OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Aguilera i Martí

Josep Aguilera i Martí (Salt, 1882 – Barcelona, 1956) fou un dibuixant, retratista i pintor català. Fou reconegut com el pintor civil de Girona, republicà i antifeixista. En l'acadèmia de dibuix i pintura que tingué al carrer de la Força (Girona) s'assentà el pòsit cultural i humà d'una generació d'artistes que després protagonitzaren l'escena artística de la postguerra. Fou l'home que va marcar el ritme artístic de la ciutat i que posà els fonaments d'una escola pictòrica basada en la Girona monumental.
Va residir a Arbúcies entre 1923 i 1927 on va pintar dos quadres que forn premiats per la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordiː La plaça major amb l'arbre de la Llibertat i Vista d'Arbúcies des del bosc de Fogueres.

## Obres destacades

* Mercat a Girona (Museu d'Art de Girona)

## Referències

* ↑ «Passatge de Josep Aguilera». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 14 novembre 2012].
* ↑ Lanao, Pau «Josep Aguilera Martí». El Punt, 22-10-2009.

## Bibliografia

* DDAA. Josep Aguilera. Girona, l'exili i la pobresa. Museu d'Art de Girona, 1998. GI-1112-97.
* «Josep Aguilera, pintor civil de Girona (1882-1955)». Revista de Girona, núm. 178, 1996.

## Enllaços externs

* Josep Aguilera, Pedres de Girona
# Josep Aranyó i Aranyó

Josep Aranyó i Aranyó (Barcelona, 2 de gener de 1864 - 15 de novembre de 1914) va ésser un fabricant que ocupà càrrecs directius en el Foment del Treball Nacional, la Cambra de Comerç, la Societat Econòmica d'Amics del País i en la Junta de Propietaris de la Dreta de l'Eixample de Barcelona.

## Biografia

Va néixer a la Plaça de les Jonqueres de Barcelona (vegeu casa-fàbrica Gorgot-Aranyó), fill de Claudi Aranyó i Aranyó, natural de Barcelona, i de la seva cosina Carolina Aranyó i Matallana, natural de Madrid.
Signà el Missatge a Irlanda (1886) i el Missatge a la Reina Regent (1888). Formà part de la junta directiva de la Lliga de Catalunya i en l'organigrama de la Unió Catalanista fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892) i Reus (1893). A principis del segle xx donà suport a la Lliga Regionalista.
Es va casar amb Teresa Pratmarsó i Soler (†1935). Els seus germans Àngel, Gaietà i Claudi es van casar amb les germans Mercè, Dolors i Pilar Pratmarsó i Soler, respectivament.

## Referències

* ↑ «Naixements.1864.Llibre 1.Foli 10. Registre núm.40». AAMCB, 02-01-1864. [Consulta: 25 desembre 2019].
* ↑ «Esquela de defunció». La Vanguardia, 01-12-1914, pàg. 1.
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (Editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 47-48.
* ↑ «Esquela de defunció de Teresa Pratmarsó». La Vanguardia, 17-11-1935, pàg. 3.

## Bibliografia

* McDonoch, Gary Wray: Las buenas familias de Barcelona. Barcelona, Ed. Omega, 1988, ISBN 9788428208505.
* Nadal, Jordi; Tafanell, Xavier: Sant Martí de Provençals, pulmó industrial de Barcelona 1847-1992. Barcelona, Columna, 1992, ISBN 84-7809-392-3.

## Enllaços externs

* Els Arañó com a nissaga industrial. Arxivat 2007-10-01 a Wayback Machine. (català)
* Els Arañó, una família d'industrials del sector tèxtil. Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine. (català)
# Carlo Albanesi

Carlo Albanesi (Nàpols, 1858 - Londres, 1926) fou un compositor italià.
En acabar la seva carrera es donà conèixer com a concertista de piano en les principals capitals d'Itàlia i França. Abandonà la vida artística activa el 1878 per establir-se com a professor de piano a Londres, des de 1882. Desenvolupà una classe d'aquesta ensenyança en la Royal Academy of Music, de Londres, i de la institució del mateix nom a Dublín.
Fou duran molts anys director de la Royal Philarmonic Society, de Londres. Les seves principals composicions publicades, són sis sonates per a piano, un quartet de corda, un trio amb piano i diverses col·leccions de cançons i peces per a piano.
Carlo era fill del també pianista i compositor Luigi Albanesi (1821-1897).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 110 (ISBN 84-239-4504-9)
# Carlo Ambrogio Marini

Carlo Ambrogio Marini (Albino, 10 de setembre de 1670 - Bèrgam, c. 1717), segons algunes fonts Carlo Ambrogio Marino o Carlo Antonio Marini, fou un compositor italià de la segona meitat del segle xvii. Va ser violinista a Bèrgam i publicà, entre d'altres, les obres: Sonate a 3 (1687), Balletti Correnti, Gighe e Menuetti a 3 (1692), Sonate a 3 e 5 (1696), Cantate a voce sola, Sonata allà francese a 3, Sonate a 3 e 5, Sonate da càmera a 3, Sonata V, solo con B, e..

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 202, ISBN 84-239-4533-2
# Carlo Antonio Campioni

Charles-Antoine Campion (Lunéville, (França), 16 de novembre de 1720 – Florència, 12 d'abril de 1788), fou un compositor italià d'origen francès, nascut a la Lorena.
Per espai de setze anys ostentà el càrrec de mestre de capella en la cort del gran duc de Toscana.
És autor de música sagrada molt notable (rèquiems, oratoris, responsoris) i de diverses sonates per a trio i per a piano, duets per a violí i violoncel, etc. Les obres de Campioni es publicaren modernament a Londres i Amsterdam, sent molt admirades pels crítics d'ambdues capitals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 1283. (ISBN 84-239-4510-3)
# Carlo Lapini

Carlo Lapini (Siena, 1724 - 28 d'octubre de 1802) fou un compositor italià del classicisme. De caràcter un xic indolent i poc sociable, el seu nom per aquest motiu ha romàs quelcom ignorat, no obstant haver estat un notable músic. El 1757 ocupà el càrrec de mestre de capella de la col·legiata de la seva ciutat natal, estant al front de la mateixa per espai de quaranta anys. Es dedicà especialment a la música religiosa, sent notable la seva missa de Rèquiem, executada en els funerals de l'emperadriu Maria Teresa I (1780).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 773 ISBN 84 239-4529-4

## Enllaços externs

* Breu biografia (anglès)
# Carlos Martínez-Barbeito

Carlos Martínez-Barbeito y Morás (La Corunya, 1913- 10 d'abril de 1997) va ser un escriptor espanyol.

## Biografia

Era net de l'historiador Andrés Martínez Salazar, i fill de l'escriptora María Barbeito. Va cursar estudis de Filosofia i Lletres i de Dret en la Universitat de Santiago de Compostel·la, on va conèixer Federico García Lorca, en una visita que va fer a Galícia. Aquesta trobada el va convèncer de la conveniència de traslladar-se a Madrid, on es va doctorar en Dret i va contactar amb els principals intel·lectuals de l'època. Després de la Guerra Civil, va ser crític literari de Radio Nacional de España a Barcelona i va ser secretari general de la Metro Goldwyn Mayer a Espanya. Va retornar a Madrid, on va exercir càrrecs relacionats amb la cultura a TVE. En 1968 va ser designat director del Museu Amèrica, a Madrid, cessant en 1980. Va tornar a La Corunya, on va ser president de la Reial Acadèmia Gallega de Belles Arts, entre 1984 i 1988. Va ser un gran bibliòfil, i va arribar a reunir 13000 volums. Dona nom a un carrer de La Corunya.
El 1946 es va casar amb Ana María Álvarez de Sotomayor y Castro, filla del pintor Fernando Álvarez de Sotomayor.

## Obres
### Poesia

* Cuartilla, 1932.

### Novel·la

* El bosque de Ancines, 1947 (finalista del Premi Nadal 1945, fou portada al cinema per Pedro Olea el 1969).
* Las pasiones artificiales, 1950 (finalista del Premio Nadal 1948).

### Assaig

* Consideraciones sobre lo humano, lo clásico y lo lírico en la poesía de Lope de Vega, 1940.
* Unos parentescos insospechados (entre Rosalía de Castro, Concepción Arenal y Emilia Pardo Bazán), 1950.
* Macías el Enamorado y Juan Rodríguez del Padrón, Editorial Bibliófilos Gallegos, 1951.
* Noticia genealógica de D. José Cornide, 1959.
* Informaciones genealógicas del Archivo Municipal de La Coruña, 1959.
* Escudos reales, municipales y nobiliario de La Coruña y su tierra, 1967.
* Vida y leyenda de San Pedro de Mezonzo, 1968.
* Colmeiro, 1975.
* Mariñán; San Salvador de Bergondo; Bergondo, 1978.
* Torres, pazos y linajes de la provincia de La Coruña, 1978 (434 pàgines).
* El auto gallego en la historia, en los tratadistas y en la práctica forense, 1984.
* El escudo de La Coruña, 1985 (article a Revista del Instituto José Cornide de Estudios Coruñeses).
* Torres, pazos y linajes de la provincia de La Coruña, 1986 (807 pàgines).
* Historias de familia: (Líneas Reales), 1990.
* Bibliografía gallega de genealogía y heráldica, 1995.
* La Coruña a vista de gaviota y a ras de tierra, 1998 (editat pòstumament amb fotografies de Carlos Picallo).

## Referències

* ↑ Carlos Martínez-Barbeito al web de la RAH
* ↑ Carlos Martínez-Barbeito y Morás (1913-1997) Socio núm. 23 al web de la Biblioteca Nacional
* ↑ Ana María, hija del pintor al web del Museu del Prado
* ↑ Sotomayor a La voz de Galicia, 8 de setembre de 2013

## Enllaços externs

* «Obra de Carlos Martínez-Barbeito» a Dialnet.
# Shmuel Katz

Shmuel Katz (en hebreu: שמואל "מוקי" כץ, 9 de desembre de 1914 - 9 de maig de 2008) va ser un escriptor, historiador i periodista israelià. Abans de la formació de l'Estat d'Israel, va ser activista sionista i membre de l'alt comandament de l'Irgun. Va ser membre de la primera Kenésset i també és conegut per la seva biografia del líder jueu Zeev Jabotinskyi.

## Biografia

Katz va néixer a Johannesburg, Sud-àfrica. Els seus pares van ser Alexander i Luba Katz. El 1930 es va unir al moviment Betar. El 1936 va emigrar a l'Eretz Israel com a secretari de Michael Haskel, el cònsol honorari de Sud-àfrica. Poc després de la seva arribada es va unir a l'Irgun. El 1939 Zeev Jabotinski el va enviar a Londres per parlar sobre temes relacionats amb Palestina. Mentre hi va ser va fundar la publicació revisionista "The Jewish Standard" i va ser el seu editor entre 1939-1941 i el 1945.
El 1946, Katz va tornar a l'Eretz Israel i es va unir a la caserna general de l'Irgun, on va participar activament en les relacions exteriors. Va ser un dels set membres de l'alt comandament de l'Irgun, així com portaveu de l'organització. Katz també va exercir com a comandant de l'Irgun a Jerusalem durant la Guerra de la Independència. Menachem Begin va escriure a "La revolta" que Katz "va ser l'oficial responsable de Jerusalem fins a la dissolució dels regiments militars de l'Irgun Zvai Leumi".

## Carrera política

El 1977 Katz es va convertir en "Assessor del Primer Ministre per a Informació a l'Estranger" de Menachem Begin. Va acompanyar Begin en dos viatges a Washington DC i se li va demanar que expliqués alguns punts al president Jimmy Carter. Renuncià a aquesta tasca el 5 de gener de 1978 a causa de diferències amb el gabinet sobre propostes de pau amb Egipte. Posteriorment, Katz va estar actiu amb el partit Tehiyà durant alguns anys i més tard amb Herut - El Moviment Nacional, després que es va separar del governant Likud.

## Carrera literària

El llibre de Katz "Camp de batalla: realitat i fantasia a Palestina" descriu les arrels del conflicte araboisraelià i intenta refutar els mites antisionistes i la propaganda àrab. Katz és l'autor d'una biografia de dos volums de Jabotinski titulada Lone Wolf, A Biography of Vladimir (Ze'ev) Jabotinsky. A més, va publicar una columna regular durant molts anys a The Jerusalem Post.

## Referències

* ↑ «Shmuel Katz dies at 93» (en anglès), 10-05-2008. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Lone Wolf: A Biography of Vladimir (Ze'ev) Jabotinsky Two Volume Set - Katz, Shmuel: 9781569800423 - IberLibro» (en castellà). [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Mideast Outpost: AFSI Honors Shmuel Katz», 23-05-2006. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Fact and Fantasy in the Holy Land». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «EretzYisraelForever», 13-06-2022. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Anonymous. «Shmuel Katz» (en anglès), 22-05-2008. [Consulta: 4 març 2025].
# Carpo (Hores)

D'acord amb la mitologia grega, Carpo (en grec antic Καρπώ) va ser una de les Hores.
Li correspon l'estació dels fruits. Era l'encarregada de la temporada de la sega i la collita, així com de guardar el camí que duia al Mont Olimp. Atenia a Persèfone, Afrodita i Hera, i també era sovint associada amb els déus Dionís, Apol·lo i Pan.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 44. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
Viccionari
# Felix vom Rath

Felix Emil August Oskar vom Rath (Colònia, 17 de juny de 1866 - Múnic, 25 d'agost de 1905) fou un compositor alemany. Simultaniejà els seus estudis jurídics amb els musicals, i aviat es distingí com a pianista notable. Acabats els estudis, passà a Múnic per cursar els de composició. Entre les seves obres hi ha una sonata per a violí, un quartet per a piano i instruments d'arc, un concert de piano en si bemoll, i altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 809 ISBN 84 239-4549-9
# Apistogramma nijsseni

Apistogramma nijsseni és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S. O. 1979. Description of a new species of the genus Apistogramma (Teleostei, Perciformes, Cichlidae) from Peru. Rev. Suisse Zool. v. 86 (núm. 4): 937-945.
* Kullander S. O.: A taxonomic study of the genus Apistogramma (Regan, 1913), with a revision of the brazilian and peruvian species (Teleostei: Percoidei: Cichlidae). Bonner Zoologische Monographien Núm. 14 : 1-152. Any 1980.
* Kullander, S.O. 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Swedish Museum of Natural History, Estocolm, Suècia, 431 pp.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Habitatges plaça Dr. Fleming - c. del Mar (Alcanar)

Els Habitatges plaça Dr. Fleming - c. del Mar són una obra d'Alcanar (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Els edificis de la Plaça del Dr. Fleming componen un conjunt d'habitatges més o menys uniformes, amb dates de construcció que abasten la majoria entre 1860 i 1910 -segons el que indiquen les llindes-.
Les construccions normalment mantenen l'estructura, essent poques les de nova factura. Solen tenir les obertures amb llindes, de fusta o pedra,i portes de muntants. Als pisos són freqüents els balcons, tant de pedra com de ferro, amb base enrajolada.
Del carrer Mar en destaquen el núm. 4 (1920) -amb façana arrebossada de manera que simula carreus i decoració molt simplista d'ones i flors al primer pis-, el núm. 14 -antic forn de pa construït el 1867-, i el núm. 16 -amb un treball de enreixat molt cuidat i un arrebossat que emmarca les obertures.
De la plaça caldria comentar el núm. 5 -amb la inscripció "M.F. 1900" i la façana pintada i muntants extrems amb un dibuix geomètric senzill- i el núm. 7 -entrada a la cotxera de la casa O'Connor- amb data del 1910, arrebossat que simula carreus encoixinats i barana balustrada al terrat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Habitatges plaça Dr. Fleming - c. del Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Escut de Torres Torres

L'escut de Torres Torres és un símbol representatiu oficial de Torres Torres, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Morvedre. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit i mig truncat. Primer, en camp d'atzur quatre torres d'argent, aclarides de sable. Segon, en camp d'atzur, quatre flors de lis d'or. Tercer, en camp d'atzur tres bandes d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 24 de juliol de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.328, de 4 de setembre de 2002.
Les torres són un senyal parlant al·lusiu al nom del poble. Al costat, les armes dels Vallterra, barons de Torres Torres.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de dos segells en tinta de Torres Torres, una de l'Ajuntament i l'altra de l'Alcaldia, de 1876. Hi apareixen les armories de la vila, representades però, per només dues torres.
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).
Aquestes empremtes van acompanyades de la següent nota:
| « | (castellà) Estos sellos, creados desde inmemorial, se usan también actualmente, y no existen antecedentes que puedan dar razón de su origen ni de que explicación pueda atribuirse a los signos que contienen. Únicamente las inscripciones de Alcaldía constitucional y Ayuntamiento constitucional de Torres Torres, se comprende son para denotar el pueblo que representan. | (català) Aquests segells, creats des immemorial, es fan servir també actualment, i no hi ha antecedents que puguen donar raó del seu origen ni de quina explicació puga atribuir-se als signes que contenen. Únicament les inscripcions d'Alcaldia constitucional i Ajuntament constitucional de Torres Torres, es comprèn, són per denotar el poble que representen. | » |

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 229 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 24 de juliol de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Torres Torres (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.328, 04-09-2002, pàg. 22.780 [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Torres Torres (Valencia)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 21 octubre 2020].
# Casa-fàbrica Altayó

La casa-fàbrica Altayó era un conjunt d'edificis situats als carrers de Sant Pere Més Baix, 19 i de la Mare de Déu del Pilar, 3 de Barcelona, actualment desapareguts.

## Història

El 1836, el teixidor de seda o «veler» Francesc Altayó i Olivé, en qualitat de cònsol del gremi, i juntament amb Joan Escuder va adreçar un memorial a la Reina Regent Maria Cristina defensant polítiques proteccionistes. El 1840, va demanar permís per a reformar la seva casa-fàbrica amb la remunta d'un «pis-quadra» al carrer de Sant Pere Mitjà i la transformació total del front del carrer d'en Cuc (actualment de la Mare de Déu del Pilar), segons el projecte del mestre d'obres Pau Jambrú i Badia.
La seva fàbrica de teixits de seda figurava a la Guía de forasteros en Barcelona del 1842 i es va presentar a l'Exposició del 1844 sota la raó social Francesc Altayó i Cia, un dels socis de la qual era el veler Salvador Daldon i que es va dissoldre a mitjans del 1847. Altayó va morir el 10 de desembre del 1861, i el 1863 la fàbrica figurava a nom de Joaquim Ferrer i Cia.
El 1887, el mestre d'obres terrassenc Jaume Comerma i Torrella (autor del Pavelló de la Premsa de l'Exposició Universal del 1888) va demanar permís per a enderrocar els edificis i reconstruir-los de nou, però va morir aquell mateix any sense poder-ho realitzar. El 1889, la seva vídua Margarida Barrera va demanar permís per a dur a terme l'enderroc i anul·lar el projecte de reconstrucció, i així poder vendre el solar. Finalment, la finca va ser reeedificada per un altre propietari.

## Referències

* 1 2 3 4 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ AHCB, C.XIV Obreria C-134,0 02-04-1840.
* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 52.
* ↑ Guía general de Barcelona, 1849, p. 386.
* ↑ El Consultor. Guía general de Barcelona, 1857, p. 115, 313.
* ↑ Exposición pública de productos de la industria española, verificada en obsequio de S.S. M.M. y A. durante su permanencia en esta capital. Barcelona: Imprenta de J. Tauló, 1844, p. 25, 59.
* ↑ Diario de Barcelona, 31-10-1847, p. 5185.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 02-01-1862, p. 45.
* ↑ El Consultor. Guía general de Barcelona, 1863, p. 138, 140, 266.
* ↑ La Exposición. Órgano oficial, 27-08-1886, p. 3.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 141 P, 26-08-1887.
* ↑ La Exposición. Órgano oficial, 15-11-1887, p. 10.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 141 P, 12-03-1889.
* ↑ «Juan Parcerisas sol·licita indemnització de dues fraccions de terreny cedides a la via pública amb motiu de la reedificació de les cases nº19 del Carrer Sant Pere Més Baix i del nº3 del Carrer de la Mare de Déu del Pilar». Q136 Obres públiques 3/0 2016. AMCB, 1889-1890.

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 373. ISBN 978-84-9156-216-0.
# Haddon Sundblom

Haddon Sundblom va ser un dissenyador i pintor estatunidenc, suec d'origen, conegut per redefinir el 1931 la figura de Pare Noel per encomana de la Coca-Cola.
Entre 1931 i 1966, Haddon va ser el responsable pels traços del personatge, usant-se a si mateix com a model i als seus fills i nets com els nens que apareixen en les imatges al costat d'ell.

## Referències

* ↑ «Papá Nöel» (en castellà). Revista ARBIL, núm. 64. Arxivat de l'original el 2008-12-05. [Consulta: 15 novembre 2008].
* ↑ «Santa Claus ¿existió?» (en castellà). Diócesis de San Bernardo. [Consulta: 15 novembre 2008].

## Enllaços externs

* Festes i tradicions al voltant de Nadal Arxivat 2008-08-29 a Wayback Machine.
* Sant Cocacolau attacks!!
# Hans Ahlgrimm

Hans Ahlgrimm (Viena, 10 de novembre de 1904 - Berlín, 23 d'abril de 1945) va ser un compositor i violinista austríac.

## Biografia

Ahlgrimm va rebre les seves primeres lliçons de piano de la seva mare. Immediatament es va determinar que tenia una audiència absoluta. A partir de 1910 va rebre classes de violí al Conservatori de la Ciutat de Viena. El 1919 va ser finalment designat per a la carrera musical i es va unir a la Universitat de Música i Arts Escèniques de Viena. Va estudiar amb lOrquestra Ferdinand Löwe, amb Franz Schmidt contrapunt i composició i amb Eusebius Mandyczewski història musical i instrumentologia. També va estudiar violí amb Otakar Evek. Va completar el seu doctorat. De 1925 a 1926 va ser concertino del "Musikverein Innsbruck". De 1926 a 1929 va treballar com a professor al Conservatori Popular de Viena. El 1929, el Staatsoper Berlin el va comprometre com el primer violinista. Des de 1931 fins a la seva mort el 1945, va ser segon violinista i violista amb la Berliner Philharmoniker. Com a compositor, es va fer un nom amb el seu concert de trompeta, que va ser interpretat diverses vegades per la Filharmònica.

## Obres (selecció)

* Sonata per a violí o flauta alt i piano
* Concert per trompeta amb petita orquestra
* Concert per a violí amb orquestra
* Divertimento per a violí, flauta i viola
* "Come Sweet Death", variacions simfòniques sobre un tema de Johann Sebastian Bach per a gran orquestra
* Paràbola: És un patiment ben anomenat (Ric. Dehmel), per al cor mixt de 6 parts.

## Notes

* ↑ Jehn Se home fora, Sr. Dokter. A: El Mirall. No.26 (núm. 26), 1949, Modifica la seva reserva web (en línia).

## Enllaços externs

* http://www.bmlo.uni-muenchen.de/a0836 Lèxic en línia dels músics bavaresos (BMLO)
* https://web.archive.org/web/20090115012934/http://www.zimmermann-frankfurt.de/cgi-bin/main?action=mgz_arc&ausg=2005%2F4%2F%2F la seva mort (Memento de 15 de gener de 2009 a l'Arxiu d'Internet),Magazin Archiv, número n º 4 any 2005, editor de música Zimmermann