OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pseudecheneis ukhrulensis

Pseudecheneis ukhrulensis és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Manipur (Índia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vishwanath, W. & Darshan, A. (2007): Two new catfish species of the genus Pseudecheneis Blyth (Teleostei: Siluriformes) from northeastern India. Zoos' Print Journal, 22 (3): 2627-2631.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Johann Christian Markwort

Johann Christian Markwort (Reisling, prop de Braunschweig, 13 de desembre de 1778 - Bessungen, 13 de gener de 1866) fou un tenor i escriptor musical alemany. Estudià teologia, però abandonà els seus estudis per cantar en el teatre i des de 1810 a 1830 fou director de cors a Darmstadt. Va escriure: Umriss einer Gesamt; Tonwissenschaft überhaupt wie auch einer Sprach-und Tonsazlehre und einer Gesang, Tound Rede-Vortrasglehre (1826), Elementar-Unterricht für das Piano-Forte, etc., i diversos articles en publicacions professionals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 243, ISBN 84-239-4533-2
# Sam & Max Hit the Road

Sam & Max Hit the Road és un videojoc del gènere de l'aventura gràfica llançat per LucasArts en l'any 1993. És el novè joc que utilitza la interfície del motor SCUMM, encara que alhora és el primer que descarta la interfície clàssica de "Obrir, Tancar, Agafar, Usar..." de jocs precedents amb SCUMM, utilitzant un control exclusiu amb el punter del ratolí en forma d'icones que defineixen l'acció, que s'intercanvien amb el botó dret del ratolí.
Basat en els personatges del còmic Sam & Max: Freelance Police creat per Steve Purcell, segueix la història del duo de detectius (Sam & Max).

## Argument

Sam i Max són un gos i un conill, que es dediquen a combatre el crim amb dents i ungles sense importar-los gens ni mica el concepte de mesura humana (per a alguna cosa són animals). Mentre que Sam (el gos) representa el seny que tot bon detectiu ha de demostrar, Max (el conill) és un psicòpata sense escrúpols addicte a la violència gratuïta, que s'amaga sota una innocent aparença i que es burla de tot i tots, fins i tot del seu inseparable col·lega caní.
Els dos formen una inefable patrulla de policies freelance que resolen els més inversemblants casos convertint-se en herois eventuals adesiara. Un dia arriba al seu despatx una petició d'ajuda d'un "carnival" -fira- portada per dos germans siamesos: Pel que sembla la seva principal atracció, un ieti congelat, ha fugit deixant-los en una molt compromesa situació. Serà a partir d'aquest moment en el qual els dos policies es posin en un cas que transcendeix més enllà de l'allò aparent, involucrant-se en un perillós "arrevú" d'estupidesa, country, surrealisme i ecologia.

## Curiositats

En el joc, els tres dependents de les diverses botigues Snuckey's són en realitat versions de Bernard, protagonista de The Day of the Tentacle.

## Referències

* ↑ «Sam & Max Hit the Road». gamesTM Retro. Highbury Entertainment [[[United Kingdom]]], vol. 1, pàg. 128–129.
* ↑ «The Golden Age». The History of Sam & Max. Telltale Games, 26-06-2007. Arxivat de l'original el 2007-06-30. [Consulta: 5 agost 2008].
# Pere Pasqual Ferreras i Escarràs

Pere Pasqual Ferreras i Escarràs (Badalona, Barcelonès, 1775 - Barcelona, 17 de juny de 1849) fou un compositor català.
Als quinze anys entrà en l'orde de la Mercè i començà estudiar la música quelcom més tard, retard que influí força en el desenvolupament de les seves aptituds i que tan sols va poder obviar en part pel seu gran entusiasme i voluntat. Vers el 1814 fou nomenat director de l'escola de música del convent de la Mercè de Barcelona, ensems que ampliava els seus coneixements de composició.
Aviat adquirí gran fama l'escola de la Mercè, ja que Farreras iniciava els infants que hi assistien en tots els secrets de l'art i ell mateix va aprendre a tocar quasi tots els instruments amb l'objecte de poder donar una ensenyança més completa als seus alumnes.
Va compondre diverses obres entre les quals destaquen els drames lírics El fill pròdig i El sacrifici d'Isaac, escrits per als infants de l'escola, així com diferents serveis religiosos. etc.

## Obres

Algunes de les seves obres son:
* Goigs per a 4 v i Ac
* Lletania per a 4 v i Org
* Rosari i Trisagi per a 4 v i Org
* Salve per a 5 v i Org

## Referències

* ↑ «Pere Pasqual Ferreras i Escarràs». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 335. (ISBN 84-239-4523-5)
# Mathias Zieleniewicz

Mathias Zieleniewicz fou un compositor polonès de la primera meitat del segle xviii; va ser mestre de capella de la catedral de Cracòvia; es conserven algunes misses i motets manuscrits.

## Bibliografia

* «Matías Zielenievicz» a Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1211, ISBN 84-239-4570-7
# Gerrit Wolsink

Gerrit Wolsink (Hengelo, 3 de març de 1947) és un ex-pilot de motocròs neerlandès. Durant la dècada del 1970, com a pilot oficial de Suzuki, va ser un dels màxims aspirants al títol de Campió del Món de motocròs en 500cc, per bé que mai no el va aconseguir. Va assolir-ne, però, el Subcampionat les temporades de 1976 i 1979. Un dels seus principals èxits és haver estat cinc vegades guanyador del Gran Premi dels EUA (celebrat a Carlsbad, Califòrnia), entre 1974 i 1979, cedint-ne només la victòria el 1978 a Heikki Mikkola.
Dentista de formació, un cop acabats els estudis s'estimà més dedicar-se al motocròs, començant a competir com a pilot privat en el Campionat del Món de 500 cc amb una Husqvarna i després amb una Maico. El 1974 aconseguí una plaça a l'equip de fàbrica de Suzuki, tenint-hi per company a Roger De Coster. Amb el belga protagonitzaria recordats duels als circuits durant anys, arribant a disputar-li el títol la temporada de 1976, tot i que al final Wolsink fou subcampió.
Cap al final de la seva carrera practicà també l'enduro, havent format part de l'equip neerlandès que guanyà el Trofeu als ISDE de 1984, celebrats a Assen (Països Baixos). Un cop retirat de la competició, exercí de dentista i ocupà diversos càrrecs en l'àmbit de l'esport als Països Baixos.

## Palmarès al Campionat del Món de Motocròs

| Any | Motocicleta | 500cc |
| 1970 | Husqvarna | 10è |
| 1971 | Husqvarna | 12è |
| 1972 | Husqvarna | 10è |
| 1973 | Maico | 5è |
| 1974 | Suzuki | 4t |
| 1975 | Suzuki | 3r |
| 1976 | Suzuki | 2n |
| 1977 | Suzuki | 3r |
| 1978 | Suzuki | 5è |
| 1979 | Suzuki | 2n |
| 1980 | Maico | 14è |
| 1981 | Honda | 10è |
| 1982 | Honda | 20è |

## Referències

* ↑ «Gerrit Wolsink» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ Ramkema, Wim; Heese, Jan. «Moto Cross - Gerrit Wolsink». A: Grand Prix - Libro para cromos (en castellà). Bilbao: Publicaciones Fher, 1977, p. 26 (Àlbum de cromos). D.L. BI-1027-77, No. Reg. 4070-77. ISBN 84-243-1359-3.
* ↑ «Profile - Gerrit Wolsink» (en anglès). bestsports.com.br. [Consulta: 14 desembre 2010].
* ↑ Bowyer, Andy. «Number Cruncher: #114» (en anglès). racerxonline.com, 09-01-2008. [Consulta: 14 desembre 2010].
* ↑ «Near miss at Carlsbad» (en anglès). American Motorcyclist. Books.Google.cat, vol. 30, núm. 9, 9-1976. ISSN: 0277-9358 [Consulta: 14 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Pàgina de tribut a Gerrit Wolsink Arxivat 2011-01-15 a Wayback Machine. (anglès)
* Entrada en un blog sobre la seva època d'activitat en enduro Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* Vídeo de curses de sidecarcross i motocròs al circuit de Sint Anthonis, en què hi participà el 1974 (neerlandès)
* Imatge de Gerrit Wolsink (2n) amb la Maico cap a 1973
# Pseudepapterus hasemani

Pseudepapterus hasemani és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,9 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 51-54.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Tocantins i Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Steindachner F., 1915. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerikas. V. Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 93. 15-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1915. Vorläufigen Bericht über einige neue Süsswasserfische aus Südamerika. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 52 (núm. 17): 199-202.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Ferraris, C. J., Jr. i R. P. Vari, 2000: The deep-water South American catfish genus Pseudepapterus (Ostariophysi: Auchenipteridae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 2): 97-112.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Japonoconger caribbeus

Japonoconger caribbeus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 50,2 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 160-166.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 329 i 576 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del mar Carib de Colòmbia i Veneçuela.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Asano H., 1958. Studies on the congrid eels of Japan. III. Description of a new genus Japonoconger typed by Arisoma sivicola Matsubara and Ochiai, with consideration to the related genera. Dobutsugaku Zasshi (Zool. Mag. Tokyo) v. 67. 316-321.
* ↑ Smith, D. G. & Kanazawa, R. H., 1977. Eight new species and a new genus of congrid eels from the western north Atlantic with redescriptions of Ariosoma analis, Hildebrandia guppyi, and Rhechias vicinalis. Bulletin of Marine Science v. 27 (núm. 3): 530-543.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jaume Estapé i Pagès

Jaume Estapé i Pagès (el Masnou, 1842 - el Masnou, 15 de gener de 1904) fou un dramaturg català. De jove treballà de mariner i també fou tenor d'òpera i fabricant. Es dedicà al teatre en català amb obres festives i intranscendents d'estil líric-dramàtic italià. Casat amb Eulàlia Pagès Millet, tingué dos fills: el polític i advocat Santiago Estapé i Pagès i el metge Gabriel Estapé i Pagès.

## Obra

Publicà diverses obres de teatre:
* Lo més tonto la pega (1875)
* Lo capità Manaia (1876)
* Un matrimoni gelós (1887)
* Efectes... d'una Exposició (1889)
* En Pep l'Apotecari (1871)
* La carabela Santa Maria (1872)
* La conquista de Méjich (1870)
* Mon de monas (1871)
* Després del descobriment (1872)
* Vent de boa (1874)
* Orgull de rassa o Lo capficament d'un geto (1874)
* Passos que passan (1876
* ¿Música... terravall! (1877)
* No es més que lo Deu vol (1879)
* Cupido entre trópich (1880)
* Exámen de conciencia (1885)
* Al bo Deu l'ajuda (1885)
* La vigília de Nadal (1886)
* Temps perdut (1890)
* Núvols d'estiu (1890)

## Referències

* ↑ Necrològica a "La Veu de Catalunya", any 14, núm. 1799 (3 febr. 1904) Ed. Vespre
* ↑ «Jaume Estapé i Pagès». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Elias Molins, Antonio de. Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX, 1889.
# Pere Poblet i Andreu

Pere Poblet i Andreu (Barberà de la Conca, Conca de Barberà, 1850 - Barcelona, Barcelonès, 1929) va ésser un metge que es va llicenciar l'any 1883 a la Universitat de Barcelona i exercí al seu poble natal. Entre les seues activitats culturals, cal destacar una gran afecció a la música i la seua col·laboració amb Mossèn Alcover. Dins el catalanisme, i sota el guiatge de la Unió Catalanista, fou nomenat delegat en l'Assemblea de Manresa (1892). Més endavant es va adherir a la Solidaritat Catalana (1906).

## Referències

* ↑ Josep Maria Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, planes 194-195.

## Enllaços externs

* Esment de dues conferències impartides per Pere Poblet i Andreu l'any 1883
# Johann Daniel Skoczdopole

Johann Daniel Skoczdopole (Bohèmia, 28 desembre 1811 – Madrid, 12 de març de 1877) fou un compositor i director d'orquestra austríac.
S'establí a Madrid el 1845, donant-se a conèixer aviat com a avantatjat instrumentista, ja que en dominava diversos d'ells. Contractat com a director d'orquestra per al Teatro del Circo en els balls d'espectacle, després passà a dirigir les representacions d'òpera, passà a ocupar aquest càrrec de manera permanent en el Teatro Real, on en trenta anys de labor incessant es distingí pel seu elevat zel artístic i la seva constant obstinació en millorar l'organització tècnica del quadre de professors i el de cantants, anomenant-se l'època d'aquest mestre entre les més brillants registrades en el coliseu reial.
Va compondre molta música de ball, per a piano i cançons.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 988 (ISBN 84 239-4556-1)
# Gerro, sucrera i pomes

Gerro, sucrera i pomes (Vase paillé, sucrier et pommes) és un oli sobre tela de 36 × 46 cm pintat per Paul Cézanne vers els anys 1890-1894 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

El pintor Maurice Denis, un contemporani de Cézanne i un dels seus primers admiradors, va fer el següent comentari sobre les natures mortes de Cézanne:
| « | "Les fruites de Cézanne i les seues figures inacabades són el millor exemple d'aquest mètode de treball, el qual pot derivar de Jean Siméon Chardin (un pintor francès del segle xviii conegut per les seues natures mortes): unes poques pinzellades, aplicades en forma de colors suaument barrejats i col·locats un al costat de l'altre, indiquen les formes arrodonides; el contorn apareix només al final, com un accent furiós, un cop que denota l'essència, que emfatitza i destaca els matisos graduals del color..." | » |
Tradicionalment, hom ha atribuït a aquesta obra la data proposada per Venturi, entre el 1890 i el 1894.

## Descripció

Construïda bàsicament mitjançant línies corbes i diagonals, aquesta natura morta és una de les composicions on Cézanne rebutja més clarament les regles de la perspectiva. El punt de vista està desplaçat en relació a l'eix de la taula, fent que quedin tallades dues cantonades oposades del tauler. A més, aquest està inclinat cap endavant, de tal forma que el plat de pomes es troba en equilibri inestable, mentre que el gerro i la sucrera es mantenen en una impossible posició vertical. Cézanne, fins i tot, introdueix elements que són difícils d'identificar, com ara la línia vertical a la dreta del gerro i la línia obliqua de la dreta (el mànec d'un ganivet?).

## Referències

* 1 2 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 124-125.
* 1 2 Museu de l'Orangerie Arxivat 2021-01-20 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)
* ↑ Lionello Venturi, Cézanne: son art, son oeuvre, vol. I, París, Paul Rosenberg, 1936, núm. 616, pàg. 198.

## Enllaços externs

* Flickr
* Museoteca (castellà), (francès) i (anglès)
# Duiliu Zamfirescu

Duiliu Zamfirescu (Plăineşti, 1858 - Agapia, 1922) va ser un poeta, novel·lista i polític romanès.
Diplomàtic de carrera, se'n destaca la influència de Giosuè Carducci. El seu estil inicialment clàssic es decanta cap al classicisme mentre que la seva temàtica descriu escenes camperoles i burgeses del seu país.

## Obres

* Viaţa la tară (‘La vida al poble’, 1894)
* Tănase Scatiu (1896)
* Imnuri păgîne (‘Himnes pagans', 1897)
* În războiu (‘En guerra’, 1898)

## Referències

* ↑ «Duiliu Zamfirescu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Royal Institution of Great Britain

La Royal Institution of Great Britain, abreviada habitualment com Royal Institution o només Ri, és una societat científica anglesa, amb seu a Londres, que té per objectiu el foment i la divulgació científiques. La seva seu està situada al núm. 21 del carrer Albemarle.
La Royal Institution fou fundada en una reunió el 7 de març 1799 a la casa del president de la Royal Society, el botànic Joseph Banks (1743-1820) a la plaça del Soho, amb cinquanta-vuit socis que havien acordat contribuir amb la important suma de cinquanta guinees cadascun, i amb l'objectiu de difondre el coneixement, i facilitar la introducció generalitzada de les invencions mecàniques útils i dels avenços; i per ensenyar l'aplicació de la ciència a la vida diària mitjançant cursos de conferències i experiments.
Entre els fundadors destaquen el membre del Parlament i antiesclavista William Wilberforce (1759-1833), William Cavendish (cinquè duc de Devonshire) (1848-1811), George John Spencer (segon comte de Spencer), (1758-1834) i George Keith Elphinstone (primer vescomte de Keith), (1746-1823). Entre els fundadors només hi havia una persona que es podia classificar com a científic, Henry Cavendish, (1731-1810), que deixaria gran part dels seus aparells a la Royal Institution, on hi romanen encara.

## Referències

* 1 2 3 «Guides to the Royal Institution of Great Britain: 1. HISTORY» (PDF) (en anglès) p. 3. Arxivat de l'original el 31 de juliol 2021. [Consulta: 18 abril 2021].

## Enllaços externs

* The Royal Institution of Great Britain lloc web.
# Pseudobagrus albomarginatus

Pseudobagrus albomarginatus és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els adults poden assolir els 16,7 cm de longitud.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Rendahl, Hialmar «Beiträge zur kenntnis der Chinesischen süsswasserfische, Teil I. systematischer teil» (en alemany). Arkiv för Zoologi, núm. 1, 1928.
* 1 2 Torres, Armi G.; Luna, Susan M. «Pseudobagrus albomarginatus (Rendahl, 1928)» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Burgess, Warren E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). Neptune City (Nova Jersey: T.F.H. Publications, 1989, p. 784. ISBN 978-0866221313.
# Jaume Samaranch i Closa

Jaume Samaranch i Closa (Buenos Aires, 19 de novembre de 1949), més conegut com a Jacky Samaranch, és un ex-pilot de motociclisme català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970.
Nascut a l'Argentina però tornat a Catalunya de ben jove, Samaranch debutà en competicions de trial i motocròs fins que, el 1974, es passà a la velocitat. En aquesta modalitat aconseguí diversos èxits, com ara el subcampionat d'Espanya de 250cc el 1976 o la victòria a la Pujada a la Rabassada d'aquell mateix any.

## Referències

* 1 2 Alguersuari (Director), Jaume «Solo Moto Stars. 34 - Jaime Samaranch» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 61, 29-10-1976, p. 2.
# Jean-Baptiste Dalesme

Jean-Baptiste Dalesme (Llemotges, 20 de juny de 1763 - París, 13 d'abril de 1832) fou un militar francès.
Es distingí en les campanyes d'Alemanya i d'Itàlia, fou greument ferit a Castelnuovo, i sent general de brigada fou encarregat de dirigir el reclutament a moltes províncies. El 1802 fou elegit diputat, el 1810 se li concedí el títol de baró, i el 1814 ascendí a tinent general, nomenant-se'l governador de l'illa durant l'estada de Napoleó a Elba, i o fou durant els Cent dies, illa que entregà als anglesos després de la batalla de Waterloo. Quan morí era governador del Cos d'invàlids.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 823 (ISBN 84-239-4517-0)