OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emma de Blois

Emma de Blois (Comtessa de Poitou i duquessa d'Aquitània, filla de Teobald I de Blois i de Luitgarda de Vermandois) morta després del 1004.
Casà amb Guillem IV de Poitiers I duc d'Aquitània, i junt amb ell fundà el 990 l'abadia de Maillezais a Bourgueil-en-Vallèe. Assabentada que el seu marit Guillem sostenia relacions il·lícites amb la vescomtessa de Thouars, decidí revenjar-se, i amb aquesta finalitat anà a la recerca de la seva rival, la qual trobà en les planúries de Talmont. Emma cega d'ira, enderrocà del cavall que muntava la vescomtessa, la insultà i després l'entregà a la luxúria dels homes que formaven el seguici.
Després, tement que el seu marit la castigués, es refugia en les seves terres de Chinon i va sostenir una guerra amb Guillem, però al cap de dos anys ambdós es reconciliaren, i Guillem reconegué les seves faltes, retirant-se per a expiar-les a un monestir. Emma llavors continuà les seves obres pietoses i acabà el monestir de Maizellais que havia començat amb el seu marit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 1025 (ISBN 84-239-4519-7)
# Emmanuel Schikaneder

Emanuel Schikaneder (Straubing, 1 de setembre de 1751 - Viena, 21 de setembre de 1812) fou actor, cantant, director, poeta, així com a director estrenada a Viena, en el teatre Auf der Wieden, el 1791, i s'estrenà a Barcelona, en el seu idioma original, el 1925.
Després de la seva època escolar a Regensburg, el 1773 s'inclinà pel teatre. Va pertànyer a diverses companyies teatrals (Moser, Brenner), s'independitzà el 1778 i va estar viatjant sense cap mena de rumb per tota l'àrea del sud d'Alemanya i Àustria. Una de les parades més freqüents entre 1780/81 fou Salzburg, on va travar coneixement amb Mozart. A Viena donà representacions en el teatre Auf der Wieden el 1788, però tornà a emprendre gires per Salzburg, Augsburg, Regensburg, fins que el 1789 amb Benedikt Schack i Franz Xaver Gerl, es feu càrrec del teatre Auf der Wieden. La evolució de la situació en general i preocupacions financeres l'induïren a renunciar a la seva condició d'empresari i a vendre el privilegi imperial que li havia estat atorgat el 1790.
Entre 1807/09 fou director del teatre municipal de Brno i el 1812 devia de fer-se càrrec de la direcció del teatre de Budapest. Estant ja mentalment trastornat, la mort el sorprengué a Viena. Per fi, la vida de permanent activitat d'un gran comediant, que perseguí l'èxit no sols a causa d'una elevada recaptació sinó que es preocupà per la literatura (Shakespeare, Schiller, Lessing, Goethe) i el nou teatre musical (Gluck, Mozart), va trobar el degut reconeixement (Komorzynski, Deutsch).
Sent autor de més de cinquanta espectacles teatrals i de més de quaranta llibrets, Schikaneder encarrilà diversos aspectes a donar els seus fruits, per exemple amb Raymund i Nestroy. La seva fama va unida en la que ell mateix cantà i interpretà el paper de Papageno, i amb la seva continuació Das Labyrinth (el 1798 amb Peter Winter. Per a ell va escriure Mozart el 1780, com a número especial per a Die zwei schlaflosen Nächte de Carlo Gozzi, el recitatiu i ària KV 365a/Anh. lla, el duo KV 592a/625 de 1790 i la cantata masona KV 623que Mozart inscriví coma última composició del seu index d'obres.
Mecenes de les arts musicals proporcionà els mitjans a diversos artistes per la seva formació, entre ells a la soprano Anna Milder-Hauptmann. De teatre i maçó. Va escriure el llibre de La flauta màgica, del que se'n aprofità Weingartner per compondre la seva refosa. Mozart aprofità l'original de Schikaneder per al llibret de la seva famosa òpera del mateix títol.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 992 ISBN 84 239-4554-5
* ↑ Alianza Editorial El Libro de Bolsillo, text d'Erich Valentin, pàg. 184/85. (ISBN 84-206-0362-7)
# Emmanuel Wad

Emmanuel Wad (Korsør, 10 de març de 1862 - Baltimore, 6 de setembre de 1940) fou un pianista danès.
Va fer els seus estudis al conservatori de Copenhaguen, marxant més tard a Viena, on va perfeccionar les seves especials aptituds de pianista sota la direcció de Theodor Leschetizky. Es va fer ràpida nombrada com a concertista i professor de piano, sent nomenat en 1892 titular d'una càtedra de piano a l'Institut Peabody de Baltimore (Estats Units).
Va escriure i va publicar nombroses obres per a piano en estil brillant i diverses composicions per a violí i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1432. (ISBN 84-239-4569-3)
# Emre Elivar

Emre Elivar (Ankara, 21 d'agost de 1976) és un pianista de concerts turc.
Emre Elivar va començar els seus estudis i es va graduar al Conservatori Estatal d'Ankara. La beca DAAD va fer possible la seva formació i especialització a les acadèmies musicals "Carl Maria von Weber" de Dresden i "Hanns Eisler" a Berlín, en la qual va obtenir el seu màster i el títol de "Konzertpianist".
Durant els seus estudis i la seva primera carrera, Emre Elivar va guanyar diversos premis internacionals de música com els triples premis a Bremen el 1999, la medalla de bronze al "Cidado do Porto" el 1999 i al "World Piano Competition" de Cincinnati el 2000, el premi Steinway el 2001, Premi Artur Schnabel el 2002 i Premi Vendôme el 2003.
Entre els seus concerts a l'àmbit internacional, els recitals més importants són, sens dubte, la primera interpretació de Well Tempered Clavier 1 de J. S. Bach completament a Turquia durant el Festival Internacional de Música d'Istanbul el 2005, les Grans Variacions el 2008 de nou per al Festival Internacional de Música d'Istanbul amb obres de F. Mendelssohn (Variations Sérieuses op. 54), J. Brahms (tots dos llibres de Paganini-Variations op. 35) i L. v. Beethoven (Diabelli-Variations op. 120), i el seu debut als Estats Units a Washington DC el 2009, organitzat per "Embassy Series", dedicat a obres poc representades de Robert Schumann i F. Chopin. En un dels seus concerts recents, l'artista va embruixar un públic altament expert a Istanbul per obres de Xostakóvitx (Aforismes op. 13 i la 2a Sonata op. 61) i S. Prokófiev (Visions Fugitives op. 22, Sarcasms op. 17 i la 2a Sonata op. 14). Com a solista va actuar amb orquestres com Konzerthausorchester Berlin, Nordwestdeutsche Philharmonie, Dortmunder Philharmoniker, Staatsorchester Kassel, Anhaltische Philharmonie Dessau, Bilkent Symphony Orchestra, Borusan Istanbul Philharmonic Orchestra, Orquestra Nacional do Porto, Lithuanian Chamber Orchestra etc.
Juntament amb l'enregistrament a Bremer de la Suite francesa núm. 3 BWV 817 de J. S. Bach i el Concert núm. 1 de F. Liszt, l'artista també va enregistrar importants obres de diversos compositors turcs i recentment com a àlbum doble Les tres darreres Sonates opp. 109, 110, 111 i el Diabelli - Variacions, op. 120 de L. v. Beethoven. El seu CD publicat per "Sony BMG" amb obres de F. Schubert (Three Piano Pieces D 946) i R. Schumann (Symphonic Etudes op. 13) va obtenir bones crítiques internacionals. El més destacat de la temporada 2009/2010 va ser definitivament el seu concert al juny del 2010, dedicat totalment a R. Schumann que contenia les seves sonates, transmès en directe per commemorar el 200è aniversari de Schumann per 50 membres de la EBU (European Broadcast Union).
Emre Elivar viu i treballa a Berlín.

## Enllaços externs

* https://web.archive.org/web/20110716022927/http://www.sonymusic.de/Emre-Elivar/Schubert-Klavierstuecke-D-946-Schumann-Sinfonische-Etueden-Op-13/P/1997872
* https://www.worldcat.org/identities/viaf-86149590/
# Encheloclarias baculum

Encheloclarias baculum és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,7 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Herre A. W. C. T. & Myers G. S. 1937. A contribution to the ichthyology of the Malay Peninsula. Bull. Raffles Mus. Núm. 13. 5-75.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Encheloclarias baculum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, P. K. L. i K. K. P. Lim 1993: The Southeast Asian catfish genus Encheloclarias (Teleostei: Clariidae), with descriptions of four new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 4 (núm. 1): 21-37.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Encheloclarias kelioides

Encheloclarias kelioides és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Malàisia peninsular i a Sumatra (Indonèsia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Herre A. W. C. T. & Myers G. S. 1937. A contribution to the ichthyology of the Malay Peninsula. Bull. Raffles Mus. Núm. 13. 5-75.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Encheloclarias kelioides» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kottelat, M. i A.J. Whitten 1996. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi: additions and corrections. Periplus Editions, Hong Kong. 8 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, P. K. L. i K. K. P. Lim 1993: The Southeast Asian catfish genus Encheloclarias (Teleostei: Clariidae), with descriptions of four new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 4 (núm. 1): 21-37.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enchelycore lichenosa

Enchelycore lichenosa és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 90 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Taiwan, el sud del Japó i les Illes Galápagos.

## Referències

* ↑ Kaup J. J. 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enchelycore nycturanus

Enchelycore nycturanus és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 22,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ Kaup J. J. 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enginyeria de so

L'enginyeria de so és la branca de l'enginyeria que s'encarrega de l'estudi del fenomen sonor, en tots els camps d'aplicació d'aquest, tals com a l'enregistrament i producció, l'acústica, l'electroacústica, el reforç sonor i el disseny de sistemes electroacústics. Té un camp d'acció en el desenvolupament de projectes d'enginyeria, aplicant tecnologies que interaccionen amb altres disciplines, com l'electrònica, la informàtica, la física, les matemàtiques, la gramàtica musical, entre d'altres, per al disseny i la manipulació de sistemes per a l'enregistrament, processament de senyal, creació i reproducció del so.
Un enginyer de so és un professional de la producció i manipulació del so. Les seves funcions van més enllà de l'operació de dispositius i aparells, ja que també és capaç de crear projectes d'enginyeria per al disseny de dispositius de so, utilitzant eines de programari especialitzat. Un projecte recurrent consisteix en el desenvolupament i construcció de sistemes d'enginyeria per a l'aïllament de soroll i condicionament acústic interior de recintes.
Les següents àrees són algunes en les que l'enginyer de so actua: televisors, emissores radials, so en viu, l'enginyeria de disseny acústic, la producció de mitjans audiovisuals, el disseny de banda sonora; les institucions governamentals encarregades de plans i programes de control ambiental; el contrastisme i la invenció i auditoria d'obres.

## Enginyeria Civil Acústica

En l'Enginyeria Civil Acústica, el camp laboral és molt més ampli que només el so. Inclou l'àrea d'àudio, com els estudis d'enregistrament, reforç sonor, televisió, etc., i l'àrea d'indústria i ambient, com el control de soroll i vibracions, acústica arquitectònica, acústica ambiental, entre d'altres.
Els enginyers civils acústics podran actuar competentment en dissenys i en projectes on calgui: enregistrament i reforç sonor, sistemes d'àudio, disminuir emissions de soroll o vibracions, protecció del medi ambient, o condicionament acústic de diferents espais arquitectònics. En aquesta carrera, els estudiants es preparen per resoldre problemes d'enginyeria acústica i de disseny en la seva especialitat, aplicant coneixements de matemàtica, ciències, ciències socials, música, ciències econòmiques i administratives, programació, simulació de sistemes, ciències de l'enginyeria, els fonaments de l'acústica i la tecnologia de l'enginyeria acústica.

## Desencadenants

Les vibracions mecàniques han de ser estudiades en la indústria, així com les conseqüències de tenir equips treballant a alts nivells de vibració, ja que es posa en risc la continuïtat de la producció i la seguretat dels recursos humans.

## Bibliografia

* Iglesias Simón, Pablo. "El diseñador de sonido: función y esquema de trabajo", ADE-Teatro núm. 101. juliol-agost de 2004. Pàgs. 199-215. ISSN 1133-8792
* Universitat Austral de Xile
* Congrés Internacional d'Acústica i Àudio Professional, Valdivia - Xile Arxivat 2011-08-31 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Llibre Enginyeria d'Àudio
# Casa Senyorial de Tuskulėnai

La Casa Senyorial de Tuskulėnai (en lituà: Tuskulėnų dvaras) és un palau neoclàssic situat en el barri de Zirmunai a Vílnius, Lituània.

## Història

És el monument arquitectònic més antic de Zirmunai. L'actual palau va ser construït el 1825, seguint el disseny de Karol Podczaszyński en estil neoclàssic, per ordre del Governador General de Lituània, Alexander Rimsky-Korsakov. Consisteix en la construcció del palau, una casa d'emmagatzematge, i diversos edificis adjacents, incloent una petita capella eclèctica dedicada a santa Teresa, situada a uns 100 metres al sud de l'edifici principal.
El palau és el principal element arquitectònic del conjunt, mostra la clara influència de Palladio en Podczaszyński amb els dissenys típics de finestres serlianes, que han estat utilitzades a les façanes del palau principal. Tres estàtues de deesses romanes Diana, Juno i Venus es troben sobre un frontó únic, que més tard es van retirar i van ser restaurades en 2007, la seva reconstrucció va ser realitzada per l'escultor francès Jean-Nicolas-Louis Durand. Les entrades laterals amb balcó també havien estat destruïdes i restaurades novament al segle xix. L'interior estava decorat amb obres d'holandesos pintors com Isaak van Ostade, Adriaen van Ostade o Gerrit Dou. Nombrosos frescs han estat descobert a l'interior i restaurats el 2009.
Els edificis estaven envoltats per un gran parc. Totes aquestes estructures estan actualment restaurades o en procés de restauració, i formen part del Parc de la Pau (Rimties parkas). El parc de 7,5 hectàrees inclou la restaurada Casa Senyorial de Tuskulėnai, que allotjarà un museu del martirologi a Lituània en la segona meitat del segle xx (una branca del Museu de les víctimes del genocidi), estanys restaurats i la vegetació del parc, així com el columbari.
* Dibuix de la casa de l'any 1848
* Capella de santa Teresa
* Entrada al columbari

## Referències

* ↑ «=Žirmūnų Street 1c» (en lituà). Vilnius Heritage. Arxivat de l'original el 2012-02-06. [Consulta: 17 setembre 2013].
* ↑ V. Drėma Dingęs Vilnius, p. 381
# Enric, III comte de Lancaster

Enric de Lancaster (Castell de Grosmont, 1281 - Castell de Leicester, 22 de setembre de 1345), sent el segon fill d'Edmund d'Anglaterra, comte de Lancaster, i de Blanca d'Artois, reina vídua de Navarra i, com a tal fou germà de Tomás Plantagenet comte de Leicester i Lancaster.
A Flandes va combatre amb Eduard I (1297) i a Escòcia (1248 i de 1300 a 1305), amb el nom de lord Monmouth. L'any 1834 va obtenir els nomenaments de comte de Lancaster i de Leicèster i el càrrec de gran intendent d'Anglaterra acomplint-lo d'honors i dignitats perquè oblidés la condemna del seu propi germà, malgrat tot això, va jurar venjar-se, i al capdavant dels nobles revoltats es va apoderar (1326) d'Eduardo II, al qual va tancar al castell de Kenilworth, encarregant-se de la seva custòdia.
Després es va declarar contra Isabel esposa del referit Eduard II, i contra el favorit Mortimer, els qui el van atacar i li van revoltar els nobles que li havien recolzat el 1329, i abandonat per ells, especialment pels comtes de Kant i Norfolk, es va considerar feliç al obtenir el seu perdó per mediació de l'arquebisbe Meneiham. Va exercir una ambaixada a França, i va perdre la vista el 1330, no ocupant-se des d'aquella data més que en obres pietoses.

## Noces

Es va casar amb Maud Chaworth, abans del 2 de març de 1296/1297. Henry i Maud van tenir set fills:
* Enric de Grosmont, primer duc de Lancaster, (c. 1310–1361)
* Blanca de Lancaster, baronessa Wake de Liddell, (c. 1305-c. 1380) es va casar amb Thomas Wake, segon baró Wake de Liddell
* Maud de Lancaster, (vers 1310–1377); es va casar amb William de Burgh, 3r comte d'Ulster (mort cap al 1333) i Ralph d'Ufford, justiciar d'Irlanda (mort el 1346), i va tenir descendència d'ambdós.
* Joana de Lancaster, (vers 1312–1345); es va casar amb John de Mowbray, 3r baró Mowbray i va tenir descendència
* Isabel de Lancaster, abadessa d'Amesbury, (vers 1317 - després de 1347)
* Elionor de Lancaster, (vers 1318–1371/72) es va casar amb John De Beaumont, segon baró Beaumont i el 5 de febrer de 1344/45, Richard FitzAlan, tercer comte d'Arundel i va tenir descendència.
* Maria de Lancaster, (vers 1320–1362), que es va casar amb Henry de Percy, 3r baró Percy, i era la mare d'Henry Percy, 1r comte de Northumberland i va tenir descendència.

## Referències

* ↑ Fryde 1979, p. 30.
* ↑ Hamilton 2010, p. 157.
* 1 2 Armitage-Smith, Sir Sydney, Joan de Gaunt: rei de Castella i Lleó, duc d'Aquitània i Lancaster, (Archibald Constable and Co. Ltd., 1904), pàg 197.
* 1 2 Whimperley (1986), p. 13

## Bibliografia

* * Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 540. (ISBN 84-239-4529-4)
# Enric Bertran de Balanda

Enric Bertran de Balanda (Perpinyà, 1887 - Sant Joan de Pladecorts, 1936) va ser un compositor rossellonès. Era nebot del militar i polític Henri Jean-Marie Joseph Bertran de Balanda (1854-1936), i el 1830 es casà amb Suzanne Vergés de Rigaudy (germana del financer, erudit i mecenes Emmanuel Vergés de Rigaudy). Formava part el 1927 de la Colla del Rosselló, que integraven intel·lectuals com Horaci Chauvet, Carles Grandó, Pau Berga, Enric Aragon, Albert Bausil, Carles Bauby…
Va ser autor de diverses peces per a piano i per a orquestra, una de les quals, el ballet El vel de les fades va ser estrenada a Berna el 1914 i es representà a Perpinyà el 1928.
També feu crítica musical a la premsa local.

## Obres

* Les bruxas del Cadí. Per a violí i piano
* Esquisse. Per a piano
* Fête foraine. Per a piano
* La nymphe, (1922). Poema coral amb lletra de Ferdinand Lop
* Voilé des fées: fête catalane, (1914). Per a petita orquestra, ballet

## Bibliografia

* Bertran de Balanda «Déodat de Séverac». Vallespir, Année 3, no. 1, gen.-mars 1930, pàg. 20-21.
* Bertran de Balanda «Henri de Casadesus». Vallespir, Année 3, no. 3, juil.-sept. 1930, pàg. 31-32. El mateix número publica Editions musicales i Bibliographie musicale, signats "B. de B."
* Bertran de Balanda, Henri «Le musicien Ermend Bonnal». Vallespir, Année 3, no. 4, oct.-déc. 1930, pàg. 27-28.

## Referències

* ↑ «Genealogia de la família Bertran de Balanda» (en francès). [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Perpinyà - La colla del Rosselló». La Veu de Catalunya, núm. 9783, 15-02-1927, pàg. 3. Arxivat de l'original el 2015-01-20 [Consulta: 3 gener 2015]. Arxivat 2015-01-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Fitxa de "Scénes artésiennes pour piano", fragment de "Voilé des fées", al Worldcat» (en anglès). [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ G, C «Perpinyà - al Nou Teatre». La Veu de Catalunya, 15-05-1928, pàg. 7. Arxivat de l'original el 2015-01-20 [Consulta: 3 gener 2015]. Arxivat 2015-01-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Crònica musical (primavera)». L'eveil Catalan, 01-10-1924. Al número del 15 d'agost hi té una altra col·laboració similar
# Enrich (compositor)

Enrich (Principat de Catalunya, segle XVI – mort el 1530) fou un compositor català que brillà en la cort de Felip I dit el Bell, el qual l'ompli a vessar de distincions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 2 ISBN 84-239-4520-0
Viccionari