OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Carles Otero Sánchez

Joan Carles Otero Sánchez (Sabadell, 4 de març de 1968) és un professor i escriptor català. Va estudiar a l'escola de les Fontetes de Cerdanyola del Vallès a l'Institut Forat del Vent, de la mateixa ciutat.
És llicenciat en Filologia Catalana per la Universitat Autònoma de Barcelona, l'any 1991. Després de seguir els cursos de Doctorat, va redactar la tesina Tècniques metateatrals en el teatre català contemporani, (1997), dirigida pel professor Jaume Aulet. És professor de llengua i literatura catalanes a Terrassa. Primer a l'Institut Ègara, al Cavall Bernat i al Blanxart i, actualment, a l'Institut Torre del Palau. Ha publicat els llibres Terrores nocturnos y otras fábulas para jóvenes (Editorial Montflorit, 2005) i Quaderns de la Selva (Editorial Montflorit, 2008). Pel que fa a plaquettes poètiques, en té publicades L'hàbil escomesa (1991), La cort de les mudances (1993) i Dilapidàvem les hores felices (1995).
Ha traduït al castellà, juntament amb Conxa Grau, Soliloque d'un penseur, de Giacomo Casanova (Ed. Arpegio, 2011).

## Obra
### Narrativa

* Terrores nocturnos y otras fábulas para jóvenes, Editorial Montflorit, 2005
* Quaderns de la Selva, Editorial Montflorit, 2008

### Poesia

* L'hàbil escomesa (1991), publicada a Diversos autors: Els mars tancats, Òmnium Cultural Baix Camp, Col·lecció Escornalbou, núm. 10, Reus, Dipòsit Legal T-611-91 ISBN 84-404-9064-X
* La cort de les mudances (1993), publicada a la revista L'Horabaixa. Retalls literaris, núm. 7, Algemesí, Dipòsit Legal V-2261-1986 ISNN 1133-0201
* Dilapidàvem les hores felices (1995), publicada a Premis Calassanç de la Ciutat de Terrassa (1993-1994-1995), Escola Pia de Terrassa, Dipòsit Legal B-5.614-93

## Premis i reconeixements

* Jocs Florals de Cerdanyola del Vallès, 1990, 1991 i 1992
* Premi Calassanç de la ciutat de Terrassa, 1993

## Referències

* 1 2 http://cerdanyola.info/cultura/quadern-de-la-selva-un-llibre-que-combina-creaci-i-propostes-per-treballar-llengua-i-literatura/
* ↑ 1. https://traces.uab.cat/record/27773
* ↑ https://www.naciodigital.cat/latorredelpalau/noticia/56472/companyia/profes/ins/torre/palau/punt/fer/10/anys
* ↑ http://sonograma.org/art/soliloquio-de-un-pensador/
* ↑ http://dabit.terrassa.cat/index.html?go=e6598a7e63ddfde88d71a80092d562381d5d2a4fa2a3b52c4ea40855a3f5d6f150a9c6ccd828c8df Arxivat 2018-04-05 a Wayback Machine.
# Pomes i galetes

Pomes i galetes (Pommes et biscuits) és un oli sobre tela de 45 × 55 cm pintat per Paul Cézanne vers l'any 1880 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Aquesta natura morta és considerada una de les més belles de Cézanne, "una de les que resumeixen millor", segons Michel Hoog, "els trets essencials del seu art i del seu període més serè". Per a Cézanne, la forma pura de la poma era un símbol tant poètic com de la seua gran amistat amb Émile Zola, ja que una vegada va donar a Cézanne algunes maçanes en agraïment per un favor.
Aquesta obra se sol datar generalment al voltant del 1880. En diverses obres de Cézanne situades entre el 1879 i el 1882 hom troba un paper pintat similar (un d'idèntic apareix en un retrat datat cap al 1882).
En ocasió de la venda de la col·lecció Cognacq l'any 1952, Domenica Walter adquirí aquesta tela per una quantitat llavors considerada inaudita, cosa que causà gran rebombori en el món de l'art.

## Descripció

Aquesta pintura és una de les obres més brillants de Paul Cézanne i una mostra del seu gran domini pintant natures mortes. Ací, Cézanne va crear una composició molt equilibrada amb només un plat i unes poques maçanes disposades sobre un bagul.
El quadre, de senzillesa perfecta, presenta tres bandes horitzontals de la mateixa amplada: la cara anterior d'un bagul de color groc vermellós, la tapa del mateix bagul, de tons entre blau i marró, i la paret del fons, coberta de paper pintat blau-verd. Unes quantes pomes vermelles i grogues i un plat blau (que queda tallat pel límit de la tela) estan disposats, en un desordre fingit, sobre la tapa, lleugerament inclinada cap a l'espectador. Les pomes queden partides en dos grups per un espai, però estan aplegades en una construcció piramidal, coronada pel motiu vegetal del paper de la paret. Tema predilecte de Cézanne en les seues investigacions destinades a traduir la forma mitjançant el color, les pomes estan modelades amb una pasta més espessa que la de la resta de la composició.

## Referències

* 1 2 3 4 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 110-111.
* ↑ Musée de l'Orangerie. Catalogue de la collection Jean Walter et Paul Guillaume, París, Réunion des Musées Nationaux, (1984) 1990, núm. 5, pàg. 22.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Flickr
* Éditions Larousse (francès)
# Jacques Thomelin

Jacques-Denis Thomelin (1640-1693) fou un músic i compositor francès. Famós organista en el seu temps, fou un dels quatre mestres que actuaven en la capella de Lluís XIV (Nivers, Buterne i Lebègue). També desenvolupà aquest càrrec en l'església de Saint-Jacques-de-la-Boucherie, de París. Mestre de Couperin, era considerat un dels instrumentistes grans de la seva època. Deixà escrites nombroses obres per a orgue i clavecí, però fins al seu descobriment al segle XX no es publicaren.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 658 ISBN 84-239-4561-8
# Joan Casademont i Serratosa

Joan Casademont i Serratosa (Figueres, 1837-?) fou organista de Castelló d’Empúries (1855), mestre de capella de la catedral de Girona (1864‐1871) i organista de l'església parroquial de Lloret de Mar.

## Referències

* ↑ Marquès, Josep Maria «Organistes i mestres de capella de la diòcesi de Girona». Anuario Musical, núm. 54, 1999, pàg. 122.
# Craseomys rex

Craseomys rex és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic del Japó (Hokkaido i algunes petites illes properes). Els seus hàbitats naturals són els boscos montans, les plantacions de coníferes, els matollars i els herbassars. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, rex, significa ‘rei’ en llatí.

## Referències

* ↑ Abe, H.; Kaneko, Y. Craseomys rex. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 27 maig 2016.
* ↑ Entrada «Myodes» d'Animalia (en anglès).
# Richard Allison

Richard Allison nascut (1560/1570) - va morir abans de 1610) va ser un compositor anglès.
Fou un dels que introduïren (1594) els salms que encara avui s'entonen en l'Església anglicana. Era conegut per estar al servei de la comtessa de Warwick en 1599, i després treballar per Sir John Scudamore. Les seves publicacions són: The Psalms of David in Meter (1599) i An Hour's Recreation in musicke, adaptada per a instruments i veus (1606).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 4, pàg. 1075 (ISBN 84-239-4504-9)
# Félix Danjou

Jean Louis Félix Danjou (París, 21 de juny de 1812 - Montpeller, 4 de març de 1866 fou un compositor, organista i escriptor francès.
No començà els estudis musicals fins als deu anys, però va fer tant ràpids progressos, que dos anys més tard ja era organista d'una església de París, i el 1840 de la catedral. Home intel·ligent i enamorat del seu art, es feu càrrec de la corrupció de les tradicions del cant pla i de la falsa direcció del camí emprès per organistes i compositors de música religiosa, i dedicà tot el seu entusiasme a remeiar aquest estat de coses, però els seus esforços s'estavellaren contra la indiferència i ignorància dels que més interessats hi havia d'estar en aquesta tasca.
Alguns viatges que va fer per l'interior de França el convenceren del mal estat en què es trobava la majoria dels orgues de les esglésies, i llavors va emprendre un llarg viatge per Alemanya, Bèlgica i els Països Baixos, associant-se al seu retorn amb els constructors Daublain i Callinet. L'empres li'n costà totes les seves economies i deu anys d'un treballa aclaparador. No desmaià per això, i trobà feina a la seva activitat i entusiasme en un viatge que va fer a Itàlia, arxius dels quals visità, fent importants descobriments. Quan retornà a França trobà en una biblioteca de Montpeller un manuscrit del segle xi contenint el cant de l'Església romana en notació doble, la primera en neumes, i la segona, que li serveix d'interpretació, és la notació romana de les 15 primeres lletres de l'alfabet.
Creient que tothom tindrien la mateixa bona fe, divulgà el descobriment, que aprofità a d'altres més hàbils que ell. Disgustat de la música, que no li havia ocasionat més que problemes i pèrdues pecuniàries, decidí abandonar-la per complet, i es dedicà, primer al periodisme i després a la telegrafia.
Fundà la Revue de la musique religeuse, populaire et clàssiques (París, 1845-1849) col·laborà en revistes, i escriví un fulletó titula De l'état et de l'avenir du chant ecclésiastique (París, 1844).
Les seves composicions musicals, són:
* Chants sacres de l'office divin (París, 1835);
* Répertoire de musique religieuse (París, 1835);
* tres Misses i un Tantum ergo, a quatre veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 929 (ISBN 84-239-4517-0)
# Richard Hamilton

Richard Hamilton (Londres, 24 de febrer del 1922 - 13 de setembre de 2011) fou un pintor, gravador i fotògraf anglès. Fou pioner de l'art pop a Anglaterra.

## Biografia

Va néixer i créixer a Londres. Després de deixar el col·legi sense aconseguir cap títol, va entrar a treballar a una agència de publicitat, mentre anava a classes nocturnes al St. Martin's School of Art i al Westminster Technical College. Amb setze anys, va entrar a la Royal Academy of Arts per estudiar, on es va estar dos anys. Entre el 1941 i el 1945 va treballar com a delineant tècnic, i va presentar la seva primera exposició en solitari el 1950: una col·lecció d'aiguaforts.
Als anys cinquanta, la seva obra, influïda per Cézanne, el cubisme, el futurisme i la cronofotografia, va tenir com a punt d'objecte els moviments i la perspectiva. El 1952 va ser un any clau en la seva trajectòria artística: va començar a impartir classes de tipografia i disseny industrial a l'Escola Central d'Art i Disseny de Londres. Alhora, va fundar, amb Eduardo Paolozzi, Alison i Peter Smithson, Lawrence Alloway i Nigel Henderson, l'Independent Group a l'Institut d'Art Contemporani de Londres (ICA).
Vora l'any 1956, es va organitzar una exposició per a la Whitechapel Art Gallery sota el títol This is Tomorrow. Hamilton va organitzar la contribució de l'Independent Group, tot presentant-hi el seu collage Just what is it that makes today's homes so different, so appealing? ("Però, ¿què fa que les llars d'avui dia siguin tan diferents, tan atractives?"), que es va convertir en el manifest de l'art pop britànic, moviment en què va interpretar un paper essencial. En aquesta obra, hi apareixen multitud d'elements de la cultura de masses nord-americanes: una noia de revista, un culturista, un televisor, un logotip de la Ford, una portada d'historieta, una aspiradora, un cartell de cine, un retrat d'un avantpassat centenari i un enorme caramel amb pal.
Des de llavors, la seva obra va nodrir-se dels motius i elements de la cultura popular i de masses.
També va ser dissenyador de la coberta del White Album dels Beatles l'any 1968 i del cartell del Festival Internacional de Cadaqués de 1981. Com Andy Warhol, treballa per sèries temàtiques.
Va morir el dimarts 13 de setembre de 2011, al Regne Unit, després d'una llarga malaltia.

## Referències

* ↑ Frisach, Montse «Art Made in Britain». Presència [Barcelona], núm. 2021, 19-11-2010, p. 62-64. GI-143-1965.
* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007, p. 202. ISBN 84-95554-27-5.
* ↑ Oblidant Velázquez. Las Meninas. Barcelona: Museu Picasso, Ajuntament de Barcelona, 2008, p.219. ISBN 978-84-9850-090-5.
* ↑ «Richard Hamilton, ambaixador de Cadaqués». Bonart [Girona], núm. 144, 10-2011, p.7. ISSN: 1885-4389.
* ↑ «Mor als 89 anys Richard Hamilton, el pare del pop art». El Periódico de Catalunya, 13-09-2011. [Consulta: 13 setembre 2011].
# Félix Desgranges

Felix Pierre Emile Adolphe Desgranges (1858-1920) fou un compositor francès.
Estudià en Liceu Fontanes i va tenir per mestres, Marmontel (piano), Durand (harmonia), i Delibes (composició). Va ser oficial d'instrucció pública i director d'orquestra de la presidència el 1910.
A més de diversos ballables, entre els quals destaca Poesia, suites, per a orquestra i retalls per a piano, va compondre una òpera còmica, Le vieux sorcier, estrenada el 1893.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 525 (ISBN 84-239-4518-9)
# Joan Ernest III de Saxònia-Weimar

Joan Ernest III de Saxònia-Weimar (en alemany Johann Ernst III von Sachsen-Weimar), va néixer a Weimar el 22 de novembre de 1664 i va morir a la mateixa ciutat el 10 de juny de 1707. Era un noble alemany, fill del duc Joan Ernest II de Saxònia-Weimar (1627-1683) i de Cristina Elisabet de Schleswig-Holstein-Sonderburg (1638-1679).
A la mort del seu pare, el 1683, va compartir la titularitat del ducat de Saxònia-Weimar amb el seu germà Guillem. De tota manera, el seu caràcter feble i l'alcoholisme li impediren participar activament en les tasques de govern.
Molt aficionat a la música el 1672 nomenà a l'Adam Drese com el seu mestre de capella. Del març al juliol de 1703, Johann Sebastian Bach va ser nomenat músic de la cort de Weimar, que va escriure el Concert d'Orgue núm. 1 en sol major, BWV 592, i Concert per a solista d'orgue en do major, BWV 595, a partir d'un tema del seu fill, Joan Ernest.

## Matrimoni i fills

L'11 d'octubre de 1685 es va casar a Zerbst amb Sofia Augusta d'Anhalt-Zerbst (1663-1694), filla del príncep Joan VI d'Anhalt-Zerbst (1621-1667) i de Sofia Augusta de Schleswig-Holstein-Gottorp (1630-1680). El matrimoni va tenir cinc fills:
* Joan (1686-1686)
* Ernest August (1688-1748), casat primer amb la princesa Elionor Guillemina d'Anhalt-Köthen (1696-1726), i després amb Sofia Carlota de Brandenburg-Bayreuth (1713-1747)
* Elionor (1689-1690)
* Joana (1690-1691)
* Joana (1693-1751)
Vidu el 1694, aquell mateix any es casà amb Carlota de Hessen-Homburg (1672-1738), amb qui va tenir quatre fills més:
* Carles (1695-1696)
* Joan Ernest (1696-1715), músic.
* Lluïsa (1697-1704)
* Cristina (1700-1701)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2213 (ISBN 84-239-4581-2)

## Bibliografia

* Ernst Wülcker: Johann Ernst IX a Allgemeine Deutsche Biographie. Duncker & Humblot, Leipzig 1881, S. 362–364
* Karl Helmrich: Geschichte des Grossherzogthums Sachsen-Weimar-Eisenach, Weimar 1852, S. 106 (format digital)

## Enllaços externs

* http://www.geneall.net/D/per_page.php?id=4406
* "Organ Concerto núm. 1 in G Major, BWV 592", Marie-Claire Alain, YouTube
# Pont de Querós

El pont de Querós està situat a l'actual terme de Sant Hilari Sacalm i antigament travessava el riu Ter al costat de l'antic poble de Querós. El pont es troba submergit sota les aigües del pantà de Susqueda i només és visible en èpoques de sequera, quan l'aigua del pantà baixa per sota del 35-40%.

## Descripció

El pont està sostingut per tres grans pilars amb quatre arcades en arc de mig punt, les dues centrals més grans que les dues dels extrems. Els pilars del pont són de carreus, i la part superior del pont és feta d'obra de pedra devastada irregularment i morter de calç. El peu central és de planta poligonal, amb una creu o eixamplament de la calçada. En els pilars encara hi ha visibles els forats que a banda i banda del pont, permetien col·locar-hi les bastides. La part superior del pont de pedra es troba devastada irregularment i el terra del pont és de còdols rierencs.

## Història

Abans de la seva construcció hi ha constància de l'existència d'unes palanques per travessar el riu Ter a Querós. El pont fou construït entre el 1532 i el 1534 pel mestre de cases Joan Roig. La part central fou reconstruïda entre 1696 i 1700 després que fos malmès per una riuada el 1617, coneguda com l'aiguat del diluvi. Fou reparat de nou els anys 1940-1941. El 1967 va quedar definitivament cobert per les aigües degut a l'acabament del pantà de Susqueda. Durant la sequera patida a finals del 2022 i el 2023, el pont ha tornat a ser visible durant molts de mesos després de la baixada del nivell del Pantà de Susqueda (A data 09/10/2023, 22,75%).

## Referències

* 1 2 «PONT DE QUERÓS». Cercador Inventari del Patrimoni Arquitectónic. Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2015].
* 1 2 «Pont de Querós - Consorci Alba-Ter». Consorci Alba-Ter, 17-07-2013. [Consulta: 26 desembre 2015].
* ↑ Pladevall i Font, Antoni «Els ponts del Ter, a les Guilleries - II». Revista ELS CINGLES, núm. 27, 12-1991, pàg. 6-11 [Consulta: 26 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Pont de Querós - Art Medieval
* Pont de Querós - L'INDRET DEL MES - núm. 1 - desembre de 1998
# Eothenomys cachinus

Eothenomys cachinus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 2.300 i 3.200 msnm al sud de la Xina (Yunnan) i l'extrem nord-oriental de Myanmar. El seu hàbitat natural són els boscos montans situats a gran altitud, on prefereix els vessants costeruts. Està amenaçat per la desforestació. El seu nom específic, cachinus, significa ‘de Kachin’ en llatí.

## Referències

* ↑ Smith, A. T.; Johnston, C. H. Eothenomys cachinus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 10 juny 2016.
* ↑ Entrada «Eothenomys» d'Animalia (en anglès).
# Richard Heinrich Stein

Richard Heinrich Stein (Halle, 28 de febrer de 1882 - Santa Brígida, Gran Canària, 11 d'agost de 1942) fou un compositor. Estudià dret a la Universitat de Berlín i música en la Reial Escola Superior, doctorant-se el 1911 a Erlangen amb una Memòria titulada Die Psychologischen Grundlagen der Ethik. Partidari de l'interval de quart de to, va publicar en aquest sentit nombrosos articles i va compondre diverses obres en què utilitza aquesta tonalitat havent construït també un piano disposat per a quarts de to.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 399 ISBN 84 239-4556-1
# Maria Molist i Bartres

Maria Molist i Bartres, coneguda també com a Maria de Mataró o Maria Molist de Morera (Mataró, ca. 1870 – Barcelona, 6 d'octubre de 1933), va ser una modista de prestigi i propietària d'una casa de modes a Barcelona.
Filla d'una família de la pagesia, establí ben aviat el seu primer taller de modista a Mataró, al carrer de Palau, 38. A començament del segle xx, ja casada amb Josep Morera i Roca, la trobem establerta a Barcelona, al carrer de Portaferrissa, 14 i, a partir de 1918, al carrer de Pau Claris, 17.
A començament de segle xx era una modista molt respectada, una figura representativa de la moda barcelonina. Elaborava prop de dos-cents models a l'any i les dones burgeses de la ciutat vestien les seves creacions i ja reconeixien en les peces el seu valor artístic; sembla que havia vestit la mateixa reina Victòria Eugènia. Viatjava sovint a París, on anava sola, com a empresària i propietària acreditada, per veure els models, els teixits i els catàlegs, i adquirir les teles i els complements per a la temporada.
Coincidint amb l'època i el gust modernista, Maria Molist treballava amb teixits delicadament elaborats i les seves creacions combinaven brodats i blondes amb sedes i gases de la millor qualitat. De la seva obra, se'n conserven uns quants vestits; alguns al Museu del Disseny de Barcelona i d'altres al Centre de Documentació i Museu Tèxtil de Terrassa.

## Referències

* ↑ «Esquela mortuòria de Maria Molist». La Vanguardia, 08-10-1933, pàg. 1.
* 1 2 3 Casal-Valls, Laura. La figura de la modista i els inicis de l'alta costura a Barcelona. Trajectòria professional i producció indumentària femenina (1880-1915) (tesi). Universitat de Barcelona.
* ↑ Pickwick «La mesa en la Barcelona de Ramon Casas». Destino, núm. 1655, 21-06-1969, pàg. 77.
* ↑ Pyrausta «Maria Molist, o una modista artista». Garba, núm. 06, 30-12-1905, pàg. 17-18.

## Bibliografia complementària

* «“Quan les modistes prenen consciència de la seva capacitat creativa, etiqueten els seus treballs”. Entrevista a Laura Casal-Valls, historiadora de l'art i investigadora de moda». Barcelona és moda. Cambra de Comerç de Barcelona. Arxivat de l'original el 2020-08-08. [Consulta: setembre 2019].
* Pujante, Patricia «Modistas invisibles del siglo XIX. Laura Casal-Valls honra a la mujer en la primera tesis de alta costura catalana». ABC, 20-01-2014.
# Occella

Occella és un gènere de peixos pertanyent a la família dels agònids.

## Taxonomia

* Occella dodecaedron (Tilesius, 1813)
* Occella iburia (Jordan & Starks, 1904)
* Occella kasawae (Jordan & Hubbs, 1925)
* Occella kuronumai (Freeman, 1951)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Tilesius, W. G. von, 1813. Iconum et descriptionum piscium Camtschaticorum continuatio tertia tentamen monographiae generis Agoni blochiani sistens. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 4 (for 1811): 406-478, Pls. 11-16.
* ↑ Jordan, D. S. & Starks, E. C., 1904. A review of the Japanese fishes of the family of Agonidae. Proceedings of the United States National Museum v. 27 (núm. 1365): 575-599.
* ↑ Jordan, D. S. & Hubbs, C. L., 1925. Record of fishes obtained by David Starr Jordan in Japan, 1922. Memoirs of the Carnegie Museum v. 10 (núm. 2): 93-346, Pls. 5-12.
* ↑ Freeman, H. W., 1951. Two new agonid fishes from the Sea of Japan. Stanford Ichthyological Bulletin v. 4 (núm. 1): 22-26.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bailey, R. M. i C. G. Gruchy, 1970: Occella to supersede Occa for a genus of agonid fishes. Journal of the Fisheries Research Board of Canada v. 27 (núm. 5): 981-983.
* Campbell, R. E., 1992: Status of the pixie poacher, Occella impi, in Canada. Canadian Field-Naturalist v. 106 (núm. 1): 24-26.
* Gruchy, C. G., 1970: Occella impi, a new species of sea poacher from British Columbia with notes on related species (Agonidae, Pisces). Journal of the Fisheries Research Board of Canada v. 27 (núm. 6): 1109-1114.
# Félix Dupierge

Félix Dupierge (Courbevoie, 11 d'abril de 1784 - 24 d'agost de 1833), nascut Félix Tiburce Auguste Dupierge, fou un violinista i compositor francès.
Estudià sota la direcció del seu pare, i ingressà com a violinista en l'Òpera Còmica de París. L'any 1815 es retirà a Rouen, on acabà els seus dies.
Publicà quatre duos per a violins; dos concerts per a violí; tres grans sonates per a violi, amb acompanyament de piano, i un Mètode de violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2.ª part, pàg. 2522. (ISBN 84-239-4581-2)