OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Babiloni-Bardoll

La Casa Babiloni-Bardoll, situada al carrer Mesón de Vilafamés, a la comarca de la Plana Alta, és un edifici residencial fortificat i datat a 1561, com s'indica al dintell d'un dels balcons, a més de la paraula Gual, que podria ser el cognom del propietari original. Està catalogat com Bé d'Interès Cultural segons consta en l'ANNEX II Béns d'interès cultural compresos en el conjunt històric, del Decret 80/2005, de 22 d'abril, pel qual es declara Bé d'Interès Cultural el Conjunt Històric de Vilafamés; amb codi 12.05.128-023 de la Generalitat Valenciana, i anotació ministerial RI-51-0011560, i data d'anotació febrer de 2006.

## Referències

* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1131. Data de consulta: 14 gener 2025.
* ↑ Decreto 80/2005 «BOE» núm. 202, de 24 d'agost del 2005, pàgines 29459 a 29464 (6 pàgs.)(en castellà) Consulta 22 de novembre del 2016
* ↑ Fitxa BIC. Generalitat Valenciana. Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport Consulta 22 de novembre del 2016
* ↑ Casa Babiloni-Bardoll Monumental.net Arxivat 2016-11-22 a Wayback Machine. Consulta 22 de novembre del 2016
# Casa Gispert Saüch

Casa Gispert Saüch és una obra de Rafael Masó de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest edifici culmina la sèrie d'obres que l'arquitecte va fer durant la Mancomunitat.

## Descripció

Casa de planta baixa i tres pisos, el darrer forma una galeria seguida. Emplaçat en un xamfrà, el disseny d'aquest habitatge emfatitza la cantonada com a element definidor de la façana, tractada amb superfícies planes i una composició vertical de les obertures. Els murs estan arrebossats amb la presència de detalls ceràmics que combinats amb les finestres en reforcen la verticalitat. De la coberta, a quatre vessants, destaca un ampli ràfec d'aspecte flotant per les quatre pilastres que suporten la teulada. L'obra sintetitza molt clarament l'arquitectura europea més significativa del moment, encara que es manté dins del Noucentisme.

## Referències

* 1 2 Falgàs, Jordi. Ruta Rafael Masó Modernisme i Noucentisme (en català, castellà, anglès, francès). Girona: Ajuntament de Girona i Fundació Rafael Masó, 2009.
* ↑ «Casa Gispert Saüch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Casa Gispert Saüch, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* Casa Gispert Saüch a la Fundació Rafael Masó.
# Casa Jacint Compte

La casa Jacint Compte és un edifici d'habitatges situat al carrer del Carme, 53 del Raval de Barcelona. Té planta baixa i quatre pisos, amb tres obertures per planta. La reixa sobre la porta d'entrada té les inicials JC entrellaçades i ha estat confós a la bibliografia amb la casa Josep Vintró del núm. 25 del mateix carrer.

## Història

L'apotecari Jacint Compte i Piera era establert al carrer d'Escudellers, 22, edifici que va fer reedificar el 1832 segons el projecte de l'arquitecte Josep Casademunt i Torrents.
El 1846, va demanar permís per a reedificar les cases núms. 25-26 (actual 53) del carrer del Carme, segons el projecte del mateix autor. El 1850, va fer construir un altre edifici al carrer Major de Sarrià, 119, també obra de Casademunt.

## Referències

* ↑ «Casa Jacint Compte». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Tatjer, Mercè. Burgueses, inquilinos y rentistas. mercado inmobiliario, propiedad y morfología en el centro histórico de Barcelona: La Barceloneta, 1753-1982. CSIC, 1988, p. 75. ISBN 84-00-06923-4.
* ↑ Guia general de Barcelona, 1849, p. 254.
* ↑ «Registre de numeració dels carrers de Barcelona coetani i anterior a l'any 1853». Districte 4, 32. AMCB, 1853.
* ↑ «Jacint Compta. Escudellers, 6. Reedificar de 4 pisos amb balcons». C.XIV Obreria C-110. AHCB, 10-01-1832.
* ↑ «Registre de numeració dels carrers de Barcelona coetani i anterior a l'any 1853». Districte 3, 13. AMCB, 1853.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 141 C, 20-04-1846.
* ↑ «Casa Jacint Compte». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Major (actualment Major de Sarrià 119). Permís a Jacint Compte per edificar. "D. Jacinto Compte solicitando permiso para edificar una casa en la calle Mayor"». Obres particulars 1850/0019. AMDSG, 08-04-1850.

## Vegeu també

* Habitatge al carrer del Carme i carrer d'en Roig
# Casa Joan Marcet

La Casa Joan Marcet, o simplement Casa Marcet, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat al Raval de Montserrat, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada gairebé al costat de l'edifici de l'Ajuntament, aquesta casa (principalment d'estil noucentista, tot i que encara conserva alguna línia sinuosa a les motllures de la tribuna del primer pis que recorden el modernisme) consta de planta baixa i dos pisos. La planta baixa presenta un portal d'accés de grans proporcions, descentrat i en arc rebaixat, així com les dues finestres laterals. Al primer pis hi ha un balcó i una tribuna molt aparent. El segon pis té un balcó al damunt de la tribuna i una finestra geminada. Al coronament hi ha dos respiralls de forma ovalada, sobre el qual hi ha una cornisa motllurada de pedra i una barana de balustres. El parament és de pedra de fil de sorra i les baranes i reixes són de ferro forjat.

## Història

Cap al 1860, Pau Paloma i Astals tenia una ferreteria al carrer de l'Església, 3, on es feien les primeres operacions de cobraments de lletres de canvi de Terrassa. El 1865, traspassà el negoci a Bonaventura Marcet i Biosca, que tenia una botiga al carrer de Sant Pere cantonada amb el de Gaudí. El 1872, aquest va obrir una sucursal al Raval, 16 i el 1887 hi posà al capdavant el seu fill Joan Marcet i Palet (1867-1927). Un any després, morí el seu pare i la raó social canvià de nom pel de Fill de Bonaventura Marcet.
El 1913, Joan Marcet va encarregar a l'arquitecte Lluís Muncunill el projecte de la seva residència als núms. 12-14. El 1915, va adquirir la casa del costat (núm. 18) i el negoci passà a dir-se Marcet i Cia. Finalment, el 1919 va decidir traspassar-lo, oferint-lo primer al Banc de Terrassa, que va refusar l'oferta, i posteriorment al Banco Hispano Americano, que el va adquirir.

## Referències

* 1 2 «Casa Joan Marcet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Oller, Joan Manel «Coneixes la història de la Banca Marcet i Cia de Terrassa». Món Terrassa, 09-02-2023.
* ↑ «Casa Joan Marcet». Passejant per Terrassa (blog). J. Pla Nieto, 28-01-2016.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Marcet». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa Joan Rull

La casa Joan Rull és un edifici situat al carrer dels Còdols, 13 de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental), atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella.

## Història

El 1795, el fabricant d'indianes Joan Rull i Arnabach va adquirir, a través del seu amic el mestre de cases Joan Oliver, una propietat als carrers dels Còdols, just al davant de la seva casa-fàbrica, al pagès Josep Bosch i la seva dona Teresa Robert. El 1805, va demanar permís per a construir-hi un edifici de planta baixa i tres pisos segons el projecte del mestre de cases Anton Vallescà.
El 1828, el seu fill Joan Rull i Camarasa, ofegat pels deutes, va vendre la propietat a Joan Pintó, cavaller del Orde d'Isabel la Catòlica i resident a Sitges, per 26.000 lliures.
A mitjans del segle xix s'hi va instal·lar el despatx i magatzem de la societat Güell, Ramis i Cia, fundada el 1848 (vegeu Vapor Vell (Sants)). Posteriorment, hi hagué la drogueria de Massó, Font i Cia.
Recentment, l'edifici, després d'haver estat buidat de veïns per mitjà d'assetjament immobiliari, ha estat rehabilitat per a apartaments de luxe.

## Referències

* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Sánchez Suárez, 1981, p. 75-76.
* ↑ «Joan de Rull. Comerciant. Còdols 18. Casa. Enderrocar i reedificar 3 pisos». C.XIV Obreria C-97/1805-107. AHCB, 16-07-1805.
* ↑ Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ Sánchez Suárez, 1981, p. 241.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 172, 312, 316.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1885, p. 751.
* ↑ «Apartaments de luxe en l’edifici de Còdols, 13 netejat per Desokupa». El Triangle, 15-02-2017.
* ↑ Cobo, David «S'inunden dos pisos més per unes obres desastroses en ple confinament». Tot Barcelona, 19-04-2020.
* ↑ «Còdols, 13». Rehabilitació. Juli Pérez-Català Arquitectura, 2018.

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 209-215. ISBN 9788491562160.
* Sánchez Suárez, Alexandre. Los Fabricantes de indianas de Barcelona a finales del siglo XVIII y principios del XIX: la família Rull. Facultat de Geografia i Història. Universitat de Barcelona (tesi de llicenciatura, 1981.
# Casa Omedes

La Casa Omedes era una obra de Girona que es trobava en el carrer de Sant Antoni M. Claret núm. 12.
Edificada per Rafael Masó i Valentí es tractava d'una casa unifamiliar de planta baixa entre mitgeres, amb jardí al darrere. Construïda entre 1924 i 1925, fou enderrocada el 1970.

## Referències

* ↑ Tarrús, Joan i COMADIRA, Narcís. Rafael Masó arquitecte noucentista. Barcelona: Lunwerg Editores, 1996.

## Enllaços externs

* Casa Omedes a la Fundació Rafael Masó.
# Casa Pasqual Puigrubí

La casa Pasqual Puigrubí és un edifici situat a la plaça de la Llana, 14 i el carrer de les Candeles, 2 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser feta construir el 1806 pel llauner Pasqual Puigrubí, segons el projecte del mestre de cases Marià Enrich. Juntament amb Bonaventura Pallés, Puigrubí va fondre la campana de l'església de Cardedeu, beneïda el 1801.
L'ofici va ser continuat pels germans Carles i Pasqual Nobas i Puigrubí (†1883), casats respectivament amb les germanes reusenques Francesca (†1882) i Teresa Bellvé i Bartolí (1806-1891). La primera va succeir el seu marit al mateix edifici, mentre que Pasqual s'establí al carrer dels Carders, 8, i fou el pare del fotògraf Narcís (1840-1893) i de l'escultor Rossend Nobas i Ballbé (1841-1891).
A finals del segle xix, la propietària de l'immoble era Josepa Arquimbau i Puigrubí.

## Descripció

Té planta baixa i quatre pisos. A l'esquerra dels baixos de la plaça, s'obre el pas del carrer de Candeles sota una llinda de fusta, i a l'altra banda, un arc de mig punt adovellat i amb impostes als brancals, que podria remuntar-se als segles xv o xvi.
La façana de la plaça de la Llana s'estructura amb dos eixos d'obertures (balcó corregut al primer pis i de volada decreixent fins a convertir-se en balcó ampitat al quart). Les llosanes dels balcons són de ferro i rajoles bicolor. L'acabat és d'estuc de color similar al de l'origen, restaurat cap al 2017.

## Referències

* 1 2 3 «Edifici d'habitatges a la plaça de la Llana, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Pasqual Puigrubí. Llauner. Plaça de la Llana i Candeles (sobre l'arc del carrer). Casa. Enderrocar i reedificar 4 pisos i modificar obertures de la paret de l'arc». C.XIV Obreria C-99/1806-011. AMCB, 27-01-1806.
* ↑ Balbey, T. «Un obrador de campanes a Granollers». La Gralla, 12-04-1936, pàg. 7.
* ↑ «Pascual NOVAS». geneanet. Brigitte Garrette.
* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2a parte, 1842, p. 38.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 20-10-1882, p. 12732.
* ↑ «Teresa Bellvé». geneanet. Brigitte Garrette.
* ↑ Mata de la Cruz, 2004, p. 9.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 173, 254.
* ↑ «Narciso NOVAS BELLVE». geneanet. Brigitte Garrette.
* ↑ Anuario-Riera, 1896, p. 361.
* ↑ «Volta de les Candeles». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Mata de la Cruz, Sofia «Mateu Bellvé i Bartolí: escultor de Reus (1792-1864)». Informatiu Museus [Reus], època III, núm. 25, 25-01-2004, pàg. 9-12.

## Enllaços externs

* «Volta de les Candeles». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Carrer de Sant Honorat

El Carrer de Sant Honorat de Barcelona era el feu dels jueus rics de la ciutat, del qual ja se'n té notícies des del 1325.

## Història

En època del Call s'anomenava carrer de la Font dels Jueus, per la font pública que s'hi inaugurà el 4 de juliol de 1356. Es van cristianitzar els noms i passà a dir-se simplement carrer de la Font. Poc després, damunt de la font, es construí una capella amb una imatge de Sant Honorat i, per aquest motiu, passà a anomenar-se carrer de la Font de Sant Honorat, per tornar a canviar al cap d'uns quants anys, segurament quan es va treure la font, per carrer de Sant Honorat, tal com encara se'l coneix avui en dia.
El carrer desemboca a la plaça de Sant Jaume, centre corporatiu de la ciutat.

## Les fonts

Els jueus disposaven de les seues pròpies fonts, ja que els cristians pensaven que els jueus els volien matar tots i un dia o altre enverinarien els pous públics. Per això, tenien prohibit anar a cercar aigua a les fonts públiques dels cristians i, si s'hi acostaven o n'agafaven aigua, eren apedregats.

## Façana gòtica de la Generalitat

El Call s'allargava, per aquest costat, aproximadament fins al mig del Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat. Aquesta façana gòtica, robusta i austera, correspon a les antigues cases de grans personatges jueus que van abandonar Barcelona en abolir-se el Call l'any 1401. Aleshores, foren confiscades i van passar a mans privades o institucions públiques. El 1403, la Generalitat hi disposà el seu estatge oficial i l'any 1418 hi foren oberts els grans finestrals de columnetes que l'enriqueixen. Posteriorment, en el segle xvii, s'amplià el palau sota la direcció d'obra de Pere Pau Ferrer, tal com el veiem actualment.

## Número 9, primera escola catalana

La placa metàl·lica que hi ha a la paret no necessita més explicacions:
| « | En aquesta casa va ser fundat el dia 1 d'octubre de 1898 el Col·legi de Sant Jordi per Francesc Flos i Calcat, primera Escola Catalana dels Temps Moderns. Octubre 1998 En reconeixement Generalitat de Catalunya | » |

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 202.
* ↑ Caballé, Francesc; Castells, Eloi. L'estructura urbana del Call de Barcelona, Febrer 2015 (MUHBA Documents 10).
* ↑ La font de Sant Honorat | QRGòtic Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. (català)

## Enllaços externs

* Cartoteca Digital (català)
* OpenStreetMap (català)
# Casa Ramon de Càrcer

La Casa Ramon de Càrcer és un edifici situat al carrer dels Escudellers, 6 de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental) atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella.

## Història

El 1785, Marià de Càrcer i de Montaner (1747-1817) va demanar permís per a fer més estreta una porta a la seva casa del carrer dels Escudellers, i novament el 1786 per a eixamplar el portal principal i construir-hi dos balcons.
El 1847, el seu net Ramon de Càrcer i de Falguera (1809-1868), va demanar permís per a enderrocar-la i construir-la de nou, segons el projecte de l'arquitecte Joan Soler i Mestres. Casat amb Escolàstica d'Amat i Amat, filla del marquès de Castellbell i Castellmeià, la casa i el títol foren heretats pel seu fill Joaquim de Càrcer i d'Amat (1835-1923).

## Vegeu també

* Casa Montaner (Barcelona)
* Can Montaner de Dalt
* Palau Falguera
* Casa Peguera

## Referències

* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Mariano de CARCER y de MONTANER». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ «Mariano Carcer i de Montané. Escudellers. Casa. Fer estreta una porta». C.XIV Obreria C-38/1785-153. AHCB, 16-08-1785.
* ↑ «Mariano de Carcer. Escudellers. Casa. Planta baixa i dos pisos. Eixamplar la porta principal, posar balcons». C.XIV Obreria C-40/1786-06. AHCB, 12-01-1786.
* ↑ «Ramón de Cárcer y de Falguera». geneanet. Juan Antonio Navarrete y de Cárcer.
* ↑ «Ramon de Carcen i Falgueras. Escudillers (6). Construir casa». Q127 Foment 247 bis C. AMCB, 1847.
* ↑ «Escolastica de Amat y Amat». geneanet. María Pilar de Olivar i Vivó.
* ↑ «Joaquín de CARCER y de AMAT». geneanet. Martín Rodríguez.
* ↑ Anuario-Riera, 1896, p. 379.
# Casa al carrer Major, 55 (l'Arboç)

La Casa al carrer Major, 55 és una obra modernista de l'Arboç (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és compost de tres plantes separades per cornises. Els baixos, de recent edificació, són ocupats per una botiga. Presenten un porteta allindada, i una gran portalada també amb llinda. Tota la façana que correspon a aquest sector és totalment enrajolada. El pis principal presenta una gran baconada de barana de ferro forjat que s'estén per tota la façana amb dues portes balconeres, la llinda de les quals és rematada per unes motllures que contenen una flor al mig. El segon pis té dos balcons idèntics a l'inferior, però d'una sola porta balconera. L'edifici és rematat per una barana de pedra amb fulles que tenen la funció de balustres i per dos cossos, un a cada banda, de forma corba amb un cercle decorat al mig i rematats per unes fulles.

## Història

L'edifici és de principis del XX (del 1912, segons el propietari de la ferreteria).

## Referències

* 1 2 «Carrer Major, 55». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Casa al carrer de Vic, 14 (Caldes de Montbui)

La Casa al carrer de Vic, 14 és una obra de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici és unifamiliar, entre mitgeres i de planta baixa i dos pisos. Té una estructura tradicional de gruixudes parets de càrrega, de maçoneria i tapial, amb forjats unidireccionals de bigues i biguetes de fusta. Coberta inclinada a dues vessants, de teula àrab.
No hi ha un clar ordre de composició, ja que la façana és fruit de diferents modificacions al llarg de la història. Destaquen sobretot les dues obertures centrals de les plantes baixa i primera, disposades en un eix central de simetria, que donen la imatge general de l'edifici. La porta d'accés a l'habitatge està formada per un arc de mig punt amb dovelles de pedra de grans dimensions, i la clau de l'arc hi ha pintat un escut i, al costat, la paraula "Sargento". La finestra és del gòtic tardà; tant l'ampit com la llinda i els brancals estan treballades escultòricament amb motllures i relleus.
Les altres tres obertures tenen un clar paper secundari, ja que estan desplaçades lateralment i el seu acabat és força senzill. Opten per proporcions més quadrades; una d'elles, la superior i pràcticament quadrada, és típica de la zona i possibilita la ventilació del sotacobert o golfes. Els acabats del pla de la façana són arrebossats.

## Història

És molt probable que l'edifici sigui de finals del segle xvi o principis del XVII. Per altra es pot suposar que originàriament aquest edifici del carrer de Vic núm. 14, juntament amb el del costat (núm. 12), formaven un sol edifici. Això es dedueix per la continuïtat que tenen les façanes, amb un mateix acabat i pel tipus d'estructura de les parets portants. L'edifici del costat és possiblement de principis de segle xvii degut a la inscripció en una de les pedres de la façana, que la data l'any 1612. Cal destacat l'escut, actualment molt borrós, que hi ha pintat en la clau de la volta de la porta d'entrada, així com el nom de "Sargento", també pintat segurament a la mateixa època i que és difícil de distingir. És molt probable que aquestes pintades fossin de la Guerra de Successió, per indicar la casa que ocupaven els oficials de la tropa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa al carrer de Vic, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Casa de Sant Llorenç

La Casa de Sant Llorenç és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i quatre pisos, amb façana d'arrebossat caigut i composició de balcons en vertical. A planta baixa hi ha una porta semidovellada on ha catxat la dovella central. Per ella s'accedeix, a través d'un tros cobert, a un pati amb escala de pedra a la dreta i que puja a la resta de plantes. Hi ha un ampit de pedra a l'esquerra que devia recollir l'escala. Al fons del pati hi ha una porta que comunicava amb el carrer jueu paral·lel al de la Força (ara s'usa com a magatzem). La paret d'accés al pati és de molt de gruix, antiga façana a la Força (?) o del carrer interior (?).
En el punt d'unió amb la número 10 hi ha un tros de paret que sobresurt, del qual no se'n sap res. La façana es clou en una cornisa. Balcons de llosana, brancals i llindes planeres de pedra. Fa cantonada amb el carrer de Sant Llorenç. Hi ha la fornícula a Sant Llorenç. Es diu que Sant Llorenç hi residí uns dies.

## Història

Vers el 1492 pertanyia al jueu Belsom Mahir Caracosa, que el vengué en ser expulsat. Vers el 1651 ja es deia casa de Sant Llorenç. El 1685 es considera posar venda de gel a la planta baixa. El 1700 se li uneix la núm. 10 per en Verdalet. Actualment pertany a Carles Stern i Panella i a Carme Panella i Sarrà.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de Sant Llorenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].