OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bryconamericus icelus

Bryconamericus icelus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Sinú.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Dahl, G. & F. Medem. 1964. Informe sobre la fauna acuática del Río Sinú. I Parte. Los Peces y la Pesca del Río Sinú. Corporación Autónoma Regional de los Valles del Magdalena y del Sinú -CVM-. Departamento de Investigaciones Ictiológicas y Faunísticas. Fauna Río Sinú: 1-109.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Carl Adolph Preyer

Carl Adolph Preyer (Pforzheim, 28 de juliol de 1863 - Viena, 10 de novembre de 1947) fou un músic i compositor alemany.
Estudià en el Conservatori de Stuttgart; més tard a Viena sota la direcció de Navratil, i a Berlín estudià amb Urban i Bart. Des de 1893 fou durant uns anys professor de piano, contrapunt i fuga de la Universitat de Kansas.
Va compondre: 20 peces melòdiques en forma d'estudis (òp. 35), 3 peces per a piano: Dansa noruega, Canzonetta, i Serenata espanyola (òp. 40); 2 peces per a piano: Toccata i Diàleg sense paraules (óp. 36); 20 estudis progressius per octaves (óp. 30), Temes amb variacions (óp. 32), Sonata per a piano (óp. 33), Scherzo, 12 estudis per al canell (óp. 43), 16 estudis per al ritme i l'expressió (óp. 44), i diverses cançons que en el seu temps assoliren gran popularitat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 356 (ISBN 84-239-4547-2)
# Glyptothorax stocki

Glyptothorax stocki és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pakistan.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Jean-Englebert Pauwels

Jean-Englebert Pauwels (Brussel·les, 29 de novembre, 1768 - Brussel·les, 4 de juny, 1804) fou un compositor i violinista belga.
El seu pare, Jean Pauwels, era un baixista, i el seu germà gran, Jean-Joseph Pauwels, era un baix i un violinista en la capella reial del governador austríac del sud dels Països Baixos. De nen era un bon violinista, i va rebre lliçons d'harmonia amb I. Vitzthumb. En 1788, poc abans de la Revolució Brabant (1789/90), Pauwels va anar a París, on va estudiar composició amb Lesueur, i ocupà una plaça de violinista a l'òpera italiana del Teatre Feydeau de París. El 1790 a causa d'una aventura amorosa amb una jove actriu, deixà la capital de França i marxà a Estrasburg, i va ocupar la plaça de director de l'orquestra al teatre Estrasburg. La família assolí apartar-lo d'aquella dona, i Pauwels retornà l'any següent va tornar a Brussel·les, on es va convertir fàcilment en primer violí del teatre de la capital belga, i, en 1794, va assolir el càrrec de dirigir l'orquestra del teatre de l'Opera. Hasse, qualificà Pauwels de distingit músic especialment en l'organització de concerts, en els quals es donava una perfecta interpretació tècnica a les obres executades.
Després d'això va passar molt temps component i les seves tres òperes, La Maisonette dans le Bois; L'Auteur malgre lui; i Leontine et Fonrose, una òpera de quatre actes, considerada la seva obra mestra, es va produir amb èxit a Brussel·les entre 1791 i 1800. També va escriure concerts; tres quartets de corda; i sis duets per a violí; un concert per a violí i orquestra, un altre per a corn i orquestra, tres poloneses per a veu de soprano i orquestra, L'amitié (duet per a soprano i tenor, amb orquestra) tot això imprès a París, a més de simfonies; concerts de violí, misses manuscrites i algunes òperes més de poc mèrit.

## Referències

* ↑ Fétis, François-Joseph. «Pauwels, Jean-Englebert». A: Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique. H. Fournier, 1841, p. 175–176 [Consulta: 27 març 2019].
* ↑ «Jean-Englebert Pauwels (1768-1804)». ItalianOpera: la ricerca musicale in Italia. [Consulta: 27 març 2019].
* ↑ «Pauwels, Jean Engelbert». Music & musicians. Grande Musica. [Consulta: 27 març 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 989/90. (ISBN 84-239-4542-1)
# Jean-Jacques Bruno

Jean-Jacques Bruno (Maubeuge, 28 d'abril de 1957) és un ex-pilot de motocròs francès que destacà en competició internacional durant les dècades de 1970 i 1980, especialment en la categoria dels 500cc, essent un dels millors competidors del Campionat del Món de motocròs durant un grapat d'anys. A banda, guanyà 7 campionats de França de motocròs entre el 1974 i el 1985.
Nascut en una família de grangers, Bruno compaginava les feines del camp amb el motocròs: a la primavera col·laborava a casa amb la plantació de blat i dacsa i a l'agost i setembre participava en la collita i venda d'aquests cereals. La resta de l'any el dedicava a l'entrenament (fúting, gimnàstica i sessions de motocròs, aprofitant el gimnàs i circuit que havia habilitat al mas familiar) i a seguir els campionats estatal i mundial de la disciplina. També feia de monitor de motocròs per a nens, al costat dels germans Boniface.
Jean-Jacques Bruno és oncle del Campió del Món d'enduro Johnny Aubert.

## Trajectòria esportiva

Bruno començà a competir a 14 anys, però com que a França no podia obtenir la llicència fins als 16, s'establí a Bèlgica i el 1972, a 15 anys, guanyà el Campionat Amateur d'aquell país. El 1973 aconseguí la llicència Júnior belga i guanyà el Campionat de Flandes de 250cc amb una ČZ, títol que renovà el 1974 i completà aquell any amb el de França Júnior, ja amb KTM. El 1975, amb la llicència Internacional finalment obtinguda, fou subcampió de França de 250cc darrere de Daniel Péan i disputà el seu primer Gran Premi del Mundial, el de França -celebrat a Thomer-la-Sôgne- amb un resultat prou prometedor (fou el quart francès classificat). Aquell any fou seleccionat per a integrar l'equip francès que competí al Trofeu i el Motocròs de les Nacions.
El 1976, ja amb el suport de la federació francesa, disputà tot el mundial de 250cc i hi acabà el 17è, empatat a punts amb Joël Robert. Aquell any, a més, tornà a ser subcampió de França i fou el millor de l'equip estatal francès del Trofeu i Motocròs de les Nacions, on compartia protagonisme amb Serge Bacou, Daniel Péan i Patrick Drobecq. El colofó d'aquella temporada fou la seva doble victòria a la Copa de l'Avenir, celebrada a Maggiora (Província de Novara, Itàlia).

## Palmarès al Campionat del Món

| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc |
| 1976 | KTM | - | 17è |
| 1977 | KTM | - | 10è |
| 1978 | KTM | 9è | - |
| 1979 | KTM | 8è | - |
| 1980 | Suzuki | 7è | - |
| 1981 | Suzuki | 5è | - |
| 1982 | Suzuki | 9è | - |
| 1983 | Suzuki | 8è | - |
| 1984 | Suzuki | - | 30è |
| 1985 | Kawasaki | 26è | - |
| 1986 | Kawasaki | - | - |
| 1987 | Kawasaki | 44è | - |

## Notes

* ↑ Cal no confondre aquesta cursa puntual, reservada a menors de 21 anys, amb la clàssica Coupe de l'Avenir que es disputa anualment a Bèlgica.

## Referències

* ↑ «Jean-Jacques Bruno» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* 1 2 3 4 Alguersuari, Jaume (Director) «¿Quien es Jean Jacques Bruno?» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 102, 12-08-1977, p. 42-43.

## Enllaços externs

* Vídeo homenatge a Jean-Jacques Bruno (francès)
# Jean-Joseph Sue (pare)

Jean-Joseph Sue Sa Còla (Alps Marítims), 10 de desembre, 1710 - idem. 10 de desembre, 1792), fou un dels anatomistes francesos més famosos del segle xviii.
Fou deixeble de Verdier a París i obtingué el títol de cirurgià el 1751, succeint al seu mestre a la càtedra d'anatomia, que tingué al seu càrrec durant quaranta anys. Va dur a terme molt boniques preparacions en cera i va ser cirurgià de la Charité, professor d'anatomia de l'Acadèmia Reial de Pintura i Escultura, censor i individu de la Real Acadèmia de Cirurgia, de la Reial Societat de Londres i de la Societat Filosòfica d'Edimburg.

## Publicà

* De cataracta (París, 1751);
* Anthropotomie, ou l'art de dissequer; Eléments de chirurgie (París, 1775);
* Traité de bandages et des appareils (París, 1761);
* Dictionnaire portatif de chirurgie (París, 1779);
* Eléments d'anatomie á l'usage des pientres, des sculpteurs et des amateurs (París, 1788).

## Família

El seu fill petit, també anomenat Jean-Joseph Sue (1760–1830), va ser un conegut anatomista i era l'avi del novel·lista Eugène Sue (1804–1857). El seu fill gran, Pierre Sue (1739-1816) també va ser anatomista, així com el seu germà gran Jean (1699-1762).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 363. (ISBN 84-239-4525-1)
# Jean-Pierre Richard

Jean-Pierre Richard (Marsella, 15 de juliol de 1922 - 5è districte de París, 15 de març de 2019) va ser un escriptor i crític literari francès.
El 1941, va entrar a l'École Normale Supérieure de la rue d'Ulm. Va aconseguir la plaça de professor agregat el 1945, i doctor en Humanitats el 1962. Va ensenyar literatura a universitats estrangeres i a França (entre elles la Universitat Paris VIII), on va ser elegit membre de la Universitat de París IV l'any 1978.
Des de la publicació de Littérature et sensation (1954), no va deixar d'estudiar la relació entre els escriptors del segle xix i els del segle xx. Així, al voltant de Stendhal, Flaubert, Fromentin i els Goncourt, als que dedica aquest primer assaig, i que revela la importància de l'univers material i les sensacions que l'acompanyen. A l'assaig va analitzar també Mallarmé, per destacar la part somniadora que inspira la creació literària. Guiada per les teories de Gaston Bachelard, J.P. Richard proposa una crítica influenciada per les idees i la psicologia de la interpretació dels somnis i la recerca instintiva de la felicitat.

## Principals obres

* Pêle-mêle, Verdier, 2010
* Chemins de Michon, Verdier, 2008
* Nausée de Céline, Éditions Fata Morgana, 1980 i Verdier, 2008
* Roland Barthes, dernier paysage, Verdier, 2006
* Quatre lectures, Fayard, 2002
* Terrains de lecture, Gallimard, 1996
* Microlectures. T.2, Seuil, 1984
* Microlectures. T.1, Seuil, 1979
* Pour un tombeau d'Anatole, Seuil, coll. "Pierres vives", 1955 i "Points Essais" núm. 71, 1976
* Proust et le monde sensible, Seuil, 1974
* Etudes sur le romantisme, Seuil, 1970
* Paysage de Chateaubriand, Seuil, 1967
* Onze études sur la poésie moderne, Seuil, 1964
* L'Univers imaginaire de Mallarmé, Seuil, 1962
* Poésie et profondeur, Seuil, 1955
* Littérature et Sensation, Seuil, 1954.

## Referències

* ↑ Richard, Jean-Pierre. Poésie et profondeur (en francès). Éditions du Seuil, 1955, p. 250. ISBN 2-02-004350-5.
# Jean Théodore Latour

Jean Théodore Latour (París, 1766 - 1837) fou un pianista i compositor francès.
En esclatar la Revolució francesa es traslladà a Londres, i les relacions que va mantenir amb alguns compatriotes emigrats li valgueren molts èxits, obtenint el títol de pianista del príncep de Gal·les (més tard Jordi IV). El 1810 obrí un comerç en la capital anglesa per a la venda de música, en unió de Chapell, però després se separà del seu soci i fundà una nova casa. El 1830 retronà a París, retirant-se del negoci.
Les seves composicions i arranjaments per a piano es vengueren molt, figurant entre les primeres, variacions, pots-pourris, sonates, concerts, danses, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 1061 (ISBN 84 239-4529-4)
# Jenynsia eirmostigma

Jenynsia eirmostigma és una espècie de peix pertanyent a la família dels anablèpids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 7,1 cm de llargària màxima.
* 10-12 radis tous a l'aleta dorsal.
* 9-10 radis tous a l'aleta anal.

## Reproducció

És vivípar.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Brasil: conques dels rius Uruguai i Jacui.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther, A., 1866. Catalogue of fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Salmonidae, Percopsidae, Galaxidae, Mormyridae, Gymnarchidae, Esocidae, Umbridae, Scombresocidae, Cyprinodontidae, in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 6: i-xv + 1-368.
* ↑ Ghedotti, M. J. & Weitzman, S. H., 1995. Description of two new species of Jenynsia (Cyprinodontiformes: Anablepidae) from southern Brazil. Copeia 1995 (núm. 4): 939-946.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Jenynsia eirmostigma» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Ghedotti, M.J., A.D. Meisner i P.H.F. Lucinda, 2001. New species of Jenynsia (Teleostei: Cyprinodontiformes) from southern Brazil and its phylogenetic relationships. Copeia (3):726-736.
* ↑ Ghedotti, M.J., 2003. Family Anablepidae (four-eyed fishes, onesided livebearers and the white eye). P. 582-585. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Ghedotti, M.J., 1998. Phylogeny and classification of the Anablepidae (Teleostei: Cyprinodontiformes). P. 560-582. A: L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.). Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre, Edipurcs, 603 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jeroni Palés i Puiggrós

Jeroni Palés i Puiggrós (Badalona, ss. XIX-XX) va ser un líder obrer i cooperativista català, administrador durant 25 anys de la societat cooperativa La Bienhechora de Badalona, i acusat d'estafa a l'entitat i de deixar-la en estat de fallida el 1900.
Un líder obrer moderat que va ser força popular de Badalona, que participava de manera activa en diversos actes cívics de la localitat. Va ser un dels fundadors de la societat cooperativa La Bienhechora, de la qual va ser administrador durant 25 anys. Considerat una persona d'oratòria fàcil i vibrant, va intervenir, en nom de la cooperativa, en diversos actes de l'afer de llegat de Vicenç de Roca i Pi en favor de la ratificació de la voluntat del seu testament, per deixar els seus béns als pobres de Badalona. El 1900 va ser acusat per dels socis de La Bienhechora de diverses irregularitats i d'estafar la cooperativa, a la que va deixar en fallida econòmica, i tocada de mort, tant que el següent administrador, Pere Mestres, no va poder revifar-la i, finalment, els seus béns van ser liquidats el 1913.

## Referències

* ↑ «Quadre de classificació. Arxiu Josep M. Cuyàs». Museu de Badalona. [Consulta: 24 setembre 2024].
* 1 2 3 Villarroya, Joan (dir.). Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 122.
* ↑ Dunyó, Jacint «El cooperativisme i el llegat Roca i Pi». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, núm. 7, 1980, pàg. 3-6.
* ↑ Albaladejo, Jordi; Zambrana, Joan. Inicis d'un sindicalista llibertari. Joan Peiró a Badalona 1905-1920. Badalona: Fet a Mà, 2005, p. 27.
# Jerónimo Manrique de Lara

Jerónimo Manrique de Lara (?,? - Àvila, 22 de setembre de 1595) va ser un religiós castellà, al servei de Felip II de Castella, que va ser bisbe de Cartagena i d'Àvila, membre de la Inquisició, que va arribar a ser inquisidor general, però amb un breu mandat de deu mesos.
Fill natural del cardenal Alfonso Manrique de Lara, que va ser també inquisidor general en època de Carles V. Col·legial de San Ildefonso d'Alcalá de Henares, membre del Consell del Rei de la Santa Inquisició. Va ser nomenat bisbe de Cartagena, pren possessió el 30 de març de 1583, i encara que demostra interés per venir personalment a la diòcesi, segons ell mateix, el rei va demanar-li que romanguès a la capital. Finalment, va presentar-se a Múrcia el 23 d'octubre de 1583, i durant el seu mandat se celebra un sínode. Després d'estar molt de temps a Madrid al servei de Felip II, és enviat a la Cancelleria de Valladolid el 1589. Malgrat que va demanar de forma reiterada retornar a la seva diòcesi, va quedar-se a Valladolid fins que va ser promogut al bisbat d'Àvila el novembre de 1590, càrrec que exercí fins a la seva mort.
Jurista eclesiàstic, va tenir una carrera important dins de la inquisició fins a prendre possessió del càrrec d'inquisidor general l'1 de maig de 1595, succeint a Gaspar de Quiroga, i sent ja bisbe d'Àvila. Les butlles papals pel càrrec d'inquisidor van arribar el 10 de febrer de 1595, i mor el 22 de setembre del mateix any. Durant l'exercici d'aquest càrrec va tenir poca importància, a causa de la curta durada del mandat, de deu mesos, per la seva mort aquell mateix any.

## Referències

* 1 2 Llorente, 1823, p. 65.
* 1 2 Olivares Terol, 2003, p. 57.
* ↑ Llorente, 1822, p. 219.

## Bibliografia

* Llorente, Juan Antonio. Historia crítica de la inquisición de España (en castellà). Tom IX. Madrid: Imprenta del censor, 1822.
* Llorente, Juan Antonio. Historia de la Inquisicion de España, desde la muerte de Carlos Quinto hasta la revolución de 1820. Madrid: Imprenta de A. Bobée, 1823.
* Olivares Terol, María José «Los obispos de la diócesis cartaginense durante el siglo XVI y sus relaciones con el cabildo catedralicio» (en castellà). Revista Murgetana. Real Academia Alfonso X el Sabio, núm. 109, 2009, pàg. 47-65.
# Gelosia (horticultura)

La gelosia usada en horticultura, també coneguda com a reixat, espatllera, o pel gal·licisme de « treillage », és una estructura arquitectònica, en general a partir d'un marc obert o gelosia de peces entrellaçades o d'intersecció de fusta, bambú, metall polièster, PVC, etc., sempre s'ha utilitzat per a separar ambients, normalment per a secundar i mostrar plantes, especialment plantes enfiladisses. Ara, s'usa més per a conformar estructures i com a suport a les altres construccions. Per exemple, amb gelosies es tanquen espais buits de pèrgoles.

## Història

L'enreixat va ser originalment dissenyat per suportar ceps de vinyes, el que li dona el seu nom: (llatí) Trichila = emparrat.
Encara que es desconeix quan i on es va inventar l'enreixat, ha estat esmentat a la literatura i obres botàniques al llarg de la història. Plini el Jove, als segles I i II, va escriure sobre les espatlleres en algunes de les seves cartes sobre jardins.
També s'ha utilitzat per recolzar els arbustosd'espatlleres, o per separar els senders dels matolls i les diverses parts dels jardins. Aquest tipus de gelosies van ser fetes per jardiners.
Però quan la jardineria va ser perfeccionada per dissenyadors paisatgistes com André Le Nôtre i Jules Hardouin-Mansart, l'enreixat es va convertir en un objecte de decoració, i a França va ser confiada a treballadors especialitzats anomenats « treillageurs », que primer van treballar lliurement fins a 1769, després es van unir al cos dels fusters. Aquests treballadors havien de tenir almenys nocions bàsiques dels principis de l'arquitectura i l'art de la traceria de la fusta.

## Tipus d'enreixats

Hi ha molts tipus d'enreixat per a diferents llocs i plantes:
Tipus agrícoles, s'usen sobretot a la viticultura, estan coberts pels sistemes de formació de la vinya.
En jardineria: s'utilitzen per a les plantes enfiladisses com a vinyes, clematis, heura i roses enfiladisses o com a suport per a plantes en creixement. Els enreixats per a roses són especialment comuns a Europa per a moltes varietats roses enfiladisses, les quals requereixen un enreixat per assolir el seu potencial com a plantes de jardí.
Algunes plantes pugen i s'emboliquen al voltant d'un enreixat sense gaire ajuda artificial, mentre que d'altres necessiten ajuda, passant els brots en creixement a través de l'espatllera i/o lligant-los al marc.
* Algunas de las celosías usadas en jardinería
* Detall de gelosia al Bosquet de l'Encelade de Versalles.
* Treillage (cel·losia) als jardins de Versalles.
* Gelosia per a rosers a Versalles.
* Treillage (cel·losia) en nínxol als jardins de Versalles.
* Rellotge vegetal de Jean-Max Albert, a París.
* Algunas de las espalderas en el arte
* Bernardino Luini, La Verge del roserar.
* Oberrheinischer Meister - La Madonna dels maduixots.
* Stefan Lochner Madonna dels rosers.
* Martin Schongauer, Madonna del roserar.

## Vegeu també

* Pèrgola

## Referències

* ↑ Thonger, C. (1903). The Book of Garden Furniture.
* ↑ Encyclopédie méthodique. Arts et métiers mécaniques. Tome quatrième. Panckoucke 1785. Consultar en línea