OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Tavèrnoles

L'escut oficial de Tavèrnoles té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sable, 2 faixes d'argent; ressaltant sobre el tot una rella d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 5 de juliol de 1994 i publicat al DOGC el 20 de juliol del mateix any amb el número 1923.
La rella és l'atribut de sant Isidre, patró de la pagesia; el dia del sant (15 de maig) la localitat celebra la segona festa major (la primera és el 3 d'agost, per Sant Esteve, patró del poble). Aquest emblema tradicional de l'escut de Tavèrnoles també al·ludeix a l'agricultura com a principal font de l'economia del poble. Les faixes d'argent sobre camper de sable són les armes dels barons de Savassona, senyors de Tavèrnoles.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 5 de juliol de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Tavèrnoles.» (pdf). DOGC núm. 1923. Generalitat de Catalunya, 20-07-1994. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Teulada

L'escut de Teulada és un símbol representatiu oficial del municipi de Teulada, la Marina Alta, País Valencià. Té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric semipartit i truncat. Al primer quarter, en camp d'or, quatre pals de gules abraçats d'atzur, sembrat de flors de lis d'or i amb el lambel de Nàpols de gules. Al segon quarter, tres faixes d'argent i tres de gules; sobre cada faixa d'argent es carregaran unes creus d'atzur. Al tercer quarter, en camp d'atzur, una llenca de terra, d'argent, que forma una badia, a l'extrem de la qual hi ha una torre d'or i a l'altre extrem, un castell del mateix metall. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per resolució del 17 de febrer de 1992, del Conseller d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 1.744, del 13 de març de 1992.
La primera partició presenta les armes d'Alfons d'Aragó i de Foix, primer comte de Dénia i antic senyor de Teulada. A la segona partició, les armes dels Palafox, també antics senyors de la vila, abans de l'abolició dels senyorius. A sota, una representació de la badia de Moraira, amb el castell de Moraira en primer terme i, a l'altre extrem de la badia, la torre del Cap d'Or.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana ( PDF), 2003, p. 220 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 17 de febrer, del Conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament de Teulada (Alacant)» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.744, 13-03-1992, pàg. 2.389 [Consulta: 9 maig 2016].
# Escut de Tornabous

L'escut oficial de Tornabous té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un bou d'argent sobremuntat d'una rella d'argent posada en pal. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de gener del 2010 i publicat al DOGC núm. 5570 del 18 de febrer del mateix any; l'expedient d'adopció de l'escut municipal havia estat iniciat per l'Ajuntament el 26 de juny del 2009, quan la proposta d'escut va ser aprovada pel Ple.
Es tracta d'un escut parlant referent al topònim de la localitat, amb els senyals tradicionals del bou i la rella de l'arada al·lusius a l'acte de llaurar amb una parella de bous. Aquests senyals ja apareixien als antics escuts i segells utilitzats pel municipi. Al primer que es conserva, de les acaballes del segle xviii, hi consta una simple rella, i el segon, emprat d'ençà del 1870, consisteix en dos bous llaurant en un camp.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/370/2010, de 26 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Tornabous.» (htm). DOGC num. 5570, 18-02-2010. [Consulta: 18 febrer 2010].
# Escut de Torrefarrera

L'escut oficial de Torrefarrera té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una torre oberta d'argent sobremuntada d'una creu de Malta d'argent i acompanyada de dues ferradures d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de maig del 2006 i publicat al DOGC el 14 de juny del mateix any amb el número 4654.
Les armes parlants de Torrefarrera fan al·lusió al nom del poble: la torre, element tradicional, i les ferradures. La creu de Malta vol indicar que el lloc fou atorgat als hospitalers el 1186.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1907/2006, de 26 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torrefarrera.» (pdf). DOGC núm. 4654. Generalitat de Catalunya, 26-05-2006. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Torrelameu

L'escut oficial de Torrelameu té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una torre torrejada d'or oberta acompanyada de 2 creus de Malta (d'argent) una a cada costat. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de juliol de 1988 i publicat al DOGC el 12 de setembre del mateix any amb el número 1042.
La torre torrejada és el senyal parlant tradicional, relatiu al nom del poble. També la creu de Malta (l'emblema dels hospitalers és un senyal tradicional. En efecte, Torrelameu, que havia nascut al voltant d'una torre o granja islàmica, fou conquerida per Ermengol VI d'Urgell a mitjan segle xii, incorporada al bisbat de Lleida i donada a l'orde hospitaler de Sant Joan de Jerusalem.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Torrelameu.» ( PDF). DOGC núm. 1042. Generalitat de Catalunya, 12-09-1988. [Consulta: 4 gener 2014].
# Escut de Tortellà

L'escut oficial de Tortellà és el símbol d'aquest municipi i es descriu mitjançant el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un tord de sable perxat sobre una branca de sinople en faixa acompanyat a la punta d'un mont floronat de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb la representació heràldica d'un tord de color negre (sable) posat (perxat) sobre una branca de color verd (sinople), acompanyat a la part inferior de l'escut (a la punta) d'un mont heràldic que té el cim acabat en forma de flor de lis (floronat) de color verd (sinople).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

## Història

L'escut va ser aprovat el 25 de juliol del 1990 i publicat al DOGC el 13 d'agost del mateix any amb el número 1330.
El tord sobre una branca és el senyal parlant tradicional referent al nom del poble, i ja apareixia a l'antic escut. Pel que fa al mont floronat, és també un senyal parlant que al·ludeix al castell veí de Bellpuig, en el sentit de mont embellit. Aquest castell va ser destruït durant els terratrèmols del 1428, i els seus senyors van posseir, al final del segle xvi, la baronia de Sales, a la qual pertanyia el poble de Tortellà.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Tortellà (Garrotxa).» ( PDF). DOGC núm. 1330. Generalitat de Catalunya, 13-08-1990. [Consulta: 12 juliol 2010].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
* ↑ Antic escut de Tortellà
# Escut de Tírvia

L'escut oficial de Tírvia, aprovat el 7 de juny de 2024, té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una lluneta minvant figurada d'argent acompanyada de vint-i-quatre estrelles d'or posades en orla. Per timbre, una corona mural de vila.

## Anterior escut oficial (1988-2024)

El primer escut oficial de Tírvia, aprovat el 26 de maig de 1988, tenia el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una lluneta creixent figurada d'argent acompanyada de 24 estrelles d'argent posades en orla. Per timbre, una corona mural de vila.
La lluna creixent voltada d'estels és el senyal tradicional de l'escut de la vila, i és d'origen desconegut.
L’Ajuntament de Tírvia va encarregar a Marc Antoni Balanza la realització del document per recuperar la representació tradicional de l'escut de la vila i la corporació municipal va assumir una proposta en què la lluneta creixent es modifica per una lluneta minvant i en què l'esmalt de les vint-i-quatre estrelles posades en orla passaria d'ésser d'argent a ésser d'or.

## Antic escut de Tírvia

L'Escut antic de Tírvia fou l'escut d'armes del municipi d'aquest nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Perdé vigència en entrar en vigor la normativa catalana sobre els símbols oficials. L'escut antic no s'hi adaptava i, per tant, deixà de tenir validesa oficial, tot i que el de Tírvia fou un dels primers ajuntaments a normalitzar-lo. Així, el 26 de maig del 1988 s'aprovà l'escut de Tírvia, ajustat a la normativa actual dels símbols oficials, el qual va estar en vigència fins al juny del 2024, en què es va modificar pel que fa servir ara l'Ajuntament, amb els elements disposats segons el costum tradicional. Era, com l'actual, un escut d'atzur, una lluna nova, radiant, d'argent, rodejada d'estels, d'or.

## Vegeu també

* Bandera de Tírvia
* Escuts i banderes del Pallars Sobirà

## Referències

* ↑ «Resolució PRE/2100/2024, de 7 de juny, per la qual es dona conformitat a la modificació de l'escut heràldic del municipi de Tírvia.» (pdf). DOGC, núm. 9.183, 13-06-2024. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Tírvia.» (pdf). DOGC, núm. 1.007, 20-06-1988. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ Balanza i Grimaldo, Marc Antoni. Proposta modificació escut heràldic per l’Ajuntament de Tírvia. Vila de Peramea: Ajuntament de Tírvia, 2023.
* ↑ Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut de Vila-real

L'escut de Vila-real és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Vila-real (Plana Baixa). Té el següent blasonament:
| « | Escut caironat. En camp d'or quatre pals de gules. Per timbre, una corona reial oberta. Envoltant l'escut dues branques de sinople, una de llorer a l'esquerra i l'altra de roure a la dreta, encreuades per la base. | » |

## Història

L'escut històric d'ús immemorial es rehabilità per Resolució de 17 d'octubre de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.132, de 21 de novembre de 2001.
L'escut amb els quatre pals, propi d'una vila reial, és utilitzat pel municipi des del segle xv. Porta les branques de llorer i roure per distingir-lo dels de València, Sagunt i Cullera, que podria correspondre a l'encarregat fer l'any 1420:
| « | ffon acordat per lo dit honorable Consell que en una pedra sie feyta fer o obrar un senyal reial ab sos fullatges... | » |
| — Arxiu Municipal de Vila-real, Manual de Consells, núm. 11 (1420-1421), f. 5r. |||

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 17 d'octubre de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut de l'Ajuntament de Vila-real (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.132, 21-11-2001, pàg. 24.571 [Consulta: 19 juny 2017].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 239 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ Doñate Sebastià, José María. «Historia y evolución del escudo de Villarreal». A: Datos para la Historia de Villarreal III. Vila-real: Anubar, 1975, pp. 117-124. ISBN 84-7013-068-4.
# Escut de Vilanova de l'Aguda

L'escut oficial de Vilanova de l'Aguda té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot una rosa de gules botonada d'or i barbada de sinople. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 19 de setembre del mateix any amb el número 1645.
L'escut conté un sautor, o creu de Sant Andreu, i una rosa, que simbolitzen els patrons del poble, la Mare de Déu del Roser i sant Andreu.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de setembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vilanova de l'Aguda.» (pdf). DOGC núm. 1645. Generalitat de Catalunya, 16-09-1992. [Consulta: 4 juny 2012].
# Escut de Xella

L'escut de Xella és un símbol representatiu oficial de Xella, municipi del País Valencià, a la comarca de la Canal de Navarrés. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer, d'or, quatre pals de gules. Al segon, d'or, un bou passant de gules terrassat de sinople; bordura amb vuit feixos de blat d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 12 de setembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es modifica l'escut aprovat el 1973. Publicat en el DOGV núm. 4.601, del 3 d'octubre de 2003.
Els quatre pals indiquen que la vila era una possessió reial, que passà més endavant als ducs de Gandia. La segona partició de l'escut presenta les armories dels Borja, ducs de Gandia; precisament fou un dels membres d'aquesta família, Francesc Carles de Borja, qui el 1611 va atorgar a Xella la carta de població.
# Escut de Xàbia

L'escut de Xàbia és un símbol representatiu oficial de Xàbia, municipi del País Valencià, a la Marina Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric partit i entat en punta. Al primer quarter, en camper d'or, quatre pals de gules. Al segon quarter, en camper d'atzur, sobre ones d'atzur i argent, una torre d'argent maçonada de sable sobre roques del seu color, sobremuntada d'una flor de lis d'or. A l'entat en punta, en camper d'or, cinc estrelles d'atzur, col·locades en sautor. Al timbre, una corona reial oberta. Flanquejant la tarja de l'escut, dues eles d'or. | » |

## Història

L'escut es modificà per Resolució de 4 de febrer de 1993, del conseller d'Administració Públiques, publicada en el DOGV núm. 1.976, de 3 de març de 1993.
La segona partició presenta l'escut tradicional, amb la vila emmurallada dalt del turó, vora la mar; la flor de lis és un privilegi atorgat per Felip V, ja que Xàbia va ser fidel al bàndol borbònic en la guerra de Successió. Els quatre pals fan referència a la seva condició de vila reial, mentre que a l'entat apareixen les armes dels Rojas Sandoval, marquesos de Dénia i senyors de la vila. Les dues eles al·ludeixen a les dues vegades que Xàbia ha romàs lleial al rei, la ja esmentada durant la guerra de Successió i durant la guerra del Francès.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 248 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 27 de gener de 1993, del Conseller d'Administració Pública, per la qual modifica l'escut heràldic de l'Ajuntament de Xàbia (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.976, 03-03-1993, pàg. 2.218 [Consulta: 30 juliol 2017].
# Escut de l'Albi

L'escut oficial de l'Albi té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un àlber d'argent acompanyat al cap de dues palmes d'or en banda i en barra i, a la punta, de quatre estrelles d'or en banda i en barra. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 22 de gener de 2009 i publicat al DOGC núm. 5.314, del 9 de febrer del mateix any.
L'àlber d'argent en camper de gules és l'escut tradicional del municipi i és el senyal parlant dels barons de l'Albi, antics senyors de la vila; la baronia és representada també per la corona damunt l'escut. Les estrelles d'or representen l'alba i són un altre senyal parlant, recentment introduït, igualment com les dues palmes, emblema del martiri dels sants metges Cosme i Damià, patrons de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/171/2009, de 22 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de l'Albi.» (HTML). DOGC núm. 5314. Generalitat de Catalunya, 09-02-2009. [Consulta: 10 febrer 2009].
* ↑ Web de l'Albi – Breu història
# Escut de l'Ametlla del Vallès

L'escut oficial de l'Ametlla del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat partit i semitruncat: 1r. de sinople, un ametlló d'or; 2n. d'argent, una creu plena de gules; 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat per l'ajuntament el 7 de juny de 1989 i publicat al DOGC núm. 1161 del 28 de juny del mateix any.
L'ametlló és un símbol parlant i la creu i els Quatre Pals fan referència al fet que el poble fou "carrer de Barcelona".

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de l'Ametlla del Vallès.» (pdf). DOGC núm. 1161. Generalitat de Catalunya, 28-06-1989. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Escut de l'Espunyola

L'escut oficial de l'Espunyola té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell obert d'or acostat de dues àncores d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 31 d'octubre del 2002 i publicat al DOGC el 27 de novembre del mateix any amb el número 3770.
S'hi representa l'antic castell de l'Espunyola i dues àncores a banda i banda, que són l'atribut de sant Climent, patró del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/3391/2002, de 31 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de l'Espunyola.» (pdf). DOGC núm. 3770. Generalitat de Catalunya, 27-11-2002. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de la Cellera de Ter

L'escut oficial de la Cellera de Ter té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. de sinople, una creu patent d'argent amb una bóta ajaçada d'or a cada costat del braç inferior; al segon d'or, una cabra arrrestada de sable, amb bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 de maig de 1993 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 1748.
La Cellera de Ter va pertànyer a Anglès fins al 1788; de fet, la creu de l'escut fa referència a la vall d'Anglès, o Valle Eclesiis en llatí tardà, és a dir «vall d'esglésies». Les dues bótes a banda i banda són senyals parlants que recorden el celler que forma part del nom del poble. La segona partició són les armes parlants dels vescomtes de Cabrera, senyors dels castell d'Anglès i, subsidiàriament, de la Cellera.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de maig de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Cellera de Ter.» ( PDF). DOGC núm. 1748. Generalitat de Catalunya, 21-05-1993. [Consulta: 25 juny 2010].
# Gustav Schmidt

Gustav Schmidt (Weimar, 1 de setembre de 1816 - Darmstadt, 11 de febrer de 1882), nom complet Gustav Friedrich Schmidt, fou un director d'orquestra i compositor alemany.
Fou director d'orquestra de la cort de Hesse, a Darmstadt, i abans ho havia sigut dels teatres de Brünn, Würzburg, Frankfurt, Wiesbaden, Magúncia i Leipzig.
Deixà les òperes:
* Prinz Eugen;
* Die Weibertreue;
* La Reole;
* Alibi, així com diversos cors per a veus d'home, escrits en estil verdaderament popular alemany.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1072 (ISBN 84-239-4554-5)
# Gustav Schönleber

Gustav Schönleber (Bietigheim-Bissingen, 3 de desembre de 1851 - Karlsruhe, 1 de febrer de 1917) va ser un paisatgista alemany.
Va estudiar sota la direcció de Lier, a Múnic, i el 1881 va ser nomenat professor a l'escola de Belles Arts de Karlsruhe, on entre els seus alumnes va tenir la saxona Helene Marie Stromeyer. El 1891 va entrar a formar part de l'Acadèmia de Berlín, i va obtenir medalles a Berlín (1880 i 1889), Múnic (1888), Chicago (1893) i París (1900).
Figuren obres d'aquest artista als Museus següents:
* Berlín, Tempestat de tardor, Rapallo, i Enzweir prop de Besigheim';
* Wroclaw, Matí en la llacuna de Venècia, i Dic de Neckas prop de Besigheim;
* Colònia, Costa holandesa;
* Darmstadt, Marina;
* Dresden, Marea baixa i Penya-segat;
* Düsseldorf, Primers brots;
* Frankfurt, Vell Esseingen;
* Hamburg, Llacunes prop de Venècia;
* Leipzig, Barca de pesca en les llacunes de Venècia;
* Maguncia, Catedral i canal de Dordrecht;
* Múnic, Llogaret holandès i Punta de Madonetta;
* Stuttgart, Canal de Dordrecht i Primavera.

## Galeria d'imatges

* Port pesquer
* Vista de la vella vila de Esslingen
* Vista de Vlissingen
* Marina a Venècia

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1131/32. (ISBN 84-239-4554-5)
# Gustave-Hippolyte Roger

Gustave-Hippolyte Roger (París, Illa de França, 17 de desembre, 1815 - 12 de setembre, 1879) fou un tenor i actor còmic parisenc.
Estudià cant en el Conservatori de Paris, la seva ciutat natal, i el 1838 feu la seva estrena en l'Òpera Còmica, aconseguint un gran èxit. El 1848 efectuà una gira per les illes britàniques en companyia de Jenny Lind, gira que fou un triomf per ambdós artistes. Durant l'espai de deu anys va fer set viatges a Alemanya, i els seus triomfs allà no foren menors que a França; sobretot a Weimar, Frankfurt, Berlín, Viena i Múnic, aplaudiren molt a l'artista, que assolí cantar en alemany un acte de Le Prophète.
Després d'aconseguir el mateix èxit a Brussel·les, va perdre la veu, llavors es proposà continuar en l'escena, no com a cantant, sinó com a actor, fracassant, i deixà l'escena i es dedicà a l'ensenyança, terreny en el que va assolir una merescuda reputació.
En un accident de caça va perdre un braç. Publicà un llibre amb els records dels seus viatges amb Jenny Lind, en el Carnet d'un tenor (París, 1880), i feu una encertada traducció textual de les Estacions de Joseph Haydn.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1362 ISBN 84-239-4551-0
# Gustave Louchet

Gustave Louchet (Boulogne-sur-mer, 1840) fou un pianista i compositor francès.
A París va tenir per professors a Marmontel per al piano, i en Muratet que l'ensenyà l'harmonia, fuga i contrapunt. Primer fixà la residència a Rouen i més tard passà a establir-se a París el 1876.
Va publicar:
* Psaume 145 (solo per a cor amb acompanyament d'orgue;
* Hymne de Noël (cor a quatre veus mixtes), premiat el 1864 en un concurs obert per la ciutat de París;
* Ave Maria (cor a quatre veus d'home);
* O Sacrum convivium (cor a quatre veus mixtes);
* L'Abeille (cor a questre veus d'home);
* Tantum ergo (cor a quatre veus mixtes);
* Hymne a la mer (cor a quatre veus d'home);
* Idylle, O Salutaris, Pensèe fugitive, Pensèes caractéristiques, Andante cantabile, Prélude et fugue, etc., aquestes últimes, obres per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 31, pàg. 328 (ISBN 84-239-4531-6)