OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Platja de Castelldefels

Mapa sinòptic línia R2 :
Platja de Castelldefels, també anomenada Baixador o Castelldefels-Platja, és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Castelldefels a la comarca del Baix Llobregat. L'estació es troba a la línia Barcelona-Vilanova-Valls per on circulen trens de la línia R2 Sud de Rodalies de Catalunya operat per Renfe Operadora. Es troba paral·lela a la C-32, i dona servei a la platja de Castelldefels.
Aquest baixador de la línia de Vilanova es va construir molt probablement cap a l'any 1931, data en la qual es va redactar el projecte de construcció d'un baixador provisional a la platja de Castelldefels, per atendre l'àmplia marea de banyistes que cada festiu es dirigia durant la temporada de banys des de Barcelona a la platja de Castelldefels, i evitar-lis la caminada des de l'Estació de Castelldefels Poble al mar. Els trens ja hi passaven des de l'any 1881 quan es va obrir el tram entre les Hortes de Sant Beltran al costat de les Drassanes de Barcelona i Vilanova i la Geltrú. Posteriorment l'any 1887 amb la unificació de la línia amb la línia de Vilafranca, els trens van deixar de passar per la carretera del Morrot, per passar per l'actual traçat per Bellvitge. Al segle xx es van fer obres a la línia per duplicar les vies.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 293.000 passatgers.
Hi passen altres trens de Mitjana Distància i Llarga Distància, però només els trens de rodalia hi paren.
Rodalia de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Sant Vicenç de Calders Vilanova i la Geltrú | Garraf Sitges¹ | | Castelldefels | Estació de França |

## Successos

El 23 de juny de 2010 12 persones van morir i 14 més van resultar ferides en un accident en aquesta estació.

## Referències

* ↑ «El origen del Apeadero de Castelldefels en 1931» (en castellà). [Consulta: 11 maig 2018].
* ↑ «Conegueu la línia R2». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 12 de juliol 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].
* ↑ «Els serveis forenses confirmen que finalment són 12, i no 13, les víctimes de l'atropellament a Castelldefels». 3cat24.cat, 26-06-2010.
* ↑ «Identificades 9 víctimes de l'atropellament de Castelldefels». 3cat24.cat, 24-06-2010. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Annibale Pio Fabri

Annibale Pio Fabri (Bolonya, 1696 - Lisboa, 1760) fou un cèlebre cantant italià del segle xviii. Restà al servei de Carles VI i el 1719 fou agregat a l'Acadèmia Filharmònica de la seva pàtria. Com a homenatge a llurs mèrits, fou nomenat príncep cinc vegades.

## Bibliografia

* Tom núm. 23 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Bryconamericus alpha

Bryconamericus alpha és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H., Henn, A. W. Wilson, C. 1914. New fishes from western Colombia, Ecuador, and Peru. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 133.). Indiana University Studies Núm. 19: 1-15.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Román-Valencia, C. 2003. Una nuevas especie de Bryconamericus (Pisces: Ostariophysi: Characidae) para el nororiente de Venezuela. Mem. Fund. La Salle de Cien. Nat. 155:21-30.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnologia de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Careproctus magellanicus

Careproctus magellanicus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu fins als 2.394 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al passatge de Drake (el cap d'Hornos, la Patagònia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Krøyer H. N., 1862: Nogle Bidrag til Nordisk ichthyologi. Naturhist. Tidsskr. Kjøbenhavn (Ser. 3) v. 1. 233-310.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Matallanas, J. & G. Pequeño, 2000. Description of Careproctus patagonicus sp. nov. and Careproctus magellanicus sp. nov. (Pisces: Scorpaeniformes) from the lower slope of Drake Passage. J. Fish Biol. v. 56 (núm. 3): 519-527.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Glyptothorax jalalensis

Glyptothorax jalalensis és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Afganistan.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Coad, B.W. 1981. Fishes of Afghanistan, an annotated check-list. Publ. Zool. Natl. Mus. Can. 14:23p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut d'Aiora

L'escut d'Aiora és un símbol representatiu oficial del municipi valencià d'Aiora (la Vall de Cofrents). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. D'atzur, un castell d'argent, maçonat i aclarit de sable, somat de l'anagrama IHS d'or, entre palmes del mateix metall. Al tot, bordura d'argent amb la llegenda de sable: «Soy de la villa de Ayora». Per timbre, corona reial oberta, tradicional al Regne de València. | » |

## Història

Es tracta d'un escut històric d'ús immemorial, que l'Ajuntament en Ple va aprovar rehabilitar en sessió celebrada el 25 de març de 2014. Després dels tràmits corresponents (establits pel Decret 157/2000, de 17 d'octubre), fou rehabilitat per Resolució del 29 d'octubre de 2014, publicada al DOCV núm. 7.423 de 15 de desembre.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Vall de Cofrents-Aiora.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 29 d'octubre de 2014, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per la qual es rehabilita l'escut històric d'ús immemorial del municipi d'Ayora» ( PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 7.423, 15-12-2014 [Consulta: 23 juny 2020].
# Escut d'Alfarb

L'escut d'Alfarb és un símbol representatiu oficial d'Alfarb, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Al primer, de gules, la torre d'or. Al segon, d'or, el bou passant de gules, terrassat de sinople; [al tot] bordura, de gules, carregada de 8 feixos d'espigues, d'or. Per timbre, corona ducal. | » |

## Història

Fou aprovat mitjançant el Decret 3.517/1972, de 14 de desembre, i publicat al BOE núm. 311, de 28 de desembre de 1972.
El bou i els feixos d'espigues són les armes dels Borja, ducs de Gandia, marquesos de Llombai, i senyors d'Alfarb des de 1494. A aquestes armes, se'ls ha afegit la torre, que fa al·lusió al castell d'Alfarb, del segle xii, del qual només resta una torre rectangular dalt de tot del poble. La corona ducal recorda la Carta Pobla de repoblació de 1611, posterior a l'expulsió dels moriscos, essent l'atorgant Domingo Carlos de Borja y Centelles, aleshores duc de Gandia, marqués de Llombai, Comte d'Oliva i senyor d'Alfarb.

## Referències

* ↑ Gimeno, Ramón. «Alfarp» (en castellà). Vexilología C. Valenciana, 03-04-2015. [Consulta: 9 octubre 2015].
* ↑ «Decreto 3517/1972, de 14 de diciembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Alfarp, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal.» (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 311, 28-12-1972, pàg. 23.157 [Consulta: 15 desembre 2015].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Ribera Alta.
# Escut d'Almudaina

L'escut d'Almudaina és un símbol representatiu oficial d'Almudaina, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de boca redona. En camp d'or, quatre pals de gules, ressaltats d'una banda d'atzur; en abisme, una torre d'argent, maçonada i aclarida de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut d'Almudaina fou aprovat mitjançant el Reial Decret 2.008/1980, de 3 d'octubre, i modificat segons la resolució del 16 de setembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 4.601, del 3 d'octubre de 2003.
Es tracta d'unes armes parlants, ja que Almudaina és una paraula àrab que significa 'la fortalesa'. La torre, a més, fa referència a la torre d'Almudaina, l'edifici més significatiu del poble, segons sembla d'origen romà, tot i que la construcció actual és d'època musulmana.
Almudaina fou conquerida per Jaume I a mitjan segle xiii, va obtenir la carta pobla el 1278 i va formar part de la baronia de Planes fins al 1534.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut d'Avinyó

L'escut d'Avinyó representa els símbols tradicionals del municipi d'Avinyó (Bages): una creu juntament amb l'alfa i l'omega que simbolitzen Crist com l'origen i el final de tot; i el raïm com a element parlant que al·ludeix al nom del poble en una etimologia popular, que deriva Avinyó de "vinya".

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat: de sinople, una creu llatina patent amb el peu agusat d'or de l'extrem dels braços de la qual pengen una Alfa al destre i una Omega al sinistra ambdues d'or, acostades de dos raïms d'or al seu peu. Per timbre una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 2 de juliol de 1997 i publicat al DOGC el 23 de juliol del mateix any amb el número 2439. Tot i que la vinya té una llarga tradició a Avinyó, el topònim prové del cognom llatí Avennius i no de Avinione que seria un «lloc de vinyes», però s'utilitza com a senyal parlant.

## Bandera d'Avinyó

La bandera d'Avinyó té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres d'ample, verda, amb una creu patent escandinava i agusada en el vol, groga, amb braços d'amplada, a la seva part més estreta, d'1/6 de l'alt de la bandera. | » |
Va ser aprovada el 23 de desembre de 1997 i publicada en el DOGC el 13 de gener de 1998 amb el número 2555.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 2 de juliol de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Avinyó» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2439, 23-07-1997 [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 23 de desembre de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Avinyó» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2555, 13-01-1998 [Consulta: 26 febrer 2010].
# Escut d'Esplugues de Llobregat

L'escut oficial d'Esplugues de Llobregat té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una mà d'argent una mà destra palmellada d'argent; el peu d'or, quatre pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 16 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 22 de juliol del mateix any amb el número 347.
La mà és el senyal tradicional identificatiu de la població, que podria estar relacionat amb les armes parlants del baró de Maldà, Rafael Amat i de Cortada (1746-1818), propietari de Can Cortada, la residència més important de la localitat. Esplugues estava situada al territori de Barcelona, i pertanyia a la Corona: és per això que l'escut ostenta els quatre pals reials de Catalunya.

## Referències

* ↑ «DECRET 283/1983, de 16 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Esplugues de Llobregat per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 347. Generalitat de Catalunya, 22-07-1983. [Consulta: 5 novembre 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
# Escut d'Ogassa

L'escut oficial d'Ogassa té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: de sable i d'argent; ressaltant sobre el tot una espasa de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 6 de novembre de 1995 i publicat al DOGC el 17 del mateix mes amb el número 2129.
L'espasa és l'atribut de sant Martí, patró del poble. Els esmalts, sable i argent, són els de les armes del monestir de Sant Joan de les Abadesses, al qual pertanyia Ogassa des del segle xi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de novembre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Ogassa.». DOGC núm. 2129. Generalitat de Catalunya, 17 novembre1995. [Consulta: 8 abril 2020].
# Estació de Salomó

Mapa sinòptic línia R13 :
Salomó és una estació de ferrocarril propietat d'Adif situada a la població de Salomó, a la comarca del Tarragonès. L'estació es troba a la línia Barcelona-Vilanova-Valls i hi tenen parada trens de la línia R13 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació de la línia de Vilanova i Valls es va posar en funcionament l'any 1883 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia dels Ferrocarrils de Valls a Vilanova i Barcelona (VVB) entre Calafell i Valls, un any més tard que l'obertura de la línia entre Vilanova i la Geltrú i Calafell.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 2.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| La Plana - Picamoixons Lleida Pirineus | Vilabella Valls¹ | | Roda de Berà Roda de Mar² | Sant Vicenç de Calders Barcelona-Estació de França |
* Alguns regionals no efectuen parada ni a Vilabella ni a Nulles-Bràfim, sent la següent o anterior Valls.
* Alguns regionals no efectuen parada a Roda de Berà sent la següent o anterior Roda de Mar.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R2». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 12 de juliol 2010. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ Alcaide González, Rafael. «El ferrocarril como elemento estructurador de la morfología urbana: El caso de Barcelona 1848-1900». Scripta Nova Vol. IX, núm. 194 (65). Universitat de Barcelona, 01-08-2005. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Harttia loricariformis

Harttia loricariformis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, P. de. 1939. Sobre o gênero Harttia, Steind. (Peixes: Loricariidae). Bol. Biol. Sao Paulo (N. S) v. 4 (núm. 1): 11-13, Pl. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T. 1993. Cinco espécies novas de Harttia Steindachner, 1876 da região sudeste do Brasil, de comentários sobre o gênero (Teleostei, Siluriformes, Loricariidae). Comun. Mus. Ciênc. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 6: 3-27.
* Rapp Py-Daniel, L. H. & E. C. Oliveira 2001. Seven new species of Harttia from the Amazonian-Guyana region (Siluriformes: Loricariidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 12 (núm. 1): 79-96.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Steindachner, F. 1877. Die Süsswasserfische des südöstlichen Brasilien (III). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.): 559-694, Pls. 1-13.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Harttia trombetensis

Harttia trombetensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 17,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Steindachner F. 1877. Die Süsswasserfische des südöstlichen Brasilien (III). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.). 559-694.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, P. de. 1939. Sobre o gênero Harttia, Steind. (Peixes: Loricariidae). Bol. Biol. Sao Paulo (N. S) v. 4 (núm. 1): 11-13, Pl. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T. 1993. Cinco espécies novas de Harttia Steindachner, 1876 da região sudeste do Brasil, de comentários sobre o gênero (Teleostei, Siluriformes, Loricariidae). Comun. Mus. Ciênc. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 6: 3-27.
* Rapp Py-Daniel, L. H. & E. C. Oliveira 2001. Seven new species of Harttia from the Amazonian-Guyana region (Siluriformes: Loricariidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 12 (núm. 1): 79-96.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.