OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Adolphe Ledhuy

Adolphe Ledhuy (1803 - 1866) fou un músic francès del temps del Romanticisme 1-2.
Es distingí pel seu humorisme. Va escriure diverses obres: Principes de musique écrits pour servir de grammaire à ceux qui veulent apprendre la musique... (1830); Entretiens sur la musique (1834); Traité de musique divisé en deux parties, théorie et solfège (1834); Nouveau manuel simpliflé de musique, ou Grammaire des principes de cet art (1839). També se li atribueix el Dictionnaire aristocratique et démocratique et mistigorieux de musique, que signa Chrysostauphe Cledecu.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 1240 (ISBN 84 239-4529-4)
* http://imslp.org/wiki/Category:Ledhuy,_Adolphe
# Adolphe Vogel

Adolphe Vogel (Lilla, Nord-Pas-de-Calais, 17 de maig de 1805 - 27 de setembre de 1892) fou un compositor francès.
Fill i net de músics, de bon principi fou alumne del seu pare, Vogel, després d'Anton Reicha i finalment de Paër.
Durant la Revolució de Juliol de 1830 va compondre el cant nacional Les trois couleurs, que aconseguí gran popularitat, i el 1832 estrenà l'òpera Le Podestat, que en tenir poc èxit el desanimà, així que ensems no li haguessin admès una òpera en tres actes, motiu pel qual durant algun temps deixà el teatre, i es dedicà a escriure música de saló, gènere amb el qual va assolir molt d'èxit.
Més endavant es traslladà als Països Baixos, on fou molt ben rebut, i allà estrenà l'òpera en quatre actes Le siège de Leyde, que aconseguí els sufragis del públic. De retorn a París intentà de bell nou abordar el teatre, però hagué de passar abans de veure representada la seva nova òpera La Moisssonneuse el 1853, obra notable per l'abundància melòdica, noblesa d'estil i habilitat tècnica, però l'èxit no va respondre al seu mèrit.
A més donà al teatre:
* Rompons, (1857)
* Le nid de cigogne, (1858)
* Grédin de Pigoche, (1866)
* La filleule du roi, (1875)
També va compondre obres orquestrals i de cambra i música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 881 (ISBN 84-239-4569-3)
# Adontosternarchus devenanzii

Adontosternarchus devenanzii és una espècie de peix pertanyent a la família dels apteronòtids.

## Descripció

Pot arribar a fer 18,6 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical (20 °C-30 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: la conca del riu Amazones al Brasil i els rius Portuguesa i Orinoco.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Mem. Carnegie Mus. v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Mago-Leccia, F., J. G. Lundberg & J. N. Baskin, 1985. Systematics of the South American freshwater fish genus Adontosternarchus (Gymnotiformes, Apteronotidae). Contrib. Sci. (Los Angeles) Núm. 358: 1-19.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Albert, J.S., 2003. Apteronotidae (Ghost knifefishes). P. 497-502. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.
* ↑ Lundberg, J.G. i C. Cox Fernandes, 2007. A new species of South American ghost knifefish (Apteronotidae: Adontosternarchus) from the Amazon basin. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. 156 (1):27-37.
* ↑ Mago-Leccia, F., 1994. Electric fishes of the continental waters of America. Fundación para el Desarrollo de las Ciencias Físicas, Matemáticas y Naturales (FUDECI). Biblioteca de la Academia de Ciencias Físicas. Matemáticas y Naturales, Caracas, Veneçuela. Vol. 29. 206 p.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Adrien-Nicolas Piédefer, marquès de La Salle

Adrien Nicolas Piédefer, marquès de Lasalle i comte d'Offemont (1734 - 1818) fou un militar i compositor francès.
Quan esclatà la Revolució acceptà els seus principis i fou emprat en l'Estat Major de París. Durant el Terror desaparegué, però després tornà al servei de les armes, i en temps del Consolat ascendí a tinent general i a comandant de la Legió d'Honor. Poc temps després de sobrevenir la Restauració patí un atac de bogeria i morí en un manicomi.
Fou molt aficionat a les arts i les lletres. A més d'algunes novel·les, escriví la música de les operetes Bertholde à la ville, estrenada en l'Òpera Còmica de París el 1754, i L'amant corsaire, estrenada el 1762. A més, és autor de l'opuscle anònim Résponse à l'auteur de la lettre sur les drames-opéras (Londres, 1776).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 906 (ISBN 84-239-4529-4)
# Adrien Quaisain

Adrien Quaisain (París, 1766 - idm. 15 de maig de 1828) fou un compositor francès.
Fou deixeble de Berton, i després de dedicar-se algun temps al cant, se'l nomenà director d'orquestra del teatre Ambigú de la capital francesa, càrrec en el que hi va romandre fins al 1819.
Va compondre gran nombre d'òperes còmiques, tals com:
* Les deux ivrognes (1800);
* Le mari d'emprunt (1800);
* Une étourderie (1801);
* La dot (1801);
* Les amants absents (1801);
* La musicomanie, l'única de les seves obres que aconseguí cert èxit.
També va compondre la música de nombrosos melodrames.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 814 (ISBN 84-239-4548-0)
# Adrien de La Fage

Juste Adrien Lenoir de La Fage (París, 28 de març de 1801 - 8 de març de 1862) fou un compositor francès del romanticisme.
Els seus pares el destinaven a l'Església i després a la milícia, però la seva decidida vocació per la música triomfà dels desitjós de la seva família. Estudià a París i després a Itàlia, i de retorn a la seva ciutat natal fou mestre de capella de Sant-Étienne-du-Mont.
Va compondre un gran nombre de fantasies i música religiosa i va escriure nombroses obres didàctiques, sent la principal d'aquestes un Manuel complet de musique vocale et instrumentale ou Encyclopèdic musicale, que havia començat Choron (París, 1836-38). Entre les seves obres cal mencionar:
* Séméiologie musicale, (París, 1837),
* De la chanson considérée sous le raport musical, (París, 1840),
* Histoire générale de la musique et de la danse, (París, 1844),
* Miscellanées musicales, (París, 1844),
* De la reproduction des livres de plain-chant romain, (París, 1856),
* Nouveau traité de plain-chant romain, (París, 1859),
* De l'unité tonique et de la fixation d'un diapasson universel, (París, 1859),
* Appendice au cours complet de plain-chant,
* Essai de diphtérographie musicale ancienne et modern.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 226 (ISBN 84-239-4529-4)
# Corydoras melanotaenia

Corydoras melanotaenia és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Meta a Colòmbia.

## Referències

* 1 2 «Corydoras melanotaenia» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1912. A revision of the South-American siluroid fishes of the genus Corydoras, with a list of the specimens in the British Museum (Natural History). Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 10 (núm. 56): 209-220.
* Reis, R.E. 2003. Callichthyidae (Armored catfishes). p. 291-309. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Combat de Palafrugell

El Combat de Palafrugell fou un dels episodis de la Guerra dels Trenta Anys a Catalunya.

## Antecedents

Al segle xvii, l'imperi espanyol s'enfronta al Regne de França i Catalunya esdevé territori de combat. L'any 1637, 300 homes de l'exèrcit castellà mancats de paga i indisciplinats s'allotgen a Palafrugell contravenint el privilegi que Jaume I el Conqueridor havia atorgat a la vila el 1251 i es dediquen al pillatge, maltracte i vexació desenfrenada. Aquesta situació provoca la crispació dels palafrugellencs.

## El combat

La vila de Palafrugell es revolta el 20 de juliol de 1638 contra els 300 soldats dels tercios castellans que s'havien tornat a establir a la població. Hi moriren dos capitans i alguns soldats i, en represàlia, foren enviades a la vila tres o deu companyies de càstig, i la població fou saquejada pels soldats, que van cremar algunes cases i profanar tres esglésies, incloent la de la vila de Llofriu
De l'episodi se'n va deixar constància al llibre del clavari, conservat a l'Arxiu Municipal de Palafrugell:
"A 20 de juliol 1638, dia de Santa Margarida, as? en Palafrugell y agé una gran brega. Sis companies de soldats, que éran sis banderas, y volgueren vènser la terra y la terra los va vènser a ells, que Déu y va obrar. De la terra no va morir sinó un home, que se deia Salvi Pericahy. Y lo rey anvià deu companias de soldats de cavalls que astiguéran desaset días que causaren molt gran dany en Palafrugell, que la gent agueren de dexar las casas per majoria, que y varen morir dos capitans y molts soldats."

## Conseqüències

La gran consternació produïda a tot Catalunya va fer que fins i tot les autoritats no catalanes, com el bisbe de Girona, protestaren per aquests fets. Aquest fet fou una de les causes del Corpus de Sang. En esclatar la guerra dels Segadors, les tropes castellanes van cremar 28 cases i van saquejar l'església de Santa Margarida.

## Referències

* 1 2 GREC, Palafrugell
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, Palafrugell «Palafrugell».
* ↑ http://www.polseguera.com, Genocidi espanyol a la guerra dels segadors
* ↑ Piera edicions, Palafrugell, breu història
* ↑ Ajuntament de Palafrugell, Llofriu, 1000 anys d'història
* ↑ Grau, Jaume «Pau Claris. Una vida amb misteris». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.54-57. ISSN: 1695-2014.
* ↑ VV.AA.. Història del Baix Empordà. Diputació de Girona, 2006. ISBN 978-84-95187-89-5.
# Foa madagascariensis

Foa madagascariensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 5 i 6 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madagascar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Seale A., 1905. List of fishes collected by Dr. Bashford Dean on the island of Negros, Philippines. Proceedings of the United States National Museum v. 28 (núm. 1407). 769-803.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Petit, G., 1931. Une espèce nouvelle du genre Foa présentant un cas d'incubation bucco-branchiale. Bulletin du Muséum National d'Histoire Naturelle (Série 2) v. 3 (núm. 1): 91-95.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Foa madagascariensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Allen, G.R., 2000. Apogonidae (cardinalfishes). P. 612-614. A: J.E. Randall i K.K.P. Lim (eds.). A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. (8):569-667.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bauchot, M-L. i Desoutter, M., 1986. Catalogue critique des types de poissons du Muséum National d'Histoire Naturelle. Bull. Mus. Natn. Hist. Nat. 4(8).
* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* Thresher, R.E., 1984. Reproduction in reef fishes. T.F.H. Publications, Inc. Ltd., Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. 399 p.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Escut d'Olesa de Bonesvalls

L'escut oficial d'Olesa de Bonesvalls té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una vall de sinople acompanyada d'una petxina de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 29 de gener de 1990 i publicat al DOGC el 14 de febrer del mateix any amb el número 1255.
La petxina és un dels atributs de sant Joan Baptista, el patró del poble. La vall de sota és un senyal parlant al·lusiu al nom de Bonesvalls.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Olesa de Bonesvalls (Alt Penedès).» (pdf). DOGC núm. 1255. Generalitat de Catalunya, 14-02-1990. [Consulta: 11 novembre 2012].
# Alberto José Gomes da Silva

Alberto José Gomes da Silva (Lisboa, 1758 - 1795) fou un organista i compositor portuguès del Classicisme. A més d'algunes òperes i d'altres obres fou d'una obra didàctica molt curiosa titulada Regras de acompanhar para cravo ou organo (Lisboa, 1758).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 542 ISBN 84-239-4526-X
* http://www.caravelas.com.pt/Alberto_Jose_Gomes_da_Silva_dezembro_2012.pdf Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* https://digitalis.uc.pt/pt-pt/fundo_antigo/regras_de_acompanhar_para_cravo_ou_org%C3%A3o_e_ainda_tambem_para_qualquer_outro_instrumento Arxivat 2014-11-27 a Wayback Machine.
# Perfecte

«Perfecte» té aquests significats:
* Perfecte, ésser o esdeveniment dotat de perfecció, grau màxim d'assoliment o completesa, sovint aplicat a l'ètica i l'estètica
* Perfecte (pel·lícula), film estatunidenc dirigit per James Bridges, estrenat el 1985, amb John Travolta i Jamie Lee Curtis
* Califat perfecte, primer califat islàmic regit pels quatre primers successors del profeta Mahoma
* Codi perfecte, concepte de la teoria dels codis que tracta específicament dels codis correctors
* Compàs perfecte, instrument de construcció geomètrica inventat per Al-Quhí, matemàtic persa del segle X
* Conjunt perfecte, en topologia, subconjunt tancat tal que tots els seus punts són punts d'acumulació (és a dir, el conjunt manca de punts aïllats)
* Gas perfecte, model senzill de l'estat gasós emprat en termodinàmica
* Nombre perfecte, enter que és igual a la suma dels seus divisors positius, excepte ell mateix
* Partit perfecte, en beisbol, aquell en què un llançador aconsegueix una victòria sense que cap batedor de l'equip rival arribi a base
* Quadrat perfecte, un quadrat perfecte és el quadrat d'un enter
# Yundum

Yundum és una petita ciutat de Gàmbia al costat de la qual està situat l'aeroport internacional de Banjul conegut també com a aeroport de Banjul-Yundum. Està situada al sud-est de la capital del país, i està ben enllaçada per carretera amb Banjul, Serrakunda, i la zona costanera on s'han construït els hotels per a l'incipient turisme del país.
Disposa de les instal·lacions bàsiques d'un aeroport.
# Àcar de la sarna

L'àcar de la sarna (Sarcoptes scabiei) és un aràcnid de la família Sarcoptidae.

## Característiques

L'àcar de la sarna és un paràsit minúscul i cec amb quatre parells de potes. Forada l'epidermis i causa la sarna, malaltia que produeix una coïssor intensa i persistent. En foradar túnels sota la pell la femella va ponent de 2 a 3 ous diaris. Aquests ous tenen un diàmetre de 0,1 a 0,15 mm. Els ácars passen per quatre fases biològiques ou, larva, nimfa i adult. La femella adulta fa de 0,3 a 0,45 mm de llargada i el mascle adult la meitat.
Els àcars de la sarna, com les xinxes i les puces, tendeixen a desaparèixer durant temps de pau i abundància. Tornen a aparèixer, però, en els temps difícils de guerres i crisis a causa principalment de l'augment de la pobresa i d'una reducció en els nivells d'higiene.

## Vegeu també

* Sarna

## Referències

* ↑ D. B. Pence & E. Ueckermann «Sarcoptic mange in wildlife» (PDF). Scientific and Technical Review of the World Organisation for Animal Health, 21, 2, 2002, pàg. 385–398. Arxivat de l'original el 2011-01-24. PMID: 11974622 [Consulta: 4 maig 2010].
* ↑ L. Arlian «Biology, host relations and epidemiology of Sarcoptes scabiei». Annual Review of Entomology, 34, 1989, pàg. 139–161. DOI: 10.1146/annurev.en.34.010189.001035.
* ↑ Stephen W. Hwang, Tomislav J. Svoboda, Iain J. De Jong, Karl J. Kabasele & Evie Gogosis, Bed Bug Infestations in an Urban Environment; Emerging Infectious Diseases, Vol. 11, No. 4, April 2005

## Enllaços externs

* La sarna - Agència de Salut Pública de Barcelona Arxivat 2010-03-28 a Wayback Machine.
# Àcid elaídic

L'àcid elaídic, o l'àcid (E)-octadec-9-enoic d'acord amb la nomenclatura sistemàtica de la IUPAC, és un àcid carboxílic de cadena lineal amb un únic doble enllaç situat al carboni 9 amb disposició trans, la qual fórmula és ${\ce {C18H34O2}}$. En bioquímica se'l considera un àcid gras i és l'isòmer trans de l'àcid oleic, se simbolitza com C18:1.
L'àcid elaídic a temperatura ambient és un sòlid que fon entre 44,5 °C i 46,5 °C. El seu punt d'ebullició a 15 mm Hg és de234 °C, la seva densitat val 0,8565 g/cm³ entre 4 °C i 70 °C, i el seu índex de refracció és 1,4405 a 70 °C.
És el principal greix trans que es troba en els olis vegetals hidrogenats i es presenta en petites quantitats en la llet de cabra i de vaca (aproximadament un 0,1% dels àcids grassos). L'àcid elaídic incrementa l'activitat de la CETP la qual al seu torn puja el VLDL i abaixa el colesterol HDL.

## Referències

* ↑ «LipidBank - Fatty acid(DFA0112)». Arxivat de l'original el 2016-03-25. [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ Alonso L, Fontecha J, Lozada L, Fraga MJ, Juárez M «Fatty acid composition of caprine milk: major, branched-chain, and trans fatty acids». J. Dairy Sci., 82, 5, 1999, pàg. 878–84. DOI: 10.3168/jds.S0022-0302(99)75306-3. PMID: 10342226.
* ↑ Abbey M, Nestel PJ «Plasma cholesteryl ester transfer protein activity is increased when trans-elaidic acid is substituted for cis-oleic acid in the diet». Atherosclerosis, 106, 1, 1994, pàg. 99–107. DOI: 10.1016/0021-9150(94)90086-8. PMID: 8018112.
# Àcid hidrazoic

L'àcid hidrazoic, àcid azohídric o nitrur d'hidrogen és un àcid feble i tòxic amb la fórmula química HN₃, que és líquid a temperatura ambient i molt volàtil.

## Aplicacions

En laboratori es fa servir per a la síntesi de les seves sals.

## Història

Va ser aïllat per primera vegada per Theodor Curtius el 1890 (Berichte, 1890, 23, p. 3023).

## Propietats físiques i reactivitat

L'àcid hidrazoic és soluble en aigua, solució és capaç de dissoldre molts metalls (zinc, ferro) amb l'alliberament d'hidrogen i la formació d'azotiurs.
Totes les seves sals són explosives, o es descomponen a altes temperatures, les seves sals i èsters s'anomenen nitrurs.

## Producció

En general es forma aquest àcid per l'acidificació d'una sal química com la de l'aziur sòdic.

## Toxicitat

Té una olor insoportable i produeix un violent mal de cap, és un verí d'efecte acumulatiu.

## Enllaços externs

* Chemical Sampling Information: Hydrazoic Acid Arxivat 2008-04-04 a Wayback Machine.
# Àcid iòdic

L'àcid iòdic, amb la fórmula química HIO₃, és un àcid en forma de sòlid blanc. Es dissol molt bé en l'aigua, però també existeix en estat pur. L'àcid iòdic conté iode en el seu estat d'oxidació +5 i és un dels oxoàcids més estables entre els halògens en estat pur. Quan s'escalfa curosament l'àcid iòdic es deshidrata a pentaòxid de iodur. Amb escalfament posterior es descompon el pentaòxid de iodur donant lloc a una mescla de iode, oxigen i òxids inferiors de iode.

## Preparació

L'àcid iódic es pot preparar oxidant I₂ amb oxidants forts com àcid nítric HNO 3, Clor Cl 2, àcid clòric HClO 3 o peròxid d'hidrogen H 2O 2, per exemple:
    I 2 + 6 H 2O + 5 Cl 2 2 HIO 3 + 10 HCl.

## Propietats

L'àcid iòdic és un àcid relativament fort amb una constant de dissociació pK$_a$ de 0,75. És un oxidant fort en dissolució aquosa però menys en solució bàsica. .

## Usos

Es fa servir àcid iòdic com àcid fort en la química analítica.

## Ús en la indústria de la sal comuna

Es pot usar àcid iòdic per sintetitzar iodat de sodi o iodat de potassi per tal d'incrementar el contingut de iode de la sal comuna

## Referències

* ↑ (alemany) Arnold F. Holleman, Nils Wiberg, « Lehrbuch der Anorganischen Chemie », 102. Auflage, Berlin, 2007. ISBN 978-3-11-017770-1
# Àcid sulfònic

L'àcid sulfònic és un àcid inestable amb la fórmula H-S(=O)₂-OH.. L'àcid sulfònic és el tautòmer menys estable de l'àcid sulfurós, HO-S(=O)-OH, cap al qual l'àcid sulfònic ràpidament es converteix. Els compostos derivats en els quals es substitueix l'àtom d'hidrogen unit al sofre amb grups orgànics són estables. Aquests poden formar sals o èsters, anomenats sulfonats.

## Àcids sulfònics

Els àcids sulfònics són una classe d'àcids orgànics amb la fórmula general R-S(=O)₂-OH, on R és generalment una cadena lateral hidrocarbonada. Els àcids sulfònics són generalment àcids molt més forts que les seves contraparts carboxíliques, i tenen la tendència única d'unir-se fortament a proteïnes i carbohidrats; molts tints que es poden "rentar" són àcids sulfònics (o tenen el grup funcional sulfonil en ells) per aquesta raó. També són usats com catalitzadors i intermediaris per a un gran nombre de productes diferents com detergents, medicaments antibacterians, sulfonamida, resines de bescanvi aniònic i la purificació de l'aigua.

## Èsters sulfònics

Els èsters sulfònics són una classe de compostos orgànics amb la fórmula general R-SO₂-OR. Un exemple és el triflat de metil que es fa servir en la substitució nucleofílica.

## Bibliografia

* J.A. Titus, R. Haugland, S.O. Sharrow and D.M. Segal, Texas red, a hydrophilic, red-emitting fluorophore for use with fluorescein in dual parameter flow microfluorometric and fluorescence microscopic studies. J. Immunol. Methods 50 (1982), pp. 193–204. doi:10.1016/0022-1759(82)90225-3
* C. Lefevre, H.C. Kang, R.P. Haugland, N. Malekzadeh, S. Arttamangkul, and R. P. Haugland, Texas Red-X and Rhodamine Red-X, New Derivatives of Sulforhodamine 101 and Lissamine Rhodamine B with Improved Labeling and Fluorescence Properties, Bioconj Chem 1996, 7(4):482-9 doi:10.1021/bc960034p
# Àfrica romana

L'Àfrica romana sovint ha estat estudiada en detall pels historiadors i arqueòlegs, malgrat les grans diferències existents al llarg del seu territori i els seus vuit segles d'història. Les dues grans problemàtiques històriques relatives a aquestes províncies són la qüestió de la seva romanització i la qüestió de la seva cristianització. «Àfrica romana» es refereix sia a les terres d'Àfrica dominades per Roma, sia la part romanitzada d'Àfrica.
D'oest a est, l'Àfrica romana s'estén des de les costes atlàntiques de l'actual Marroc fins a la petita Sirtis. No s'hi inclouen les províncies de Cirenaica i Egipte, car són tractades per separat en les fonts antigues. Geogràficament, estan separades de la resta de l'Àfrica del Nord per deserts, mentre que Tripolitana i Leptis Magna es troben en la continuïtat territorial de l'Àfrica del Nord. Culturalment, es troben en la zona hel·lenística, clarament distingida de la zona púnica i, més tard, romana. Finalment, administrativament, Egipte sempre ha estat un cas a part dins l'Imperi Romà, i Cirenaica fou unida diverses vegades a Creta, la terra habitada més propera.

## Referències

* ↑ Vegeu: Lepelley, C. Deux ruptures dans l'histoire de l'Afrique romaine : les Flaviens et les Vandales (en francès). 68. Pallas, p. 49.