella de l'església de Sant Eusebi. Deixà algunes composicions religioses de poc apreciades i va escriure les obres didàctiques següents:
* La musica ragionata espressa famigliarmente in dodice passegiate á dialogo; opera per cui si giungera piu presto e soddisfazione dagli studiosi giovani all'acquisto del vero contrappunto (1767);
* Primi rudimenti della musica e suplemento alla musica ragionata in sette passegiate, libro secondo (1771);
* Supplemento alla musica ragionat, passegiate vei, libro terzo (1773);
* L'arte di scrivere a atto reali, e supplemento alla musica ragionata, libro quarto (1782).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 196 ISBN 84-239-4561-8
# Carlo Milanuzzi

Carlo Milanuzzi (Esanatoglia, 1590 - 1647) fou un compositor italià de l'època barroca. També fou conegut pel cognom de Milanuzzio.
Va passar la major part de la seva vida a Venècia. Tot i ser un frare agustí, va compondre música sacra i secular, i el seu treball és molt interessant especialment per al posterior desenvolupament de la cantata solista. Com Dinko Fabris va escriure: «les col·leccions d' Ariose vaghezze publicades per Milanuzzi a Venècia entre 1622 i 1643 eren una veritable mina d'àries i proto-cantates que tenien nombroses afinitats amb Falconieri; a les col·leccions s'inclouen moltes danses, i una quantitat d'aquestes són per a la guitarra espanyola.
Ingressà en l'ordre de Sant Agustí i fou nomenat organista de l'església de "Santa Eufremia" de Verona, però abans havia desenvolupat el mateix càrrec a "Santa Nataglia" (Estat de Venècia).
Entre les seves nombroses composicions hi figuren:
* Messe concertate a quattro voci (Venècia, 1618);
* Litanie della Madonna (Venècia, 1620);
* Sacracetra, concerti...con l'aggiunta di sei Motetti commodi per il baso solo (Venècia, 1625);
* Ariose vaghezze a voce-sola (Venècia, 1625);
* Salmi e vesperi intieri a 2 e 3 voci con il basso per l'organo (Venècia, 1628);
* Messe atre concertate (Venècia, 1629);
* Compieta concertata con le antifonie e litanie, Balletti, saltarelli, e correntine allà francese; Concerti sacri di salmi (Venècia, 1636), i Hortus sacer deliciarum, seu motetti, litania et missa 1, 2 e 3 vocum (Venècia, 1636).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 225. (ISBN 84-239-4535-9)
# Carlo Sodi

Carlo Sodi (Roma, 1715 - París, 1788) fou un compositor italià.
El 1749 es dirigí a París i aconseguí un lloc en l'orquestra de la Comèdia Italiana, ensems que donava concerts de mandolina.
Va compondre les òperes següents:
* Les Mandolines (París, 1744);
* Les Vendangeurs (París, 1748);
* Les Batteurs en grange (París, 1752);
* Le Jardin des fées (París, 1744);
* Balocco et Serpilla (París, 1753);
* Lea Amusements champêtres (París, 1753);
* Le Bal (París, 1754);
* Le Charlatan (París, 1756);
* L'Amour vainqueur de la magie (París, 1759);
* La Cocagne, ou Les Jours gras de Naples (París, 1759);
* La Femme orgeuilleuse (París, 1759);
* Les Troqueurs dupés (París, 1760);
* Le Bouquet i La Noce no se sap si es van arribar a representar.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1371 (ISBN 84 239-4556-1)
# Carlos Maria Machado

Carlos Maria Machado (Santarém, 1816 - 1865) fou un compositor portuguès. Fou professor de música en el seminari eclesiàstic de la seva ciutat natal. Posseïa gran disposició per a improvisar al piano, i per aquest instrument va escriure moltes composicions, que no arribaren a publicar-se. A més se li deuen: un Te Deum, Liçöes i Matinas per a Setmana Santa, dues Misses i Novenes de Sant Lluís Gonzaga et da Conceiçäo, etc.,.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1256-57 (ISBN 84-239-4531-6)
# Carlos Oliveira

Carlos Oliveira (Cuba, valor desconegut - valor desconegut) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Hispano America.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, data: 1 juny 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ Fifa.com profile Arxivat 15 June 2008$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Carlos Oliveira a National-Football-Teams.com (anglès)
# Carlota Patti

Carlotta Patti (Florència, 30 d'octubre de 1835 - París, 27 de juny de 1889) fou una cantant italiana de la corda de soprano.
Fou filla de la cantant d'òpera Caterina Barili i del cantant i empresari Salvatore Patti. Cantà per primera vegada en públic en els concerts que donà el 1861 l'Acadèmia de Música de Nova York, i posteriorment es presentà en el teatre de l'Òpera de la mateixa capital amb els mateixos papers en que tant d'èxit aconseguí la seva germana Adelina. Després fou aplaudida a Londres, París i Viena, distingint-se principalment com a cantatriu de concert, ja que un lleuger defecte en la manera de caminar, resultat d'un accident que patí en la infància, li feia mirar amb repugnància el presentar-se en els escenaris. El 1879 va contraure matrimoni amb el violoncel·lista Ernest de Munck.

## Referències

* ↑ «Carlotta Patti (1840-1889)» (en anglès). Find A Grave Memorial. [Consulta: 3 maig 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 916 (ISBN 84-239-4542-1)
# Timm Kröger

Timm Kröger (nascut el 17 de novembre de 1985) és un director de cinema, guionista, director de fotografia, productor i editor de cinema alemany.

## Vida i carrera

Nascut a Itzehoe, Kröger va estudiar a l'European Film College a Ebeltoft, Dinamarca i a l'Acadèmia de Cinema de Baden-Württemberg a Ludwigsburg. Després de dirigir alguns curtmetratges i documentals, va debutar el 2014 amb Zerrumpelt Herz, que es va estrenar a la 71a Mostra Internacional de Cinema de Venècia a la barra lateral de la Setmana Internacional de la Crítica. Per aquesta pel·lícula va ser premiat com a millor director al Festival Internacional de Cinema de Belgrad de 2015. El seu segon llargmetratge, Die Theorie von Allem va entrar en la competició oficial a la 80a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.
ATambé actiu com a director de fotografia i editor de cinema per a altres directors, el 2022 Kröger va rebre el Preis der deutschen Filmkritik a la millor fotografia per The Trouble with Being Born.

## Filmografia selecta
### Director i guionista

* Zerrumpelt Herz (2014)
* Die Theorie von Allem (2023)

### Director de fotografia

* 16 × Deutschland (2013)
* The Trouble with Being Born (2020)

## Referències

* ↑ «Es geht auch um Geister der Geschichte». Die Zeit, 05-09-2023.
* ↑ «‘The Council of Birds’ (‘Zerrumpelt Herz’): Venice Review». The Hollywood Reporter, 03-09-2014.
* ↑ «Theeb and No One's Child win the Belgrade FEST» (en anglès). Cineuropa, 10-03-2015.
* ↑ «Timm Kröger’s ‘The Theory Of Everything’ scores key early sales ahead of Venice Competition premiere (exclusive)» (en anglès). Screen International, 04-08-2023.
* ↑ «»Die Theorie von Allem« von Timm Kröger in Venedig: Der Mann fürs deutsche Kino-Multiverse» (en alemany). Der Spiegel, 03-09-2023.
* ↑ «Preis der deutschen Filmkritik 2021» (en alemany). Filmdienst, 25-03-2022.
# Carlotta Marchisio

Carlotta Marchisio (Torí, 8 de desembre de 1835 – 28 de juny de 1872) fou una soprano italiana. Era germana del compositor Antonino Marchisio (1817-1875) i de la també cantant Barbara.
Ambdues debutaren el 1851 a Venècia i juntes continuaren la seva carrera, Barbara com a tiple i ella com a contralt, aconseguint brillants èxits en els principals teatres d'Europa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1419 (ISBN 84-239-4532-4)
# Carmen Nogués Lacuesta

Carmen Nogués Lacuesta (Carlet, 1946 - Carlet, 30 de juliol de 2006) fou una poetessa, pintora i gravadora valenciana.
El 1973 es traslladà a Itàlia, arran de l'obtenció d'un premi literari, i entrà en relació amb ambients artístics d'aquest país. Des de l'any següent seguí estudis de pintura i de gravat en l'Acadèmia Espanyola de Belles Arts de Roma, al mateix temps que publicava col·laboracions poètiques en revistes literàries principalment italianes (Silarus, Italscambi, Tempo sensibile), però també en algunes d'espanyoles, com ara la canària Fablas. A Roma feu amistat amb Rafael Alberti, que per aquells anys hi vivia exiliat, i el poeta li dedicà versos encoratjadors amb motiu de les seues exposicions. En presentà, a més d'Itàlia, en altres països europeus, on obtingué diversos premis prestigiosos.
Hi ha obra seua en el Museu d'Art Contemporani de Vilafamés i en el Museo de la Solidaridad Salvador Allende, de Santiago de Xile.

## Reconeixements

* Premi especial Expo-68. Praga, 1968.
* Primer Premi de l'Académie Internationale de Lutèce. París, 1972.
* Premi especial del Certamen Eleonora d'Arborea. Villa Medici, Florència, 1973.
* Segon Premio Internazionale Sìlarus. Capaccio Paestum, 1973.
* Primer Premi «Côte d'Azur». Cannes, 1973
* Premi de la Mostra Internazionale «Pittura e scultura per giovani artisti esteri a Roma» (UCSEI). Roma, 1975.
* Premi de la Biennale d'Arte Contemporanea di Alatri. Frosinone, 1976.
* Premi Especial per l'Art Abstracte Ciutat de Florència, 1976.

## Referències

* ↑ «Carmen Nogués Lacuesta». ABC, 06-06-1973 [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ Sánchez Dueñas, Blas «Las poetas en el contexto de las revistas de la transición: Antorcha de paja». Diablotexto digital, núm. 4, 2018, p. 129.
* ↑ Alberti, Rafael. «Carmen Nogués 1976». A: Fustigada luz (1969-1979). Obras completas. Poesía IV. Barcelona: Seix Barral, 2005, p. 431. ISBN 9788432240553.
* ↑ Pintura de Carmen Nogués. Ateneu de Carlet, 20-25 novembre 1977.
* ↑ «Nogués, Carmen» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Destrucción d'un paisatge – Museo de la Solidaridad Salvador Allende» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2021].

## Enllaços externs

* «Destrucció d'un paisatge» Arxivat 2018-09-11 a Wayback Machine. (tècnica mixta sobre paper, 1977), de Carmen Nogués. Museu de la Solidaritat Salvador Allende. Santiago de Xile.
# Carpologia

La carpologia és l'estudi de les llavors trobades en jaciments arqueològics. Bàsicament permet de saber quines eren les plantes conreades o silvestres en l'època estudiada. Els treballs paleocarpològics sobre l'edat mitjana central més importants fets fins ara són els relacionats amb els jaciments de l'Esquerda de Roda de Ter i de Solibernat.
Al graner de l'Esquerda hom trobà nombroses llavors d'erb, d'ordi, de veces, de civada, de blat (Triticum dicoccum, Triticum aestivum-compactum), etc., destinades a l'alimentació dels animals i de les persones.
La paleocarpologia és la ciència que s'encarrega de l'estudi de les llavors fòssils. La paleocarpologia ofereix informació molt important sobre els diferents cicles de canvi climàtic associats al desenvolupament de la història.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 60.
# Carrer Francesc Gil de Frederic (Tortosa)

El carrer Francesc Gil de Frederic és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer se situa entre el carrer de Sant Antoni i la Plaça de Montserrat, a l'extrem Sud-oest del barri de Santa Clara. L'ocupen habitatges plurifamiliars que havien estat antics palaus. La majoria es veuen reestructurats als segles XVIII-XIX. L'estat de conservació del conjunt és mitjà, i alguns es troben bastant degradats.
El núm. 17, molt refet modernament, conserva l'angle de carreus de pedra a la planta i l'arc de pedra adovellat.
Núm. 13: de tres pisos i golfes. Planta de grans carreus de pedra i pisos arrebossats simulant carreus encoixinats i garlandes florals decoratives en els balcons, de ferro i rajola vidriada a la base.
Núm. 10: arc de pedra escarser amb esplandit i data gravada (1788). Els quatre pisos tenen els forjats amb esgrafiats de formes vegetals.
Núm. 7 i 9: conserven els ràfecs de fusta, especialment avançat en el primer cas. El núm. 9 té una entrada gran amb sòcol de manises de dibuix geomètric i floral. Al fons, escala catalana amb ull central.
Núm. 4: façana arrebossada en els pisos, amb encoixinat simulat i sanefes d'esgrafiats amb temes florals estilitzats.

## Història

Tradicionalment aquest carrer ha rebut el nom de carrer ample. Rep el nom modern de Francesc Gil de Federic i Sans, que visqué a l'habitatge del núm. 2, palau de la família. Va néixer el 1702 i fou missioner a Oceania i la Xina, on fou empresonat i decapitat l'any 1745. Pius X el beatificà el 20 de maig de 1906.
El carrer es troba al costat del carrer Montcada, eix de la ciutat medieval. La zona he estat centre neuràlgic urbà fins a l'actual segle.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Carrer Francesc Gil de Frederic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].