OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castellers de Gavà

La Colla Castellera de Gavà són una colla castellera a Gavà, al Baix Llobregat, que va començar a actuar a plaça l'any 1994 i que prenia el relleu dels desapareguts Xiquets de l'Eramprunyà, fundada el 1947 al mateix poble i dissolta el 1950, i dels posteriors Xiquets de Gavà, fundats l'any 1960 i dissolts dos anys després.

## Història
### Primera etapa (1994–2004)

Els Castellers de Gavà van fundar-se durant l'anomenat 'boom' casteller dels anys 1990, en què van aparèixer moltes colles al Baix Llobregat i a zones castelleres no tradicionals. El 1994 es van fundar els Castellers de Gavà, l'any següent descarregaven el seu primer castell de set, el 4 de 7, el 4 de novembre durant les Vigílies de la Diada dels Castellers de Cornellà. El 17 de maig de 1997, a Montcada i Reixac, els Castellers de Gavà van reeixir una primera clàssica de set, en descarregar per primer cop el 3 de 7. Van ampliar llur repertori casteller els anys següents, assolint el primer 4 de 7 amb l'agulla l'any 1998 i el seu màxim, el 5 de 7.
El darrer 5 de 7 van descarregar-lo un any més tard també a la Diada, mentre que els últims castells de set que van reeixir el 4 de 7 i el 3 de 7 carregats a la VI Trobada de Colles Castelleres del Baix Llobregat, celebrada l'any 2000 a Sant Boi de Llobregat. La colla va perdre força, de manera que el 2003 només va poder fer el 2 de 6 i el 3 de 6 per la Diada. L'any següent només van fer un pilar de 4 i van decidir suspendre les activitats, sense dissoldre la colla.

### Refundació (2012–actualitat)

A la fi del 2012 van decidir reprendre l'activitat castellera, amb antics castellers de la colla i amb un grup de gent jove. aconseguint el 2016 a plaça la torre de 6, i en assaigs el pilar de 4 net. En 2017, en un accident durant el desmuntatge de la xarxa d’assaig dels Xiquets del Serrallo Jordi Calatayud que feia de baix a Castellers de Gavà va morir i Carles Artola, el president, va quedar greument ferit.
En 2020, a causa de la pandèmia de COVID-19 van aturar l'activitat de manera temporal.

## Referències

* 1 2 «Base de Dades Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya». [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ BLAU. Revista dels Castellers de Gavà. Any 2, núm. 1. Juny de 1997.
* 1 2 3 «Els Castellers de Gavà: la colla que sempre s'aixeca». Castells.
* 1 2 «Un grup de gavanencs i gavanenques vol tornar a impulsar la colla castellera de Gavà». [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ «Los Castellers de Gavà detienen su actividad de manera temporal por el coronavirus». Gavà Info, 11-03-2020. [Consulta: 28 desembre 2022].
Colles castelleres actuals (llista) :
Colles de vuit :
Colles de set :
Colles de sis :
Notes: Que han carregat (en cursiva) o descarregat almenys un castell de la gamma. Les estructures de 3 i de 4 es consideren de gamma bàsica, i la resta, de gamma alta. :
# Atrilinea roulei

Atrilinea roulei és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja larves d'insectes aquàtics i algues (incloent-hi diatomees)

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: riu Qiantang (la Xina).

## Referències

* ↑ Chu, Y.-T., 1935. Comparative studies on the scales and on the pharyngeals and their teeth in Chinese cyprinids, with particular reference to taxonomy and evolution. Biol. Bull. St. John's Univ. Shanghai Núm. 2: i-x + 1-225, Pls. 1-30.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Wu, H.-W., 1931. Liste des poissons d'eau douce du Tchékiang (Chine). Descriptions de deux espèces nouvelles de la famille des Cyprinidés. Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 2) v. 3 (núm. 5): 433-439.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nichols, J.T., 1943. The freshwater fishes of China. Natural history of Central Asia: Volum IX. The American Museum of Natural History, Nova York, Estats Units, 322 p.
* ↑ Wang, S. (ed.), 1998. China red data book of endangered animals. Pisces. National Environmental Protection Agency. Endangered Species Scientific Commision. Science Press, Beijing, Xina. 247p.
* ↑ Chen, Y.-Y. i et al. (Editors), 1998. Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. Fauna Sinica, Cyprin. II (BOOK): 1-531.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Estudi op. 10, núm. 10 (Chopin)

L'"Estudi op. 10 núm. 10", en la bemoll major, és un dels dotze Estudis op. 10 per a piano compostos per Frédéric Chopin. Aquesta peça exigeix tècnicament a l'intèrpret pels canvis d'accent i l'atac de la tecla. La principal preocupació de Chopin en aquest treball és la varietat més àmplia possible del contacte que es pot donar, amb els continus canvis d'accent que destaca no només diferents parts del dibuix melòdic, sinó també posant l'accent en la naturalesa polifònica de la música.

## Estructura

Com a la majoria dels estudis de Chopin es poden observar tres parts o seccions. La primera secció (compassos 1-16) estableix les tres variacions bàsiques amb gairebé una línia constant d'un baix legato: en contratemps, quatre accents per compàs a la mà dreta contra els quatre accents de la mà esquerra (compassos 1-8); en les pulsacions fortes, però amb sis accents a la mà dreta contra quatre de l'esquerra (compassos 9-12); i, finalment, les dues mans en staccato sense accents.
La secció central (compassos 17-54) desenvolupa el tema de l'obertura a través d'una sèrie de modulacions (mi major, re bemoll major, la major i mi bemoll major) amb accents a la mà dreta a temps o a contratemps. Això probablement ha estat dissenyat principalment per provar les habilitats apreses en la primera secció. El clímax de la secció central s'inicia al compàs 43 i en aquest punt la mà esquerra està tocant fora de compàs mentre que la mà dreta manté quatre temps rigorosos per compàs. La peça modula de nou a la tònica de la bemoll al compàs 55.
La secció final (compassos 55-77) és una repetició del tema d'obertura, però amb diverses modulacions incloses dins dels compassos finals, tots recolzats per un pedal de dominant. La tònica apareix molt breument en aquesta secció final i no està totalment restablerta fins al compàs 69, que és la coda.

## Enllaços externs

* Études Op.10: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Estudi op. 10, núm. 11 (Chopin)

L'"Estudi op. 10 núm. 11", en mi bemoll major, és un dels dotze Estudis op. 10 per a piano compostos per Frédéric Chopin. Ha rebut el sobrenom de l'estudi "Arpegi" o l'estudi "Guitarra". Aquests estudis (opus 10) aparegueren publicats el 1833 a França, Alemanya, i Anglaterra.
La principal dificultat tècnica és el mantenir l'execució dels acords arpegiats que omplen la peça. És exigent amb l'obertura de les mans, ja que apareixen intervals tan grans com quintes compostes (un interval de dissetena). La melodia, tot i que apareix en general en la nota més alta de cada acord, també sovint forma part de les veus més internes mentre que les veus més agudes formen part de l'acompanyament; això succeeix especialment el compassos finals. La peça és també notable per les seves harmonies cromàtiques, atrevides per a l'època, i els canvis enharmònics.

## Referències

* ↑ ("Edició francesa Arxivat 2016-01-04 a Wayback Machine."), París: Maurice Schlesinger, juny de 1833.
* ↑ ("Edició alemanya Arxivat 2016-01-04 a Wayback Machine."), Leipzig: Fr. Kistner, agost de 1833 .
* ↑ ("Edició anglesa Arxivat 2016-01-04 a Wayback Machine."), Londres: Wessel & Co, agost de 1833.

## Enllaços externs

* Études Op.10: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Estudis sobre la histèria

Estudis sobre la histèria (en alemany Studien über Hysterie) és un tractat publicat el 1895 per Sigmund Freud i Josef Breuer

## Text

Els autors hi expliquen el tractament de cinc joves amb histèria, emprant un innovador mètode terapèutic que consistia a evocar records traumàtics oblidats amb l'ajut de la hipnosi. Aquest nou mètode el desenvolupà Breuer a partir d'observacions fetes durant el seu tractament d'Anna O. (nom real: Bertha Pappenheim) el 1880 i ell mateix denominà "mètode catàrtic".
Freud desenvolupà més tard la psicoanàlisi (la tècnica bàsica de la qual és l'associació lliure) a partir de les innovacions del seu col·laborador i mentor, però mai deixà d'acreditar Breuer com el legítim descobridor del mètode catàrtic.

## Rebuda

En el moment de publicar-lo, Estudis sobre la histèria no fou ben rebut per la comunitat mèdica europea. En el llibre es presentaven dos punts de vista distints: una causa neurofisiològica i una altra de psicològica de la histèria. Breuer hi descrigué les causes de la histèria postulant-ne un origen neurofisiològic, mentre que Freud hi emprà un punt de vista psicològic. Freud anomenà font del Nil el descobriment que l'origen dels trastorns psíquics es trobaven en la vida sexual dels pacients. Per a Freud era rellevant establir la causalitat psíquica dels fenòmens histèrics i presentar per primera volta una relació causal entre la sexualitat i la neurosi. En aquest darrer aspecte, J. Breuer no estava totalment d'acord. És per això que en Estudis sobre la histèria el capítol IV Sobre psicoteràpia de la histèria està escrit només per Freud. Ací es fa càrrec d'aquesta tesi de manera personal, i explicita la seua diferència en aquest tema amb J. Breuer:
| « | Seria injust que jo pretengués carregar el meu estimat amic Josef Breuer ambn una excessiva responsabilitat pel desenvolupament que he esmentat. És per això que oferisc les indagacions següents en el meu nom, predominantment. | » |
| — Sigmund Freud, |||
A aquest advertiment segueixen les consideracions etiològiques, l'establiment de la causalitat psíquica, inconscient i sexual de les afeccions neuròtiques i les primeres distincions entre els tipus de neurosis.

## Referències

* ↑ Studies on Hysteria, Joseph Breuer i Sigmund Freud. Nervous and Mental Disease Monographs, núm. 61. Coolidge Foundation, Publishers. New York. p. 1.
* ↑ Sigmund Freud, La Etiología de la Histeria. Biblioteca Freud, Alianza Editorial. ISBN 84-206-7208-4. p. 112.
* ↑ Breuer, Josef i Sigmund Freud: Estudios sobre la histeria en: Obras Completas, Vol. II, Amorrotu, B. Aires, 9a edició, 1996, Cap. IV, p. 264, ISBN 950-518-578-2 (Traducció de l'alemany per José Luis Etcheverry; títol original: Studien über Hysterie (1895).

## Vegeu també

* Bertha Pappenheim.
* Trastorn de conversió.

## Bibliografia

* Freud, Sigmund. Obras completas de Sigmund Freud. Volumen II - Estudios sobre la histeria (1893-1895). Traducción José Luis Etcheverry. Buenos Aires & Madrid: Amorrortu editores. ISBN 978-950-518-578-8.
# Estèrope (filla de Portàon)

Segons la mitologia grega, Estèrope (en grec antic: Στερόπη) va ser una filla de Portàon, rei de Calidó, i d'Èurite.
Es casà amb el déu-riu Aqueloos i va ser mare de les Sirenes.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 179. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 85. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1,
# Estèropes

Segons la mitologia grega, Estèropes (en grec antic Στεροπης 'el que dona el llamp') va ser un dels ciclops Urànides, els fills d'Urà i Gea. Juntament amb Arges i Brontes formaven part de la primera generació de ciclops. Era la personificació del llamp.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 179. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 85. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Ethelinda Smith

Ethelinda Smith (Portland, Oregon, 28 de maig de 1888) va ser una cantant estatunidenca.
Estudià piano i cant amb professors particulars i es donà conèixer des de molt jove com a cantant de concerts, interpretant el repertori clàssic i el modern, així com les obres dels contemporanis americans. Ethelinda va recórrer diverses vegades els Estats Units, i també va actuar en Europa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1044 (ISBN 84 239-4556-1)
# Etmopterus schmidti

Etmopterus schmidti és una espècie de peix de la família dels dalàtids i de l'ordre dels esqualiforms.

## Referències

* ↑ Rafinesque, C.S. (1810). Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. Per le stampe di Sanfilippo: Palerm, Itàlia. 105, 20 fold. Pl pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Dolganov, V. N., 1986. Description of new species of sharks of the family Squalidae (Squaliformes) from the north-western part of the Pacific Ocean with remarks of validity of Etmopterus frontimaculatus. Zool. Zh. v. 65 (núm. 1): 149-153.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1984. FAO species catalogue. Vol. 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 1 - Hexanchiformes to Lamniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/1):1-249.
* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Squalidae. Dogfish sharks. p. 1213-1232. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ettore de Champs

Ettore de Champs (Florència, 8 d'agost de 1835 - 12 d'abril de 1905). fou un músic italià del Romanticisme. Fou professor de cant del reial Institut de la St. Anunziata, de Florència, que vivia els últims anys del segle xix, autor d'obres com Il torniamo all' antico, messo in pratica mediante l'istituzione di una capella musicale (1891), i Manuale per l'alunno delle scuole di solfeggio-cantato nel R. Instituto Musicale di Firense (1898).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1253 ISBN 84-239-4517-0

## Enllaços externs

* Biografia a treccani.it (italià)
* https://archive.org/details/ilcaliffomelodra00cham
* https://archive.org/details/latazzadathemelo00cham
# Eucryphycus californicus

Eucryphycus californicus és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 22 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment crustacis amfípodes.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima subtropical que viu entre 73-545 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de la Badia de Monterrey fins a San Diego (Califòrnia, els Estats Units).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Anderson M. E., 1988. Eucryphycus, a new genus of California eelpout (Teleostei: Zoarcidae) based on Maynea californica Starks and Mann, 1911. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 4) v. 45 (núm. 5). 89-96.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Eschmeyer, W.N., E.S. Herald i H. Hammann, 1983. A field guide to Pacific coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 336 p.
* ↑ Eschmeyer, W.N., E.S. Herald i H. Hammann, 1983.
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1980. A list of common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (12)1-174.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eugen Karl Petzold

Eugen Karl Petzold (Ronneburg, Altenburg, Turíngia, 7 de novembre de 1813 - Basilea, Suïssa, 22 de gener de 1889) fou un músic alemany que destacà com a director d'orquestra. Estudià a Leipzig, i el 1839 fou nomenat director d'orquestra del teatre de Bautzen. Després ocupà una plaça de professor en un col·legi de Suïssa, i el 1842 fou nomenat organista de Morat, passant el 1844 a Zofingue (Suïssa) com a organista. En aquesta població adquirí ben aviat molta fama a causa dels concerts que organitzà i dirigí personalment durant molts anys.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 272, ISBN 84-239-4544-8
# Can Bruguera (Vilassar de Dalt)

Can Bruguera és una masia de Vilassar de Dalt (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

L'antic mas Delmer o Diumer és documentat des de mitjan segle xiv, i l'any 1508, amb el casament de Bartomeu Colomer de Munt i Margarida Delmer, s'unificaren els patrimonis dels masos Colomer de Munt i Delmer. A partir del 1570, Bartomeu Colomer de Munt esmicolà la quintana del mas en cossos de casa, que establí en emfiteusi a diverses famílies de menestrals, tot donant origen al carrer Nou, i el 1589, el mas i les dependències annexes foren establerts als Mainou per Genís Colomer de Munt. Aquests exerciren de boters al segle xvii, i Magí Postius i Mainou era botiguer de teles a Barcelona.
A la segona meitat del segle xviii en fou propietari Jaume Bach, al qual succeí el seu cosí Ignasi de Bruguera i Almirall, que donaria a la casa el nou amb el que avui es coneix.

## Descripció

És una casa senyorial de finals del segle xix, de planta baixa, pis i golfes, amb coberta de teules a dues aigües i carener paral·lel a la façana principal. Aquesta té una composició simètrica a partir de tres eixos verticals d'obertures (balcons amb balustres al pis), amb una cornisa de coronament. El parament és encoixinat i hi ha diversos cossos annexos fruit d'ampliacions. Conserva un magnífic celler al soterrani, que s'adapta al desnivell del terreny i al qual s'hi accedeix des de la Riera de Targa. També hi ha una llar de foc modernista i una biblioteca amb manuscrits d'època moderna.
A l'exterior hi ha un jardí romàntic, on es troba un petit oratori familiar que conserva, en un reliquiari, el bastó de Sant Josep Oriol, vinculat a Vilassar a través del seu padrastre Domènec Pujolar. Davant de la façana hi ha dos fanals de gas fets de bronze, que representen una figura de patge vestit d'estil renaixentista.

## Vegeu també

* Can Rafart

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Bruguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Ignasi de BRUGUERA y ALMIRALL». geneanet. Martín Rodríguez.
* 1 2 3 4 5 «Can Bruguera». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Eugenia Correia Pires

Eugenia Correia Pires (Sant Julià de Lòria, 2005) és una estudiant, músic i cantant andorrana d'origen portuguès. És considerada un dels talents musicals més joves del Principat d'Andorra, amb una trajectòria significativa en bandes musicals i concursos de talent.
De família portuguesa i estudiant del Lycée Comte de Foix d'Andorra la Vella, s'immergí en el món de la música a 9 anys a través de l'Espai de música moderna del país. Es donà a conèixer a l'inici del 2020, amb 14 anys, a través de concerts al balcó durant el confinament domiciliari provocat per la pandèmia de COVID-19. Els mesos posteriors participà de diverses actuacions i activitats del comú de Sant Julià de Lòria tals com concerts en viu amb la seva banda Blau i Vermell o al programa digital Canta i Toca.
A banda del cant, Correia Pires toca la guitarra, el piano i l'acordió diatònic —aquest darrer per influència de la seva família portuguesa. La primavera del 2022 prengué part de la iniciativa MovLav laurediana, de la qual resultà guanyadora en la secció musical. Tres setmanes més tard, guanyà també el concurs de talent Talentejant promogut pel comú d'Escaldes-Engordany. A banda d'aquests concursos, forma part de manera regular del grup constuït pel també cantautor catalanoandorrà Juli Barrero i la banda The Hot Pockets.

## Referències

* 1 2 3 «Eugenia Correia, talent jove». Músik - Diari d'Andorra, 26-05-2022 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Edicte del 24-5-2006 pel qual s'ordena la publicació de les resolucions que reconeixen la nacionalitat andorrana.». Butlletí Oficial del Principat d'Andorra, 07-06-2006.
* 1 2 3 Giménez, Lorena «“La música em transmet vida i m'aporta molta serenitat”». Diari d'Andorra, 21-05-2021 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ Alberch, Rosa «La música omple cases, terrasses i balcons per amenitzar el confinament». Andorra Difusió, 09-04-2020 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ Navarro, Tatiana ««Els comentaris de la gent m’animen a sortir»». El Periòdic d'Andorra, 13-04-2020 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Espectacular debut de Blau i Vermell a la Cala Laureadiana». Dona Secret, 11-09-2020 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «El MovLav celebra aquest dissabte la festa de cloenda». Altaveu, 29-04-2022 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Juli Barrero» (PDF) (en portuguès). A Voz Lusa, núm. 191, 9-2021, pàg. 11-14 [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Juli Barrero porta el disc 'Líquid' a Barcelona». Diari d'Andorra, 24-01-2022 [Consulta: 27 maig 2022].