OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Franz Jakob Freystadtler

Franz Jakob Freystadtler (Salzburg, 13 de setembre de 1768 - Viena, 1 de desembre de 1841) fou un organista i compositor austríac.
Primerament fou infant de cor de la capella del príncep, després estudià amb G. Lipp, segon organista de la cort, i als catorze anys ja es trobava en disposició de suplir al seu mestre. Després de romandre poc temps a Múnic, es traslladà a Viena, on es donà a conèixer amb la protecció del seu Mozart, i per espai de mig segle fou un dels professors més distingits de la capital austríaca.
Entre les seves nombroses composicions, mereixen mencionar-se les titulades:
* El setge de Belgrad;
* La muntanya, el mig-dia i la tarda;
* una sonata per a clavecí i violí;
* 6 cançons alemanyes (lieder) amb acompanyament de piano;
* 14 Variacions;
* 6 Sonatines;
* Variacions vers un tema popular;
* diversos Estudis per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 1271 (ISBN 84-239-4524-3)
# Franz Xaver Schnyder von Wartensee

Franz Xaver Schnyder von Wartensee (Lucerna, 18 d'abril de 1786 - Frankfurt del Main, 27 d'agost de 1868) fou un pedagog musical suís. Estudià a Viena, i després d'haver fet la campanya del 1815 fou mestre de música de l'Institut Pestalozzi d'Yverdon-les-Bains, d'on es traslladà a Frankfurt, dedicant-se a l'ensenyança particular hi va tenir com alumnes entre d'altres a John Barnett i Emil Naumann. Com a compositor es donà a conèixer per l'òpera Fortunat (1829) l'oratori Zeit und Ecvigkeitt, cantates, cors religioses i profanes, cants suïssos per a cor d'homes, dues simfonies, una sonata per a piano, etc. A més deixà, un System der Rhythmik i un volum de Gedichte.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1104 (ISBN 84-239-4554-5)
# Escola del Nord

Escola del Nord. Durant el regnat de la Dinastia Tang (618-907), s'inicià la divisió de la pintura xinesa en dues grans escoles, septentrional i meridional: però tot i que els crítics del país insisteixen en la diversitat dels dos grups, en realitat poca diferència presenten per als ulls europeus.
Li Susun, fou el primer representant de l'Escola del Nord, més tard vingueren, Fan K'uan (990-1030), Ma Yuan (1555-1235.
L'estil d'aquesta escola fou adaptat pel pintor coreà Gang Hui-an (1419-1464).

## Bibliografia

* Volum núm. 17, pàg. 188, de l'Enciclopèdia Espasa (INSB 84-239-4517-0)
# Escultures de lleó de Ca n'Oliver

Les escultures de lleó de Ca n'Oliver són tres fragments de pedra que es van trobar al jaciment ibèric de Ca n'Oliver, situat en un turó de la Serralada Litoral Catalana del complex de Collserola. Van ser recuperats rere les obres de l'eixamplament del carrer de València al barri de Montflorit de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental). Aquestes peces corresponen, segurament, a dues escultures zoomorfes de lleó diferents, en què dues de les quals (la núm. 1 i la núm. 3) formen part d'una mateixa figura i la núm. 2, d'una altra. Les seves datacions s'han atribuït al període de fase 1 d'ocupació de l'assentament laietà, el qual comprèn els anys 525-425 aC (segles VI i V aC), i es dedueix pel seu caràcter simbòlic d'animal protector de tombes que l'emplaçament original podria haver estat la necròpolis del poblat.
Dels ibers s'han trobat nombroses representacions escultòriques d'animals, les més abundants de les quals són: els cànids (gossos i llops), els bòvids, les feres, els èquids, els animals fantàstics, les aus i els ovicaprins. El lleó, que se situaria dins del grup de les feres, és una bèstia que no es troba enlloc de la península Ibèrica i per això es creu que la població de llavors va tenir influències del món fenici i grec, els quals van introduir-lo durant l'etapa en què van estar en aquesta zona.

## Descripció

La primera peça es tracta d'un fragment constituït per una part de l'abdomen i de les extremitats posteriors d'un lleó. La cua passa entre les potes separades, creua el ventre de l'animal, descriu una corba a la dreta i reposa damunt el llom, però hi manca el final. La peça està escapçada transversalment, just al límit que marca la cua respecte al cos. Les potes, trencades per sota dels genolls, estan inclinades, com si l'animal estigués assegut. També s'ha observat que l'escultura es va buidar per sota el ventre.
La segona peça és el fragment més rodat i, per tant, el més mal conservat. La seva forma és pràcticament idèntica a la primera; així i tot, s'hi observa un trenc que sembla correspondre a un nexe que devia unir l'escultura a algun altre element, característica que permet diferenciar aquesta resta de la primera.
La tercera peça es tracta de la part de les potes davanteres d'un lleó i de la base que devia sustentar l'escultura (podi). El trenc ens indica que les potes davanteres (molt gràcils) devien estar estirades, en posició de repòs, i que el cos de l'animal devia descansar directament sobre el podi.

## Vegeu també

* Poblat ibèric de Ca n’Oliver
* Museu Ibèric de Ca n'Oliver

## Referències

* ↑ Francès, J., & Guàrdia, M. «El poblat ibèric del Turó de Ca n’Oliver (segles VI-I aC). Balanç de 25 anys de recerca i difusió.». Tribuna d'Arqueologia, 267-291., 2011.
* ↑ Montserrat Sanahuja, F.. El món simbòlic dels Ibers a través de les representacions zoomorfes. (tesi). UAB, 2013.
* ↑ Guàrdia, Marc; Francès i Farré, Joan «Les estructures de l'edat del bronze de la Plana del Castell – Parc de l'Alba (Cerdanyola del Vallès, Barcelona)». Revista d'Arqueologia de Ponent, 2017.
# Escut d'Aitona

L'escut oficial d'Aitona té el següent blasonament:
Escut caironat truncat i semipartit: 1r de sinople, un gall cantant d'or; 2n de gules, 8 besants d'or posats en 2 pals.; 3r d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de marquès

## Història

Va ser aprovat el 30 de maig de 1996.
El gall, un senyal tradicional de l'escut de la vila, fa al·lusió a una llegenda segons la qual la gent d'Aitona fou alertada pel cant conjunt de tots els galls de la població d'un atac imminent dels àrabs, amb la qual cosa la vila, alerta, es va salvar. La corona fa referència al marquesat que Felip II concedí el 1581 a Francesc I de Montcada, comte d'Aitona; els besants d'or sobre camper de gules són precisament les armes dels Montcada. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden que la vila fou conquerida als àrabs per Ramon Berenguer III.

## Referències

* ↑ «Resolució de 30 de maig de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Aitona.» (pdf). DOGC núm. 2222, p. 6249, 26-06-1996. [Consulta: 28 juliol 2010].
* ↑ «Correcció d'errada a la Resolució de 30 de maig de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Aitona.» (pdf). DOGC núm. 2240, p. 8502, 07-08-1996. [Consulta: 28 juliol 2010].
* ↑ «Diccionario histórico o Biografía universal compendiada Vol. 9». Barcelona, 1833 p. 417 (en castellà).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Alfarràs

L'escut oficial d'Alfarràs té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra, sobremuntades d'un besant d'or carregat d'un boix arrencat de sinople. Per timbre una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat l'1 de juny de 1983.
Les claus de Sant Pere són l'atribut del patró local. Alfarràs va esdevenir marquesat el 1702 (simbolitzat per la corona al capdamunt de l'escut), concedit als Boixadors, de les armes parlants dels quals s'ha agafat el boix de sinople sobre camper d'or.

## Referències

* ↑ «Decret 234/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Alfarràs per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 342, p. 1660, 06-07-1983. [Consulta: 28 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Algímia d'Alfara

L'escut d'Algímia d'Alfara és un símbol representatiu oficial d'Algímia d'Alfara, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Morvedre. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, migpartit i truncat. En el primer quarter, en camp d'atzur, tres bandes d'or. En el segon quarter, en camp d'atzur, cinc flors de lis d'or en sautor. En el tercer quarter, en camp de gules, un llibre obert d'or amb la màxima Timete Deum de sable. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'autoritzà per Resolució de 18 de gener de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.193, de 19 de febrer de 2002.
A la part de dalt hi apareixen les armories dels Vallterra, barons de Torres Torres, antics senyors del poble. El llibre és el senyal de sant Vicent Ferrer, patró d'Algímia, representat habitualment amb un llibre obert amb la llegenda «Timete Deum et date illi honorem» (Temeu Déu i doneu-li glória).

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes del Camp de Morvedre.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 45 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 18 de gener de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament d'Algimia de Alfara (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.193, 19-02-2002, pàg. 4.409 [Consulta: 3 novembre 2015].
# Michif

El Michif és una de les llengües dels métis del Canadà i dels Estats Units, que són descendents de les Primeres Nacions (principalment els cree, els nakota i els ojibwe). i treballadors del comerç de pells d'ascendència blanca (principalment francesos). També és anomenada Cree Michif o Cree Métis.
El michif va sorgir a principis del segle XIX com una llengua mixta i va adoptar un caràcter coherent entre 1820 i 1840 aproximadament.
El michif és una llengua mixta en què la major part dels noms i dels adjectius és d'origen francès, mentre que la major part dels verbs prové del cree, una llengua amerindia de la família àlgica. No hi ha intel·ligibilitat ni amb el francès ni amb el cree.
El 2021, el nombre de parlants de michif al Canadà era de 1.845, i uns centenars als Estats Units. No obstant això, s'estima que el nombre de parlants fluids en michif és inferior a 1.000. Actualment, el michif es parla a les comunitats métis disperses a les províncies de les praderies canadenques de Saskatchewan, Manitoba i Alberta, i a Dakota del Nord i Montana als Estats Units, sobretot a la Reserva Índia de Turtle Mountain.
Tan sols un segle enrere, sembla que hi havia 2.000 o 3.000 parlants de michif. Actualment la llengua es transmet poc als infants i la majoria dels parlants són persones grans, de manera que la llengua es troba en perill d'extinció. Tanmateix, les comunitats metis del Canadà estan duent a terme esforços de revitalització lingüística. El 1998, Heritage Canada va proporcionar al Consell Nacional dels Métis finançament per treballar en la preservació de Michif. La Federació de Métis de Manitoba i el Centre de Recursos Métis, entre d'altres, també han produït diccionaris i programes lingüístics en michif.
No hi ha un sistema ortogràfic estandarditzat per al michif. Això vol dir que les comunitats de parla de michif lletregen les paraules tal com es pronuncien en els dialectes regionals, creant molta variació en l'ortografia. A part de les diferències lingüístiques locals, la manca d'un sistema ortogràfic uniforme es pot atribuir a la història de Michif com a llengua oral.

## Referències

* 1 2 3 4 «Michif» (en anglès). The Canadian Encyclopedia.
# Escut d'Almoradí

L'escut d'Almoradí és el símbol representatiu oficial d'Almoradí, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Segura. Té el següent blasonament:
| « | Truncat. Primer, de gules, la creu de Sant Andreu, d'or. Segon, d'or, quatre pals, de gules. Per timbre, corona reial, tancada. | » |

## Història

L'escut d'Almoradí fou aprovat per Reial Decret 312/1977 de 26 de gener de 1977, publicat en el BOE núm. 56 de 7 de març de 1977.
Es tracta de l'escut tradicional de la vila, si més no des del segle xviii, que recorda que Jaume I va conquerir la població als àrabs el 30 de novembre de 1256, diada de Sant Andreu, que n'ha esdevingut el patró. La seua pertinença al patrimoni reial, és a dir que pertanyia al Rei i no a cap altre noble, es representa amb els quatre pals que són les armories reials.
L'Ajuntament utilitza un escut amb la creu de fusta al natural i no d'or.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Real Decreto 312/1977, de 26 de enero, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Almoradí, de la provincia de Alicante, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 56, 07-03-1977, pàg. 5332 [Consulta: 30 agost 2017].
* ↑ de Válgoma, Dalmiro «Informe académico oficial sobre el escudo de Almoradí» (en castellà). Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, Tomo 176-I, 1979.
* ↑ «Historia d'Almoradí i escut heràldic». Web de l'Ajuntament d'Almoradí. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ Latorre Coves, José Antonio «Símbolos de Almoradí» (en castellà). Libro de feria, 2013, 2013.
# Escut d'Andilla

L'escut d'Andilla és un símbol representatiu oficial del municipi valencià d'Andilla (els Serrans). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. En el primer quarter, en camp de gules un castell d'or, maçonat i aclarit de sable. En el segon quarter, d'or, quatre bandes d'atzur. Al tot, bordura d'atzur amb vuit aspes d'or. Per timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut es va aprovar per Resolució del 13 de març de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 3.733, del 18 d'abril de 2000.
S'hi representa el castell de la localitat, que fou centre de la baronia d'Andilla, i les armes dels Dies de Calataiud, els primers barons de la vila.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 56 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 13 de març de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament d'Andilla (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.733, 18-04-2000, pàg. 6.852 [Consulta: 6 març 2016].
# Escut d'Anglesola

L'escut oficial d'Anglesola té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, 3 faixes viperades de sable. Per timbre una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 20 de maig de 1994 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 1906.
Són les armes de la baronia d'Anglesola, fundada el 1079 per Gombau d'Anglesola (anomenat Berenguer I). Més tard, el 1645, la baronia fou elevada a marquesat, tal com ho testimonia la corona de l'escut. Or i sable són els colors del comtat d'Urgell.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 20 de maig de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Anglesola.» ( PDF). DOGC núm. 1906. Generalitat de Catalunya, 08-06-1994. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut d'Arbeca

L'escut oficial d'Arbeca té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un cap d'ocell d'argent portant al bec un ram d'olivera d'or fruitat de sable. Per timbre una corona de baró. Va ser aprovat el 12 de juliol de 1988 i publicat al DOGC l'1 d'agost del mateix any dins el número 1025. El cap d'ocell és un senyal parlant tradicional: el bec de l'ocell recorda el nom de la vila, i la branca d'olivera representa el conreu principal; són ben conegudes i reputades les olives arbequines, amb les quals es fa un oli amb denominació d'origen. Arbeca va ser el centre d'una baronia, simbolitzada per la corona dalt de l'escut.

## Bandera

La bandera oficial d'Arbeca té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el cap d'ocell blanc portant al bec una branca d'olivera groga fruitada de negre de l'escut, mirant l'asta, tot el conjunt d'alçària 2/3 de la del drap i llargària 1/3 de la del mateix drap, centrat en relació a les vores superior i inferior i a 1/3 de la vora de l'asta. Va ser aprovada el 30 de desembre de 2011 i publicada en el número 6051 del DOGC el 24 de gener de 2012. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Arbeca.» (pdf). DOGC núm. 1025. Generalitat de Catalunya, 01-08-1988. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/3082/2011, de 30 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Arbeca.» (pdf). DOGC núm. 6051. Generalitat de Catalunya, 24-01-2012. [Consulta: 26 gener 2012].
# Escut d'Arties e Garòs

L'escut oficial d'Arties e Garòs té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una perla ondada d'argent acompanyada al cap d'una flor de lis d'argent.

## Història

Va ser aprovat el 9 de maig de 1994 i publicat al DOGC el 27 de maig del mateix any amb el número 1901.
Arties e Garòs és una entitat municipal descentralitzada dependent de l'ajuntament de Naut Aran.
L'escut representa la confluència dels rius Valarties i Garona al poble d'Arties, que és simbolitzat per la flor de lis, l'atribut de la Mare de Déu, patrona de la localitat. Igual com la resta d'entitats municipals descentralitzades, l'escut d'Arties e Garòs no porta corona.

## Vegeu també

* Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya
* Escuts i banderes de la Vall d'Aran

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 de maig de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'entitat municipal descentralitzada d'Arties e Garòs.» (pdf). DOGC núm. 1901, 27-05-1994. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut d'Avinyonet de Puigventós

L'escut d'Avinyonet de Puigventós representa un sarment i gotim de raïm com a senyal parlant del nom d'Avinyonet, encara que prové del diminutiu de la ciutat provençal d'Avinyó d'origen antroponímic; i la creu de l'Orde Sobirana i Militar de Malta, ja que Avinyonet de Puigventós fou el centre d'una comanda de l'orde original de Sant Joan de Jerusalem l'any 1257 amb un castell del que només se'n conserven vestigis.

## Escut heràldic

L'escut oficial té el següent blasonament:
    «Escut caironat: d'argent, un sarment de vinya pampolat de sinople i fruitat d'un raïm de porpra; el peu de gules, una creu plena d'argent. Per timbre una corona mural de poble.»
Va ser aprovat el 5 de juliol de 1984 i fou publicat al DOGC número 460 de 10 d'agost del mateix any.
* Vestigis de la Comanda Hospitalera al costat de l'església
* Escut de l'Orde Sobirana i Militar de Malta
* Escut amb la creu de Malta de vuit puntes

## Bandera d'Avinyonet de Puigventós

La bandera oficial d'Avinyonet de Puigventós incorpora els colors de l'escut i reprodueix els símbols heràldics, amb un disseny estilitzat del gotim de raïm i substituint la creu de l'Orde Sobirana i Militar de Malta per la creu de Malta de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem. Té la següent descripció:
    «Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor horitzontal blanc i vermell, amb deu discos porpra juxtaposats en quatre rengles horitzontals de dalt a baix 4, 3, 2, 1, tot el conjunt situat a 1/10 de la vora superior, a 1/15 de la de l'asta i a 1/10 de la línia divisòria de les dues meitats horitzontals del drap, i amb una creu de Malta blanca, posada a 1/10 de l'esmentada línia divisòria, a la mateixa distància de la vora inferior i a 1/15 de la de l'asta.»
Va ser aprovada el 13 de novembre de 2008 i publicada en el DOGC número 5268 de 28 de novembre del mateix any.

## Referències

* ↑ Alcover, A. M.; Moll, F. de B.. «avinyonet». A: Diccionari català-valencià-balear. Moll, 1926-1962 [Consulta: 14 febrer 2014].
* ↑ «DECRET 243/1984, de 5 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Avinyonet de Puigventós per adoptar el seu escut heràldic municipal» (pdf). DOGC núm. 460. Generalitat de Catalunya, 10-08-1984. [Consulta: 7 juny 2009].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3536/2008, de 13 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Avinyonet de Puigventós» (pdf). DOGC num. 5268, 28-11-2008. [Consulta: 19 desembre 2009].

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Avinyonet de Puigventós: Símbols oficials, a Municat
# Escut d'Estubeny

L'escut d'Estubeny és un símbol representatiu oficial del municipi d'Estubeny, de la comarca de la Costera, al País Valencià. Té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric partit. Al primer quarter, en camper d'argent, una flor de lis d'atzur. Al segon quarter, en camper de gules, un llibre d'or sobremuntat d'una corona radial del mateix metall. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 2 de novembre de 1992, del conseller d'Administració Pública, publicada al DOGV núm. 1.914, de 30 de novembre de 1992.
A la primera partició hi figuren les armes dels Ferriol, antics senyors del poble. Al costat, el senyal de sant Onofre, titular de la parròquia.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Costera.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 122 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ Generalitat Valenciana «Resolució de 2 de novembre de 1992, del Con­seller d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament d'Estubeny (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.914, 30-11-1992, pàg. 11.921 [Consulta: 10 febrer 2016].