OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Antoni Guix

La casa Antoni Guix és un edifici situat als carrers Ample i d'en Serra de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1852, Antoni Guix i Costa va comprar la finca al metge Wenceslau Picas i les seves nebodes Narcisa i Maria Coy i Picas, i va encarregar-ne el projecte al mestre d'obres Josep Calçada. El 1870 en va llogar una part a la Societat Catalana d'Enllumenat per Gas.
El 1920, Antònia Carreras, vídua de Guix i usufructària de la propietat, va sol·licitar canviar les dues plomes d'aigua de la mina de Montcada que abastien la finca pel sistema d'aforament i traspassar-les al seu nom i al de les seves filles Eulàlia i Narcisa Guix i Carreras.
El 1986, la immobiliària Nuñez i Navarro va adquirir aquest edifici i el costat, unint-los al seu interior.

## Descripció

Edifici de grans dimensions de planta baixa, entresol i quatre pisos, que aplica d'una manera particular els trets propis de l'arquitectura civil de mitjans del segle xix. Així, a la façana hi ha dos ordres superposats, un de dòric que arrenca de la balconada del principal i abasta dues plantes, i un de jònic amb dues plantes mes, des de la cornisa sobre el primer ordre fins a l'entaulament amb gran cornisa que corona l'obra. Als baixos, de pedra, uns elevats arcs de mig punt enclouen portals i balconades d'entresol. També són de pedra la cantonera arrodonida i l'emmarcament motllurat dels balcons.
El pati posterior que donava al carrer d'en Serra ha estat ocupat per una construcció moderna, i l'interior ha estat completament renovat per a unir-lo a l'edifici del costat.

## Referències

* ↑ «Edifici de l'antiga Societat del Crèdit Mercantil (ara, Escola de Disseny Elisava)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ AHPB, notari Josep Maria Pons i Codinach, 07-06-1852.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 643 bis C.
* ↑ AHPB, notari Josep Soler i Pla, manual 1.298/58, f. 1932-1936, 17-10-1870.
* ↑ Cabana, 1992.
* ↑ Gaceta municipal de Barcelona, 21-10-1920, p. 812-813.
* 1 2 «Ample 11-13». Rehabilitació. Nuñez i Navarro.
* 1 2 Hernàndez-Cros, Josep Emili (director). Catàleg del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic de la Ciutat de Barcelona. Servei de Protecció del Patrimoni Monumental. Ajuntament de Barcelona, 1987, p. 37.

## Bibliografia

* Cabana, Francesc «El gas de carbó. La Catalana de Gas». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.

## Enllaços externs

* «Casa Antoni Guix». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Eurico Carrapatoso

Eurico Carrapatoso (Mirandela, Portugal, 1962) és un compositor portuguès. Va estudiar música a Conservatori de Música de Lisboa amb Constança Capdeville i Jorge Peixinho.

## Obres

Entre les seves obres destaquen:

### Orquestra

* Deploração sobre a morte de Jorge Peixinho (1998)
* Modos de expressão ilimitada (1998)
* Aver-o-Mar (1999)
* Música praxitélica para dois deuses do Olimpo (2005)
* Tempus fugit (2008)
* Como peixe português na água tropical (2009)

### Cambra

* Cinco elegias (1997)
* Cinco miniaturas (2000)
* La rue du chat qui pêche (2000)
* Da loucura, do grotesco e da morte em Peer Gynt (2001-2004)
* In illo tempore (2009)
* O espelho da alma (2009)

### Vocal

* In paradisum (1994)
* Magnificat em talha dourada (1998)
* O lobo Diogo e o mosquito Valentim (2002)
* A Floresta (2004)
* Requiem à memória de Passos Manuel (2005)
* Stabat Mater (2008)

## Enllaços externs

* Eurico Carrapatoso - Lloc web oficial
* Informació sobre Eurico Carrapatoso) (anglès)
# Casa Farguell

La Casa Farguell era un edifici situat a la plaça de Santa Anna (actualment avinguda del Portal de l'Àngel) i el carrer del mateix nom, actualment desaparegut.

## Història

El 1858, l'hisendat i diputat per Berga Joaquim Farguell i Caum va adreçar-se a l'Ajuntament de Barcelona per a que li assenyalés les alineacions a les que s'havia d'ajustar la nova residència senyorial que hi volia construir, les quals foren traçades per l'arquitecte municipal Miquel Garriga i Roca i finalment aprovades el 1860. Aleshores, el mateix Garriga s'encarregà del projecte constructiu.
A la mort de Joaquim Farguell el 1878, la casa va passar a mans del seu fill Manuel Farguell i de Magarola. Finalment, fou enderrocada a principis de la dècada del 1930 per a l'ampliació dels Magatzems Jorba.

## Referències

* ↑ «Rectificació de la plaça Santa Ana, carrer dels Arcs i Portal de l'Ángel». Q136 Obres públiques 3/1 2028 bis. AMCB.
* ↑ Inicis de la urbanística municipal de Barcelona. Mostra dels fons municipals de plans i projectes d'urbanisme 1750-1930. Ajuntament de Barcelona. Corporació Metropolitana de Barcelona, 1985, p. 155. ISBN 8476090293.
* ↑ «Joaquin Farguell. Plaça Santa Anna (ara Avinguda Portal del Àngel 19-21 i Santa Anna 30-32). Construir casa». Q127 Foment 1064 C. AMCB, 18-03-1860.
* ↑ El Teléfono. Diario político de avisos, noticias y decretos. Edicíón mañana, 26-12-1878, p. 601.
* ↑ Felipó, Ramon. «En Farguell de Berga i Josep Pla». Regió 7, 15-02-2021.
* ↑ Anuario-Riera, 1899, p. 521.
* ↑ AHPB, notari Francesc Just i Vedruna, manual 1.299/38, f. 165-211v, 12-03-1879. Segona part de l'inventari post mortem dels béns de Joaquim Farguell i Caum.
# Casa Ioachim de Roman

La Casa Ioachim és un edifici situat al bulevard Roman Mușat núm. 19 a Roman. L'edifici és un monument històric, registrat a la llista de monuments històrics del comtat de Neamț, codi NT-II-mB-10694.
El primer propietari de la casa va ser el comerciant Vasile Ioachim que, a finals del segle xix, la va construir. Actualment, la Casa Ioachim és la seu de la Biblioteca Municipal "George Radu Melidon" de la ciutat romana. El fons original de llibres, format per 216 llibres, va ser donat l'abril de 1885 pel professor George Radu Melidon (1831-1897). A finals de 2004, el fons de llibres era de 154.727 volums.

## Referència

* ↑ Vega, Vartolaș, 2005, p. 12

## Bibliografia

* Biblioteca municipal “George Radu Melidon”, Roman 1885-2005, Dana Vega, Maria Vartolaș, Editorial Mușatinia, Roman, 2005, pàgines 9-13 ISBN 973-86104-9-4
# El Judici Final (Van Leyden)

El Judici Final (en neerlandés, Het laatste oordeel) és una obra del pintor flamenc Lucas van Leyden. Va ser realitzada l'any 1526. Es tracta d'un tríptic que mesura, quant a la taula central, 269,5 cm d'alt i 185 cm d'ample; les ales laterals tenen unes dimensions de 265 d'alt i 76,5 cm d'ample. Encarregat per a l'església de Sant Pere de Leiden, es conserva actualment al Museu Stedelijk de la mateixa ciutat.
El centre del retaule està dominat per Crist com a jutge. Al seu damunt apareix una coloma en representació de l'Esperit Sant i més amunt encara Déu Pare. A banda i banda de Jesucrist hi ha dos elements que simbolitzen la condemnació i la innocència: a l'esquerra es veu un lliri (innocent) i a la dreta una espasa (culpable).
El 1602, el comte Simon von Lippe, governador del principat de Lippe, actuant com agent comprador de l'emperador Rodolf II, va sondejar la possibilitat de comprar el tríptic per incorporar-lo a la col·lecció d'art de Rodolf II. El stadhouder Maurici de Nassau, coneixedor de la passió col·leccionista de Rodolf II, va rebre favorablement la proposta, doncs la veia com una oportunitat de fomentar les bones relacions dels Països Baixos amb els Habsburg centreeuropeus, cosins i aliats dels Habsburgs hispans, amb els quals estaven en plena guerra dels Vuitanta anys per a la seva independència. Si bé el consell municipal de Leiden aprovà la venda, l’oposició de les forces vives locals, encapçalades pels pintors Hendrick Goltzius i Karel van Mander ho impedí.

## Referències

* ↑ Schama, 1999, p. 210.

## Bibiografia

* Rynck, Patrick de: Lucas van Leyden, «El Juicio Final», en les pàg. 158-159 de Cómo leer la pintura, 2005, Grupo Editorial Random House Mondadori, S.L., ISBN 84-8156-388-9
* Schama, Simon. Rembrandt's Eyes (en anglès). Nova York: Alfred A. Knopf, 1999. ISBN 0-679-40256-X.
# Tutmosis (escultor)

Dyehuty-Mose en jeroglífic :
Tutmosis, Tuthmosis o Dyehutymose ('engendrat per Tot'; en grec antic Θούθμωσις) (circa 1330 aC) fou un artesà i mestre escultor i pintor durant el regnat d'Akhenaton, que tenia un taller d'escultura a la ciutat d'Al-Amārna. S'hi han trobat nombrosos «caps de reserva» de la reina Nefertiti.
Una expedició arqueològica alemanya dirigida per Ludwig Borchardt trobà al 1912, en l'excavació d'Al-Amārna, una casa en ruïnes que s'etiquetà com a P47.1-3. El seu estudi la va identificar amb l'habitatge i estudi de Tuthmose, gràcies a una ullera de cavall d'ivori apareguda en un clot al pati, que tenia inscrit el seu nom i títol de treball: «Favorit del rei i mestre d'obres, l'escultor Dyehutymose».
Entre altres elements escultòrics, hi havia en un magatzem el bust policrom de Nefertiti, pel que sembla una mostra per copiar. A més d'aquest famós bust, hi havia una sèrie de buidatges d'algeps que s'han identificat com a retrats de membres de la família reial i el seu seguici, inclòs Akhenaton, la seua altra esposa Kiya, el seu pare Amenofis III, el seu successor Ay i altres.
Alguns exemples del seu treball recuperats del seu estudi abandonat s'exposen al Museu Egipci de Berlín, al Museu Egipci del Caire, i al Metropolitan Museum of Art, de Nova York.
* Bust de guix policrom de Nefertiti. Museu Egipci de Berlín
* Retrat d'estudi de Kiya. Museu Egipci de Berlín
* Retrat d'Amenhotep III, pare d'Akhenaton. Museu Egipci de Berlín
* Retrat en guix d'Ay, successor del faraó. Museu Egipci de Berlín
* Estàtua de Nefertiti anciana. Museu Egipci de Berlín
* Detall de l'estàtua anterior, tallada en pedra
* Retrat en guix de Nefertiti. Museu Egipci de Berlín
* Estàtua de granit de Nefertiti. Museu Egipci de Berlín
* Rostre en guix d'una anciana dels anys 14-17. Metropolitan Museum of Art de Nova York
* Cara en guix d'una jove (es creu que és Kiya, una de les esposes d'Akhenaton), dels anys 14-17. Metropolitan Museum of Art de Nova York
* Retrat de la princesa Ankhesenpaaton, en quarsita. Museum of Arts de Boston
L'egiptòleg Alain-Pierre Zivie creu que la tomba Bub. I.19 en Saqqara pertany al mestre d'Al-Amārna: en ella realitza un autoretrat familiar i es representa amb una paleta que simbolitza l'orgull pel seu treball.

## Referències

* ↑ «La transcripció catalana dels noms propis egipcis», Nilus, 1, p. 4-11, Societat Catalana d'Egiptologia, 1992.
* ↑ «l’Enciclopèdia | enciclopedia.cat». [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ Reeves, Nicholas. Akhenaten: Egypt's False Prophet. pág. 157. Thames & Hudson. 2005. ISBN 0-500-285527
* ↑ Zivie, Alain-Pierre. Discovering the Egyptian Queen Nefertiti's Artist: The Tomb of Thutmose at Saqqara. Conference in Harvard Semitic Museum, 2013, consultat en línia el 2 d'octubre de 2018.

## Bibliografia

* Cyril Aldred, Akhenaten: King of Egypt (Thames and Hudson, 1988), pàg. 59.
* Rita I. Freed, Yvonne J. Markowitz, Sue H. D'Auria, Pharaohs of the Sun: Akhenaten - Nefertiti - Tutankhamen (Museum of Fini Arts, 1999), pàg. 123-126.
* Alain-Pierre Zivie, La tombe de Thoutmes, directeur donis peintres dans la Place de Maât (Bub. I.19). Tolosa de Llenguadoc, Caracara, 2013.
# Casa Miquel Valldejuli

La Casa Miquel Valldejuli és un edifici situat al carrer de l'Argenteria, 65 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1803, el cerer Miquel Valldejuli i Mallachs va demanar permís per a reconstruir la seva casa amb planta baixa i un pis, segons el projecte del mestre de cases Andreu Pedrerol. El 1805, Valldejuli va presentar el projecte del cos principal de planta baixa i tres pisos, que incloïa l'accés al carreró compartit amb el seu veí Francesc de Gomis i el portal de la seva botiga, obra del mestre de cases Ramon Ferrer. Poc després, Gomis va presentar el del seu edifici, obra de l'arquitecte Joan Garrido i Julià.
El 1973, després d'una reforma interior de l'arquitecte Lluís Clotet, s'instal·là als baixos la sala Zeleste, que hi romangué fins a l'any 1986, quan es traslladà al Poblenou (vegeu Fàbrica Huracan Motors).

## Descripció

Edifici d'habitatges de dos cossos, un de planta baixa i dos pisos (possiblement una casa artesana en el seu origen), amb escala que comunica directament des del local comercial, i un altre, el principal, amb un pis més. Tots els balcons són de llosana de ferro i rajoles i, entre les baranes de ferro forjat, són especialment interessants les de la balconera del primer i els dos balcons del segon (sempre al cos principal) amb senzills ornaments de principis del segle xix.
Al fons de la parcel·la hi ha les restes d'un antic carreró sense sortida (al qual s'accedia des de la porta principal) on es troba una llinda gòtica, procedent d'un altre edifici.
El local de la dreta pertany a l'edifici veí del núm. 67, i al de l'esquerra hi havia la botiga de teixits Succesors de Modest Amar, fundada el 1871, que manté la decoració exterior, atribuïda a Enric Catà, i formada per una extensa biga de fusta amb relleus i aplacats metàl·lics, que reposa sobre capçals també de fusta i peus drets de pedra.

## Vegeu també

* Carrer de Lancaster
* Palau Gomis

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Argenteria, 65». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Miquel Valldejuli. Cerer. Argenteria. Casa. Enderrocar i reedificar amb un pis i un balcó de sortida». C.XIV Obreria C-91/1803-057. AHCB, 05-04-1803.
* ↑ «Miquel Valldejuli. Argenteria (cantonada amb un carreró sense trànsit). Casa. Enderrocar, reedificar i obrir balcons». C.XIV Obreria C-97/1805-089. AHCB, 23-06-1805.
* ↑ «Francesc de Gomis. Comerciant. Argenteria (cantonada amb un carreró sense trànsit). Casa. Enderrocar i reedificar 3 pisos». C.XIV Obreria C-97/1805-095. AHCB, 03-07-1805.
* ↑ Catalunya gràfica: revista catalana d'informació nacional i estrangera, 20-01-1922, p. 30.
* ↑ Anuario-almanaque del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1880, p. 690.

## Enllaços externs

* «Sastreria-Robes Sucesores de Modesto Aznar». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
# Casa Nova del Verdeguer

La Casa Nova del Verdeguer és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès.
Està situada en el sector nord-occidental del terme, al nord-oest del nucli principal del poble de Castellcir. És al nord-est de la masia del Verdeguer i de la Casa del Guarda, al nord-oest de la de Sant Jeroni i al sud-oest de la de les Berengueres. És en un serradet entre el Torrent Mal, que queda al nord-oest, i la riera de Fontscalents, al sud-est.
Des del Carrer de l'Amargura surt un carrer cap al nord que enllaça aquest nucli amb el de la Roureda, on enllaça al cap de 850 metres amb la pista que des de la carretera BV-1310 continua cap a Santa Coloma Sasserra. Continuant cap al nord per aquesta pista, en 650 metres s'arriba al lloc, just a ponent de la masia del Prat, d'on arrenca cap a ponent la pista rural que mena, fent algunes ziga-zagues, al Verdeguer en 2 quilòmetres i mig de pista rural en bon estat. Des de poc abans d'arribar al Verdeguer, surt una pista cap al nord-est que en 600 metres mena a la Casa Nova del Verdeguer.
Al sud-oest de la Casa Nova del Verdeguer es troba el Camp Gran de la Casa Nova del Verdeguer.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Casa Nova del Verdeguer en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casa Teresa Vallhonrat

La casa Teresa Vallhonrat és un edifici situat al carrer de París, 204 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectat el 1903 per l'arquitecte Francesc Ferriol per a Teresa Vallhonrat i Batlles al mateix temps que l'edifici veí del núm. 202, amb el qual comparteix bastants elements formals i decoratius.

## Descripció

Consta de planta baixa (desdoblada en semisoterrani i entresòl) i cinc pisos, cobert amb terrat. La composició de la façana segueix l'esquema usual de l'Eixample: els baixos, on destaca la porta d'entrada a doble alçada i les finestres tripartides de l'entresol, i amb parament llis; els pisos, amb balcó corregut al principal i tercer pis, i amb parament encoixinat; el coronament, amb merlets amb elements escultòrics en relleu i baranes de ferro forjat entre ells.
A l'interior destaca el vestíbul, on es conserven nombrosos elements originals (ceràmiques, llums de llautó, l'antiga caseta del porter amb vidres gravats, etc).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Teresa Vallhonrat». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Teresa Vallhonrat. Industria (actual París 204). Construir una casa de baixos, entresòls i quatre pisos i una tribuna en un solar». Q127 Eixample 9326/1903. AMCB, 01-06-1903.
* ↑ «Casa Batlles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa Teresa Vallhonrat». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa al carrer Olot, 4 (Figueres)

L'edifici del Carrer Olot, 4 és una obra del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres situat al carrer paral·lel a la N-IIA. És un edifici de planta baixa i un pis amb coberta terrassada, i un encoixinat llis a la planta baixa. La façana està decorada amb un esgrafiat que imita carreus. La porta d'accés a l'edifici és en arc apuntat, amb dovelles molt marcades. A sobre de la dovella clau hi ha un relleu de filigrana que el formen dues inicials S-R. A cada costat de la porta hi ha una finestra emmarcada per una motllura que imita un guardapols, que s'estén per tot el marc de la finestra.
A la part baixa té una decoració geomètrica en relleu, inscrita en dos cercles. Entre la planta baixa i el primer pis hi ha una motllura que separa els dos pisos. Les tres finestres d'aquest pis superior estan emmarcades i són de dimensions més reduïdes que les de la planta baixa. A sobre d'aquestes hi ha un voladís suportat per unes mènsules decorades amb una flor en relleu, i sobre d'aquest la barana amb balustrada de la coberta.

## Referències

* 1 2 «Carrer Olot, 4». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Casa al carrer la Selva, 8 (Llançà)

La Casa al carrer la Selva, 8 és una obra de Llançà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Llançà, a escassa distància al sud-est del nucli antic, al carrer de la Selva.
Edifici aïllat amb jardí de planta rectangular, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. La façana principal, orientada al carrer, presenta obertures d'arc rebaixat a la planta baixa, amb els emmarcaments motllurats i arrebossats. Al pis hi ha quatre balcons exempts amb les llosanes motllurades i les baranes de ferro treballat, al que hi tenen sortida quatre finestrals arrebossats. Damunt dels finestrals hi ha els forats de ventilació de la coberta, decorats. La façana està rematada per una cornisa motllurada que es repeteix a la divisòria entre les dues plantes. De la façana de ponent destaquen les dues obertures lobulades situades al pis superior.
La construcció està arrebossada i pintada de color groguenc.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer la Selva, 8». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Casa del Fascio (Como)

La Palazzo Terragni o Casa del Fascio és un edifici de la localitat de Como, situada al nord d'Itàlia, d'estil racionalista, obra de l'arquitecte italià Giuseppe Terragni. Les obres d'aquest edifici administratiu d'Estil Internacional van començar en 1932 i van ser concloses en 1936 durant el mandat de Benito Mussolini. D'aquesta obra mestra de Giuseppe Terragni es desprèn la seua inquietud creativa en l'àmbit dels seus ideals racionalistes. És un prisma perfecte, planta quadrada amb costat de 33,20m i altura 16,60m, que correspon exactament a la meitat. Les façanes no són lliures pel que fa a l'armadura estructural, al contrari, s'involucren per a extraure una profunditat inherent al concepte.

## Bibliografia

* Maria De Santis, «Giuseppe Terragni: Casa del Fascio, Como, 1932-36 Arxivat 2015-06-19 a Wayback Machine.», dins Costruire in Laterizio núm. 117, maig-juny 2007.

## Referències

* ↑ «Arquitectura Quantumm: Giuseppe Terragni».
# Casa del Gat (Riga)

La casa del Gat (Kaķu nams en letó) és un edifici situat al núm. 10 del carrer Meistaru a la ciutat vella de Riga, la capital de Letònia. Va ser construït el 1909 basat en els blueprint de l'arquitecte Friedrich Scheffel. Combina un estil medieval amb elements d'art nouveau. És coneguda per les dues estàtues de gats amb les esquenes arquejades i la cua aixecada, situades a la teulada.
Es diu que els gats, dues figures de coure amb aspecte enfadat, van ser dissenyats de manera que donessin l'esquena a l'edifici del Gremi de Comerciants, en actitud de menyspreu, ja que li n'havien negat l'admissió a l'amo de l'edifici. Una altra versió diu que els gats donaven l'esquena a l'Ajuntament a causa d'un disputa per la construcció de l'edifici. En qualsevol cas, l'edifici va ser objecte d'una demanda i els gats van ser reorientats.

## Referències

* ↑ «Cat House». Live Riga.