OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eustomias xenobolus

Eustomias xenobolus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües tropicals.

## Distribució geogràfica

Es troba al Carib: Saint Croix (Illes Verges Americanes).

## Referències

* ↑ Vaillant L. L., 1888. Expéditions scientifiques du "Travailleur" et du "Talisman" pendant les années 1880, 1881, 1882, 1883. Poissons. París. Exped. Travailleur et Talisman. 1-406.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Bigelow, H.B., D.M. Cohen, M.M. Dick, R.H. Gibbs, Jr., M. Grey, J.E. Morrow, Jr., L.P. Schultz i V. Walters, 1964. Fishes of the western North Atlantic. Part four. New Haven, Sears Found. Mar. Res., Yale Univ.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr., 1960: The stomiatoid fish genera Eustomias and Melanostomias in the Pacific, with descriptions of two new species. Copeia 1960 (núm. 3): 200-203.
* Gibbs, R. H., Jr., T. A. Clarke i J. R. Gomon, 1983: Taxonomy and distribution of the stomioid fish genus Eustomias (Melanostomiidae), I: subgenus Nominostomias. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 380: i-iv + 1-139.
* Gomon, J. R. i R. H., Jr. Gibbs, 1985: Taxonomy and distribution of the stomioid fish genus Eustomias (Melanostomiidae), II: Biradiostomias, new subgenus. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 409: 1-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Sutton, T. T. i K. E. Hartel, 2004: New species of Eustomias (Teleostei: Stomiidae) from the western North Atlantic, with a review of the subgenus Neostomias. Copeia 2004 (núm. 1): 116-121.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eveli Torent i Marsans

Eveli Torent i Marsans (Badalona, 5 d'abril de 1876 - Barcelona, 4 d'octubre de 1940) fou un pintor i dibuixant modernista català.
Fill del notari Esteve Torent i Torrebadella. Deixeble de Ramon Martí Alsina a l'escola de Llotja de Barcelona, de jove estigué vinculat a Mallorca. El 1897 ja participà en l'exposició inaugural de Els Quatre Gats, d'on va ser assidu i hi exposà individualment el 1899. L'any següent exposà també individualment a la Sala Parés, i després marxà a París, on exposà a la galeria de Berthe Weill (1904), i participà repetidament als Salons dels Independants i d'Automne. Sovint va pintar temes de la Bretanya, que coneixia segurament gràcies al seu amic l'escriptor Laurent Tailhade.
Tingué una àmplia activitat de dibuixant de premsa a revistes com Luz, El Gato Negro, Quatre Gats, L'Atlàntida, L'Esquella de la Torratxa, de Barcelona, i Gent Nova de Badalona. També col·laborà a revistes de Madrid (Arte Joven, Blanco y Negro), i de París, com La Raison o L'Assiette au Beurre. Allà il·lustrà també llibres (1913) de Le Sage, de Scarron i altres autors.
Des 1910 passà temporades a Buenos Aires, i bé que exposà alguns cops a Barcelona i a Badalona, vivia a París.
Pablo Picasso, amic seu, li va fer tres retrats, i Anglada-Camarasa un altre, tocant la guitarra.
Posteriorment va tenir una etapa brillant de retratista de prestigi. La seva militància a la maçoneria fou la causa del seu empresonament a la Presó Model de Barcelona en guanyar el franquisme.

## Referències

* ↑ Exposició col·lectiva amb (entre altres) Raoul Dufy i Jean Metzinger, La Chronique des beaux-arts et de la curiosité del 24 de gener del 1903 i del 30 de gener del 1904.

## Bibliografia

* Albaladejo i Blanco, Jordi «Eveli Torent i Marsans, un artista recuperat». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 18, 2007, pàg. 59-70.
* Fontbona de Vallescar, Francesc. «Eveli Torent. Un artista a Els Quatre Gats». A: 4 Gats, de Casas a Picasso. Barcelona: Museu Diocesà de Barcelona i Museu d'Art Modern de Tarragona, 2005, p. 47-63.
# Ewald Straesser

Ewald Straesser (Burscheid, 27 de juny de 1867 - Stuttgart, 4 d'abril de 1933) fou un compositor alemany. Estudia al Conservatori de Colònia, del que després en fou professor de contrapunt. Escrigué tres quartets per a instruments d'arc; un quintet amb piano; dues simfonies; Frühlig, suite per a orquestra; un trio per a arc i piano; sonata per a violí i piano, diverses peces per a piano; cors per veus de dona, i melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1253 ISBN 84 239-4557-X

## Enllaços externs

* «Straesser at the Dohr Edition» (en alemany).
# Sant Drap

Segons la tradició cristiana el Sant Drap o Sant Bolquer fou el primer bolquer que embolcallà el Nen Jesús en el moment de néixer.

## Llegenda

Segons la llegenda Elisenda de Sant Climent, de Lleida, i la seva filla Guillemona, foren raptades l'any 1238, en el context de la conquesta de Mallorca , pels musulmans que feren una algarada i foren portades a l'harem del rei de Tunis. La petita Guillemona cresqué a l'harem, on va ser educada com a musulmana i rebé el nom de Rocaia; esdevingué una noia molt formosa, de manera que el fill de l'emir, Miromomeli, se'n va enamorar. Un cop rei, la va tenir com a favorita, li atorgà diversos presents i la feu coneixedora d'altres tresors que guardava. Elisenda, tot i ser captiva i cristiana, a causa del paper de la seva filla a la cort, gaudia de certs privilegis i estigué en contacte amb els mercaders catalans i la comunitat cristiana de Tunis. Deuria tenir llavors uns trenta-sis anys quan va conèixer o es va trobar amb un antic veí, el mercader lleidatà Arnau Solsona, amb qui es va casar. El germà gran d'Arnau Solsona va ser paer de Lleida l'any 1255. Després, el matrimoni Solsona va decidir tornar-se'n a Lleida, i tot i que la filla s'oposava a la marxa, finalment va omplir de presents a la seva mare que va marxar. Entre els dons que li va fer, amb gran secret, li va donar una relíquia, un tros del drap amb què, segons la llegenda, Maria embolcallà Jesús. Elisenda va guardar el secret fins poc abans de la seva mort.

## El Sant Drap a Lleida

Arnau Solsona va donar el bolquer a la catedral l'any 1297. La relíquia, des d'aquell moment, fou adorada i venerada salvaguardant tots els problemes i contratemps que li sorgien, fins que el seu rastre es perdé per sempre durant la Guerra Civil Espanyola. No obstant això, uns filets del Sant Drap es conserven a la ciutat de Barcelona i uns altres a Escalona del Prado (Segòvia).

## Altres sant bolquers

A la Catedral de Dubrovnik de Croàcia també es veneren uns bolquers que segons la tradició embolcallaren a l'infant Jesús durant la Presentació del Temple

## Referències

* 1 2 «El Sant Drap». Turoseuvella. Arxivat de l'original el 21 de maig 2015. [Consulta: 20 maig 2015].
* 1 2 3 «Sant Drap». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
* 1 2 Rotger, Agnès «Elisenda de Sant Climent i la relíquia del Sant Drap». Sapiens, 24-07-2014 [Consulta: 19 maig 2015].
* ↑ Grup Editorial Prensa Ibérica «Elisenda Albertí: La dona medieval no es quedava a casa´». Regió 7. Grup Editorial Prensa Ibérica, 04-12-2012 [Consulta: 19 maig 2015].
* ↑ Janekovic-Romer, Zdenka. Javni rituali u politickom diskursu humanistickog Dubrovnika (en croat). Zavod za hrvatsku povijest Filozofskog fakulteta Zagreb - Institute of Croatian history, Faculty of Philosophy Zagreb, 1996.
# Exposition d'Art Français

L'Exposition d'Art Français (Exposició d'Art Francès) fou una exposició artística inaugurada al Palau de les Belles Arts de Barcelona el 23 d'abril de 1917, en plena Primera Guerra Mundial. Es van exposar 1.458 obres entre pintura, escultura, arquitectura i arts decoratives, i fou organitzada per la Société del Artistes Français, la Société Nationale de Beaux Arts i el Salon d'Automne, arran de la petició d'un col·lectiu d'artistes catalans vinculats a París, que volien agrair als francesos la forta influència cultural i artística rebuda en els anys immediatament anteriors a la Gran Guerra.
Es van poder veure els tapissos de Gobelins, obres de Gustave Courbet, Paul Cézanne, Degas, Gauguin, Manet, Puvis de Chavannes, Seurat o Renoir. No es van incloure obres cubistes. Moltes de les obres exposades van ser adquirides per l'administració catalana i una altra part important pel col·leccionisme privat català. El 2014 es va realitzar l'exposició Barcelona Zona Neutral 1914-1918 a la Fundació Joan Miró on es van poder veure de nou alguna d'aquestes obres.

## Enllaços externs

* La Exposición de Arte Francés, La Publicidad, 23 Abril 1917 (p. 1-7)
* M. A. Saglio, L'Exposició d'Artistes Francesos, Vell i Nou. Any 2, núm. 38 (1 des. 1916) 300-301
* Victor Masriera, J. Sacs, André Salmon, Exposició d'Art Francès, Vell i Nou. Any 3, núm. 48 (1 ag. 1917)

## Referències

* 1 2 3 Barcelona, zona neutral : 1914-1918. ISBN 9788494253577.
* ↑ Valverde, Isabel «Quan Barcelona era París: l'Exposició d'Art Francès de 1917 i la ideologia de la reciprocitat». Sorbonne.
# Ezequiel Porcel i Alabau

Ezequiel Porcel i Alabau (Barcelona, 2 de gener de 1877 - Barcelona, 27 de juny de 1926) va ser un arquitecte modernista català.

## Biografia

Fill d'Ezequiel Porcel i de Bassols, mestre d'obres natural de Barcelona i d'Assumpció Alabau, es va titular el 1902. Va ser arquitecte municipal de l'Ajuntament de Barcelona, per al qual va realitzar diversos treballs topogràfics i urbanístics, així com del de Premià de Mar. Va ser també tresorer de l'Associació d'Arquitectes de Catalunya.
El 1917 va elaborar amb Ferran Romeu i Ribot un projecte d'urbanització de Barcelona —conegut com a Pla Romeu-Porcel— derivat del Pla d'Enllaços de Léon Jaussely (1903), un ambiciós projecte per enllaçar la part antiga de Barcelona amb els nous municipis agregats el 1897, el qual no es va poder desenvolupar en la pràctica, d'aquí la remodelació efectuada per Romeu i Porcel.
Té obres a Barcelona (Casa d'Itàlia), Gavà (casa del carrer Artur Costa 24, 1916-1917), Viladecans (casa Joan Anglada, 1911), Premià de Mar i Terrassa. El 1909, signà el projecte de la casa Pilar Fontanet a Tortosa.
Va contraure matrimoni amb Francesca Vives.

## Vegeu també

* Urbanisme de Barcelona

## Referències

* ↑ «Naixements 1877, Llibre primer, núm. 28». AMCB, 02-01-1877.
* 1 2 Ràfols, 1951, p. 364.
* ↑ La Vanguardia, 26-06-1927, p. 4.
* ↑ DDAA, 2006, p. 206.
* ↑ «GAVÀ - Artur Costa, 24». MODERNISME (blog). Valentí Pons Toujouse, 06-04-2013.
* ↑ «Casa Joan Anglada». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* DDAA. Enciclopèdia de Barcelona 4. Pi / Zurich. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 2006. ISBN 84-412-1398-4.
* Ràfols, J.F.. Diccionario Biográfico de Artistas de Cataluña, vol. 3. Barcelona: Millá, 1951.
# Eòlia (filla d'Amitàon)

D'acord amb la mitologia grega, Eòlia fou una filla d'Amitàon, cabdill de Iolcos, i d'Idòmene.
Casada amb Calidó, fou mare d'Epicasta i de Protogènia.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 77.
# Eòlia (illa)

Segons la mitologia grega, Eòlia (en grec antic Αἰολία; llatí Aeolia) era una illa sobre la qual regnava Èol i on mantenia tancats els vents.
Es tractava d'una illa flotant, rocosa, protegida per una muralla de bronze. Més endavant, els grecs la suposaven emplaçada a la mar Tirrena, al nord de Sicília. Per això, se la podria identificar amb un dels illots de les illes Eòlies, potser Lipari o Stromboli.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 162. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 77. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# F. H. Lütgert

F. H. Lütgert (Hamburg, a finals del segle xviii) fou un músic alemany.
Deixà, arranjaments, variacions i una col·lecció de cançons alemanyes amb acompanyament de piano (Hamburg, 1791).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 879. (ISBN 84-239-4531-6)
# Fa-La

Fa-La és una composició per a tres o més veus, que primitivament s'escriví totalment o parcialment sobre les notes del títol. Les fa-las pertanyen principalment a l'època madrigalesca, tenint-se pel seu inventor en Gastoldi di Caravaggio, els quals balletti acabaven generalment amb un llarg fa-la. La majoria dels polifonistes, sobretot els anglesos, han deixat exemples d'aquesta ingènua composició.

## Referències

* Tom núm. 23 de l'Enciclopèdia Espasa, pàg. 110
# Fabio Constantini

Fabio Costantini (Staffolo, vers el 1575 – Tívoli vers el 1644) fou un compositor i editor musical italià. Va compondre música religiosa, i fou mestre de capella a Ancona, a la Catedral d'Orvieto (entre els anys 1610 i 1614, i entre 1618 i 1622. El succeí a Giuseppe Giamberti) i Roma. Les seves obres figuren en les col·leccions Selectae Cantiones (Roma, 1614), i en la que publicà sota la seva direcció amb els títols de Salmi (Cartino, 1615), Scelti di Mottetti (1618) i en Alcuni mottetti (1619).

## Referències

* ↑ Fenlon, Iain. Early Music History: Studies in Medieval and Early Modern Music. Cambridge University Press, 19 de març de 2009, p. 25. ISBN 978-0-521-74652-6 [Consulta: 8 octubre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14 ISBN 84-239-4514-6)
# Fabrizio Dentice

Fabrizio Dentice (Nàpols, vers 1539 - idm. vers 1581) fou un compositor, violista i intèrpret del llaüt, natural de la Campània italiana. No s'ha de confondre amb el seu pare Luigi Dentice (1510-1566) o el seu net fill Scipione Dentice (1560 - 1635).
Se sap que uns anys abans de morir va estar a Espanya, ignorant-se quelcom més de la seva vida.
Entre les seves obres cal citar:
* una Col·lecció de Motets (Venècia, 1581);
* una d'Antífones a quatre veus;
* un Miserere, a dos cors alternats;
* Lamentacions a cinc veus (Milà, 1593), i altres composicions religioses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 132 (ISBN 84-239-4518-9)
# Fanny Cerrito

Fanny Cerrito, de naixement Francesca Teresa Giuseppa Raffaela Cerrito (Nàpols, 11 de maig de 1817 - París, 6 de maig de 1909) fou una coreògrafa i ballarina italiana.
Estudia amb Itro i Paradice, debutà el 1834 amb gran èxit en el Teatro San Carlo de Nàpols i aparegué després en diversos teatres italians com el de La Scala de Milà, on el 1838 es distingí durant les festes de la coronació de l'emperador Ferran, el de Kartner a Viena i el de l'Òpera a París. De 1840 a 1845 residí a Londres, treballà després per Alemanya, Itàlia i Rússia. Durant la seva estada a Itàlia tingué entre les seves alumnes Amina Boschetti.
Es casà amb el cèlebre violinista i ballarí Arthur Saint-Léon, del qual se separà el 1850. Els italians l'anomenaven la quarta gracia.

## Referències

* ↑ París, Carmen; Bayo, Javier. «Cerrito, Fanny (1817-1909)». MCNBiografias.com. [Consulta: 12 març 2021].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 229 (ISBN 84-239-4509-X)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 608 (ISBN 84 239-4552-9)
# Fanny Moran-Olden

Fanny Moran-Olden (Cloppenburg, 28 de setembre de 1855 - Schöneberg prop de Berlín, 12 de febrer de 1905) fou una cantant d'òpera alemanya.
Degué la seva educació musical al professor Haas, de Hannover, i Augusta Götze, de Dresden, la contractaren per primera vegada a Frankfurt del Main; el 1879 va contraure matrimoni amb el tenor Moran, el 1884 formà part de la companyia del Teatre Municipal de Leipzig, i el 1895 del Teatre Reial de Múnic, on, després de divorciar-se del seu primer marit casà (1897) amb el cantant de palau Theodor Bertram. El 1898 treballà en el Teatre Municipal d'Hamburg i més tard ensenyà cant a Berlín. Finalment fou cantant de cambra del gran ducat d'Oldenburg. En molts dels seus concert anava acompanyada del pianista Karl Wendling.
La seva veu era de gran extensió, de manera que desenvolupava tan bé els rols de soprano alta (Norma, Doña Ana, Isolda) com els de soprano baixa (Fides, Lea).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 925 (ISBN 84 239-4536-7)
* ↑ L. Frankenstein . Zwei Jubiläen // Musikalisches Wochenblatt, Jg. 40, Heft 27 (1.10.1909), S. 373-374.
# Farlowella mariaelenae

Farlowella mariaelenae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 17 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca occidental del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2: 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. i L. Vance 1917: Some species of Farlowella. Annals of the Carnegie Museum v. 11 (núms. 1-2): 297-303, Pls. 29-31.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Martín Salazar, F. J. 1964. Las especies del genero Falowella de Venezuela (Pisces - Nematognathi - Loricariidae) Con descripcion de 5 especies y 1 sub-especies nuevas. Mem. Soc. Cienc. Nat. La Salle v. 24 (núm. 69): 242-261.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Retzer, M. E. i L. M. Page 1997: Systematics of the stick catfishes, Farlowella Eigenmann & Eigenmann (Pisces, Loricariidae). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 147: 33-88.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Farlowella vittata

Farlowella vittata és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 22,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. i L. Vance 1917: Some species of Farlowella. Annals of the Carnegie Museum v. 11 (núms. 1-2): 297-303, Pls. 29-31.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S. 1942. Studies on South American fresh-water fishes. I. Stanford Ichthyol. Bull. v. 2 (núm. 4): 89-114.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Retzer, M. E. i L. M. Page 1997: Systematics of the stick catfishes, Farlowella Eigenmann & Eigenmann (Pisces, Loricariidae). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 147: 33-88.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Faró

El faró (Notoscopelus elongatus) és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.
Els mascles poden assolir 10,6 cm de longitud total. A França és depredat per Dalatias licha. És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 45-1.000 m de fondària endèmic de l'oest de la Mediterrània.

## Referències

* ↑ Costa, Oronzio Gabriele. Fauna del Regno di Napoli : ossia enumerazione di tutti gli Animali, che abitano le diverse regioni de questo regno e le acque che le bagnano, contenente la descrizione de' nuovi o poco esattamente conosciuti (en italià). Napoli: Azzolino, 1829.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Nafpaktitis, B. G., 1975: Review of the lanternfish genus Notoscopelus (family Myctophidae) in the North Atlantic and the Mediterranean. Bulletin of Marine Science v. 25 (núm. 1): 75-87.
* Palomera, I., 1983. Desarrollo larvario de Notoscopelus elongatus elongatus (Costa, 1844) y Notoscopelus bolini Nafpaktitis, 1975. Invest. Pesq. 47(2):263-276.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
Viccionari