OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alberto Mussa

Alberto Mussa (Rio de Janeiro, 1961) és un escriptor brasiler.
Va estudiar matemàtiques i es va llicenciar en Lletres a la Universidade Federal do Rio de Janeiro. Va obtenir el màster en lingüística amb el treball O papel das línguas africanas na história do português do Brasil (El paper de les llengües africanes en la història del portuguès del Brasil)
La seva proposta és fondre la tradició narrativa occidental amb els relats mitològics d'altres cultures, com l'afrobrasilera, la de l'Aràbia preislàmica i la del Brasil indígena.
Ha escrit contes i novel·les. Actualment treballa en la pentalogia "Compendi mític de Rio de Janeiro", una sèrie de novel·les policíaques situades a Rio cadascuna en un segle diferent (del XVI al xx). També ha recreat la mitologia del poble tupinambà i ha traduït poesia àrab preislàmica.
Juntament amb l'historiador Luiz Antonio Simas, ha escrit Samba de enredo: història i art, un estudi sobre l'evolució estètica de la samba de enredo.

## Obres
### Ficció

* Elegbara - narratives - (Editorial Revan 1997, Rio de Janeiro; nova edició: Editorial Record, 2005, Rio de Janeiro) – consta a la llista de la revista Bravo! entre els millors llibres publicats el 2005.
* O trono da rainha Jinga - novel·la - (Editorial Nova Frontera, 1999, Rio de Janeiro; nova edició: Editorial Record, 2007, Rio de Janeiro) – Beca de la Fundació Biblioteca Nacional
* O enigma de Qaf - novel·la - (Editorial Record, 2004, Rio de Janeiro) – Premis: Casa de les Amèriques 2005 i APCA 2004
* O movimento pendular - novel·la - (Record, 2006, Rio de Janeiro) – Premis: Machado de Assis 2006 de la Fundació Biblioteca Nacional i APCA 2006.
* Meu destino é ser onça - assaig - (Record, 2009, Rio de Janeiro).
* O senhor do lado esquerdo - novel·la - (Record, 2011, Rio de Janeiro) - Premi Machado de Assis 2011 de la Fundació Biblioteca Nacional
* A Primeira História do Mundo - novel·la (Record, 2014, Rio de Janeiro) - Finalista del Premi Oceanos 2015
* A hipótese humana - novel·la (Record, 2017, Rio de Janeiro).

### Traducció

* Os poemas suspesos - poesia àrab preislàmica - (Record, 2006, Rio de Janeiro) - Finalista del premi Jabuti 2007

### No ficció

* Samba de enredo: história e arte, amb Luiz Alberto Simas (Civilização Brasileira, 2010)

## Traduccions al català

* La casa dels intercanvis (Angle Editorial, Barcelona, 2014). Traducció de Pere Comellas i Susanna Ramos (Traducció de O senhor do lado esquerdo)

## Referències

* ↑ «Web d'Alberto Mussa» (en portuguès brasiler). Alberto Mussa. Arxivat de l'original el 2017-06-09 [Consulta: 11 juny 2017]. Arxivat 2017-06-09 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Website oficial Arxivat 2017-10-03 a Wayback Machine.
* Article sobre Alberto Mussa a l'Enciclopédia Itaú Cultural (en portuguès)
* Notícies sobre Alberto Mussa Arxivat 2012-03-07 a Wayback Machine. - Grup Editorial Record
* Pere Comellas (2017). "Alberto Mussa e a tradução". Estudos de Literatura Brasileira Contemporânea, núm. 50 (en portuguès)
# Yushu Kitano

Yushu Kitano fou un lluitador japonès, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en els Campionat del Món de 1954 i una altra als Jocs Asiàtics del mateix any. A nivell nacional guanyà els campionats del pes mosca d'estil lliure el 1952 i el 1953.
Una vegada retirat va exercir d'entrenador, entre d'altres de l'equip olímpic japonès de 1960.

## Referències

* ↑ «北野祐秀氏死去（五輪レスリング銀メダリスト）» (en japonès). Jiji Press, 01-04-2016.
* 1 2 3 «Olympedia – Yushu Kitano». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 4 març 2025].
# Alburnus mentoides

Alburnus mentoides és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kessler, K. T. 1859. Über die nordwestlichen Küsten des schwarzen Meeres und durch die westliche Krym unternommene Reise. Bull. Soc. Imp. Nat. Moscou v. 32 (pt 1): 520-546.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Alburnus schischkovi

Alburnus schischkovi és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib

## Bibliografia

* Drensky, P. 1943. Chalcalburnus chalcoides Güld. in Bulgarien. I.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Alburnus thessalicus

Alburnus thessalicus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Aleix Caballé i Tort

Aleix Caballé i Tort (Capellades, Anoia, 1840-1908) va ésser un motller que es dedicava a produir teles metàl·liques i filigranes per a la indústria paperera.
En el món del catalanisme polític, Aleix Caballé i Tort signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 71
# Aleix de Marimon-Jafre i de Comallonga

Aleix de Marimon-Jafre i de Comallonga (Girona, c. 1570 — ?, 1643) va ser un funcionari reial, capità del castell de Salses i governador de Catalunya (1613-1639).
Senyor de Jafre i Palol, pertanyia a un antic llinatge català que es remunta al segle xiii.

## Biografia

La major part de la seva vida fruí d’una forta posició social i d’influents relacions a la cort.
Va ser armat cavaller de Sant Jaume el 17 de gener de 1601, i va servir en la guerra de Flandes, durant el govern del duc de Parma.
Aleix de Marimón s'havia casat en primeres núpcies amb Peronella de Roger de Cerveró, vídua de Guillem-Ramon de Sunyer, mare de tots els seus fills, i en segones noces amb una germana del comte de Vallfogona, Anna de Pinós de Fenollet.

## Activitat política

Col·laborà en l’expulsió dels moriscos de la corona catalanoaragonesa, i el 1611 fou designat com un dels tres comissaris tramesos a Andalusia contra els reductes de moriscos.
El 17 de març de 1618 va vendre el castell als veïns de Jafre, perquè els constants litigis per l'oposició dels jafrencs comportaven maldecaps desproporcionats al rendiment que n'obtenia.
El 1639 va assistir el virrei en la campanya per a la recuperació de Salses.
La seva conducta en el càrrec de governador de Catalunya el féu impopular, doncs al seu fort temperament cal afegir que era amant de les parcialitats i poc atent a l’exacte compliment de la Llei.
Inclinat al bàndol dels cadells, combaté el dels nyerros, i principalment Alexandre d'Alentorn i de Botella, senyor de Seró i diputat militar inculpat de ser amic personal de Perot Rocaguinarda i de mantenir tractes amb la quadrilla del bandoler Antoni Miquel Domingo i Casanovas, àlias El Sastre Domingo.
L'any 1626, Aleix de Marimon es va instal·lar a Vic per combatre el bandolerisme de forma més efectiva, en ser-ne un dels epicentres. Per la seva correspondència amb el rei Felip IV se sap que els seus homes es van enfrontar amb les quadrilles de Serrallonga i dels germans Margarit.
Els darrers anys, però, mantingué una actitud passiva enfront del bandolerisme i fou quasi impossible fer-lo sortir de Barcelona, on s'havia instal·lat.

## Referències

* ↑ BRU DE SALA, Lluís de; FLUVIÀ, Armand de. Nobiliari del reial cos de la noblesa de Catalunya. Barcelona: Juventud, 1998, p. 130-131.
* ↑ «Aleix de Marimón-Jáfer de Comallonga» (en castellà). Ministerio de Ciencia e Innovación, 18-06-2022. [Consulta: 18 juny 2022].
* ↑ ALBERCH I FUGUERAS, Ramon; VIÑAS I PARRAMON, Joan «Jafre». Quaderns de la Revista de Girona, núm. 48, 1999, pàg. 8.
* ↑ SERRA I VILARÓ, Joan. Persecució dels bandolers en 1616. Barcelona: Imp. Casa de Caritat, 1934, p. 273 - 299.
* ↑ «Alexandre d’Alentorn i de Botella». Grup Enciclopèdia (Gran Enciclopèdia Catalana), 18-06-2022. [Consulta: 18 juny 2022].
* ↑ Diccionari d'Història de Catalunya. Barcelona: Edicions 62, 1998, p. 22 entrada "Alentorn". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ REGLÀ, Joan. El Bandolerisme català. Barcelona: Aymà, 1962-1963.
# Aleksandr Gretxanínov

Aleksandr Tíkhonovitx Gretxanínov, en rus Александр Тихонович Гречанинов (Kaluga, 25 d'octubre de 1864 - Nova York, 3 de gener de 1956), fou un compositor rus emmarcat dins del Romanticisme tardà.

## Biografia

Gretxanínov va començar tard els estudis de música, ja que el seu pare, un home de negocis, esperava que el seu fill es fes càrrec de l'empresa familiar. El mateix compositor deia que no va veure un piano fins que va complir els 14 anys i va començar a estudiar al Conservatori de Moscou, l'any 1881, en contra de la voluntat del seu pare i sense que aquest se n'adonés. Els seus principals professors van ser Serguei Tanéiev i Anton Arenski. A finals dels anys 80, després d'una disputa amb Arenski es va traslladar a Sant Petersburg on va estudiar composició i orquestració amb Nikolai Rimski-Kórsakov fins al 1893. Immediatament Rimski-Kórsakov va reconèixer l'extraordinària imaginació i talent musical de Gretxanínov i li va dedicar hores extres, així com una considerable ajuda econòmica, la qual cosa el va ajudar bastant a subsistir, ja que els seus pares no li donaven suport econòmic. Arran d'això va sorgir una gran amistat entre els dos compositors que va durar fins a la mort de Rimski-Kórsakov, l'any 1908. És de suposar, per tant, la gran influència de la música de Rimski-Kórsakov en les obres primerenques de Gretxanínov, com és el cas del seu Quartet de corda núm. 1, amb què va aconseguir el primer premi en un concurs de composició.
L'any 1896 va tornar a Moscou i es va dedicar a la composició de música per a teatres, òperes i per a l'Església Ortodoxa Russa. Les seves obres, especialment aquestes de caràcter vocal, van tenir gran èxit a Rússia. L'any 1910 gaudia ja d'una gran distinció, fins al punt que el tsar el va obsequiar amb una pensió anual.
Tot i que Gretxanínov va romandre bastants anys a Rússia després de la Revolució, finalment va haver d'emigrar, primer a França, el 1925, i després als Estats Units el 1939, on va romandre la resta dels seus dies. Va morir a Nova York a l'edat de 91 anys i va ser incinerat en una església russa de Nova Jersey.

## Obres
### Música orquestral

* 5 simfonies (1884, 1908, 1923, 1927, 1936)
* Concert per a violoncel, op.8 (1895)
* Concert per a violí, op.132 (1932)
* Concert per a flauta, arpa i cordes, op.159 (1938)

### Música vocal

* Diverses òperes, com Dobrinia Nikititx, op. 22 (1901)
* Cançons (un cicle Les Fleurs du mal op. 48)
* Sonetti romani op. 160, per a veu i piano (text en rus)
* Vers la victoire (cap a la victòria) (1943)
Música vocal litúrgica
* Setmana de la Passió, op.58 (1911)
* Litúrgica Domèstica, op.79 (1917)
* Missa Oecumenica, op.142 (1936)
* Missa Festiva, op.154 (1937)
* Et in Terra Pax, missa, op.166 (1942)
* Missa Sancti Spiritus (1943)

### Música de cambra

* Quatre quartets de cordes (1893, 1914, 1916, 1929)
* Dos trios amb piano (1906, 1931)
* Dues sonates per a piano (1931, 1942)
* Obres per a piano sol

## Referències

* ↑ Barsova, Inna. «Grechaninov, Aleksandr Tikhonovich». Grove Music Online. (en anglès; cal subscripció).
# Aleksandr Villoing

Aleksandr Ivànovitx Villoing, rus: Александр Иванович Виллуан (Sant Petersburg, 1808 - 1878) fou un músic i teoric musical rus.
Vers l'any 1830 gaudia d'un gran renom a Moscou com a professor de piano. El cèlebre Nikolai Rubinstein li fou confiat quan el futur colós del piano només tenia vuit anys. Fou l'únic mestre que tingué Rubinstein, a qui acompanyà des de 1849 a 1853 en les seves gires artístiques per tot Europa.
Va ser autor d'un Mètode de piano que restà adoptat de text pel Conservatori de Sant Petersburg.

## Notes

* ↑ Villoing era el cognom del seu pare, un emigrant francès. En rus es transcriu fonèticament com a Vil·luan, rus: Виллуан

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 1619 (ISBN 84-239-4568-5)
# Alessandro Marino

Alessandro o Alexandro Marino (Venècia, segle XVI) fou un compositor del Renaixement que fou canonge de Sant Joan del Laterà, i entre les seves composicions hi figuren Psalmi vesperarum et Magnificat quatuor vocum (Venècia, 1578), Psalmi omnes qui ad Vesperas decantantur sex vocibus (Venècia, 1759), i Motetti a sei voci (Venècia, 1588).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 202, ISBN 84-239-4533-2
* (italià) Biografia a treccani.it
* Treballs per o sobre Alessandro Marino en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Alessandro Speranza

Alessandro Speranza (Nola, 1728 - Nàpols, 17 de novembre de 1797) fou un compositor italià.
Estudià en Conservatori de Sant Onofre de Nàpols; després s'ordenà sacerdot i més tard fou mestre de capella de diverses esglésies de la capital de la Campània. També es dedicà a l'ensenyança i formà deixebles com Nicola Zingarelli i Rito Selvaggi.
Entre les seves millors composicions hi figuren un Miserere a 4 veus amb baix continu, la Passió segons Sant Mateu, a 4 veus i baix continu; la Passió segons sant Joan, a 4 veus i baix continu, i a més deixà, algunes obres didàctiques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 805 (ISBN 84 239-4556-1)
# Alexander Sanderson Gibson

Alexander Sanderson Gibson (Brooklyn, 1843 - 1919) fou un organista i compositor estatunidenc. Per espai de molts any fou organista en diverses esglésies i ensems es dedicà a l'ensenyança. Entre les seves composicions hi figuren antífones, melodies vocals i un quartet.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1567 ISBN 84 239-4525-1
* Treballs per o sobre Alexander Sanderson Gibson en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Hyphessobrycon amapaensis

Hyphessobrycon amapaensis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Amapá (Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Zarske, A. & Géry, J. 1998. Hyphessobrycon amapaensis spec. nov., eine neue und mutmassliche Stellvertreterart von Hyphessobrycon heterorhabdus (Ulrey, 1894) aus dem Bundesstaat Amapa in Brasilien (Teleostei: Characiformes: Characidae). Zoologische Abhandlungen; Staatliches Museum für Tierkunde in Dresden v. 50 (núm. 1): 19-26.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Ermita de Santa Isabel de Canet lo Roig

L'Ermita de Santa de Santa Isabel de Canet lo Roig està situada al sud sud-oest de la població, en la plana, a la vora del barranc de les Planes, a quilòmetre i mig de la població.

## Història

No es tenen notícies documentades, però l'estructura suggereix un origen medieval. Rehabilitada l'ermita i condicionat l'entorn, aquest serveix com a berenador, amb paellers i taules, afavorit aquest ús per uns grans plàtans d'orient situats front l'ermita que ofereixen una agradable ombra. És un Bé de Rellevància Local amb la categoria de Monument d'Interès Local per la Disposició Addicional Quinta de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, del Patrimoni Cultural Valencià.

## Arquitectura

Planta d'una sola nau amb volta de canó lleugerament apuntada, sostinguda per contraforts i coberta per teulada a dues aigües. Als peus de la nau, una senzilla façana oberta per una porta adovellada es cobreix per un pòrtic. Està il·luminada per dues finestretes laterals i no té espadanya. Adossat al temple es troba un petit edifici que fou en algun moment habitacle de l'ermità.

## Festivitat

Se celebra la festa el setè cap de setmana després de la Pasqua de Resurrecció (el cap de setmana següent al Corpus), amb romeria, missa, benedicció del terme, repartiment de pastissets i ball.

## Referències

* ↑ Publicada en el DOGV núm. 5.449, de 13 de febrer de 2007.

## Bibliografia

* Cantos i Aldaz, F. Xavier ;Aguilella i Arzo, Gustau. Inventari d'Ermites, Ermitatges i Santuaris de l'Alt i Baix Maestrat. (Castelló). Castelló: Diputació Provincial, 1996, pp. 78-79. ISBN 84-86895-72-3.
* Constante Lluch, Juan Luis. Arquitectura gòtica al Maestrat. València: Generalitat Valenciana, 1984, p. 49. ISBN 84-7579-002-X.
* Meseguer Folch, Vicente; Simó Castillo, Buan B. El patrimonio etnológico de Canet lo Roig. Benicarló: Centre d'Estudis del Maestrat, 1997, pp. 139-142. ISBN 84-600-9433-2.

## Enllaços externs

* Federación Valenciana de Municipios y Provincias. Monuments de Canet lo Roig (castellà)
# Escut de Puiggròs

L'escut oficial de Puiggròs té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un mont d'or movent de la punta carregat de 3 estrelles d'atzur i sobremuntat d'un sextifoli d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 15 de març de 1996.
El mont és un element parlant, que simbolitza el "puig gros" del nom de la població. La flor com a sextifoli i les tres estrelles són un senyal tradicional de l'escut de la localitat, i probablement són una al·lusió a la Mare de Déu, patrona de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 de març de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Puiggròs.» ( PDF). DOGC núm. 2194. Generalitat de Catalunya, 15-04-1996. [Consulta: 23 juny 2010].
# Bandera de Rocafort de Queralt

La bandera oficial de Rocafort de Queralt.(Conca de Barberà) té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau fosc en els segon i tercer terços verticals, amb el castell obert groc de l'escut, d'altura 1/3 de la del drap i amplada 2/5 de la llargària del mateix drap, al centre, i amb el primer terç vertical vermell amb dues faixes blanques a la meitat superior i nou escacs grocs i negres a la inferior.

## Història

El 14 de març de 2002 el Ple de l'Ajuntament va adoptar l'acord d'aprovar la bandera municipal, prèviament la Secció Històrico-arqueològica de l'Institut d'Estudis Catalans havia emès el dictamen favorable el 24 d'octubre del 2001, i el 29 d'octubre del 2002 es publicà al DOGC amb el número 3645.

## Vegeu també

* Escut de Rocafort de Queralt
* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ DOGC núm. 3645 Arxivat 2005-03-08 a Wayback Machine. del 29 de maig de 2002.
# Gombau d'Entença

Gombau d'Entença o Gombal d'Entença (s. XII) fou fill de Berenguer I d'Entença primer senyor de la baronia d'Entença. Gombau fou testimoni i signatari de l'atorgament dels Capítols matrimonials de Barbastre (1137) (apareix amb el nom llatinitzat de Gomballum de Entenza) del comte de Barcelona Ramon Berenguer IV i la reina Peronella d'Aragó, al moment de la unió catalanoaragonesa. Juntament amb Gombau signà un altre personatge obscur, Pere Mir d'Entença, anteriorment testimoni del testament d'Alfons el Bataller (1131) i de la confirmació, per part de Ramir II d'Aragó, de l'annexió de Barbastre a l'església de Roda d'Isàvena el 1135. No es tenen dades del seu casament però fou pare d'un fill: Berenguer II d'Entença.

## Referències

* ↑ Garrido i Valls, Josep-David; Ramon Berenguer IV., p. 99, Rafael Dalmau, Editor. Col·lecció Bofarull, núm. 21. ISBN 9788423207909
* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana: Entença».

## Enllaços externs

* Dades dels Països Catalans Arxivat 2010-05-30 a Wayback Machine.