OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lasiancistrus castelnaui

Lasiancistrus castelnaui és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ucayali (Perú).

## Referències

* ↑ Regan C. T. 1904. A monograph of the fishes of the family Loricariidae. Trans. Zool. Soc. Lond. v. 17 (pt 3, núm. 1). 191-350.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae' (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Armbruster, J. W. 2005: The loricariid catfish genus Lasiancistrus (Siluriformes) with description of two new species. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 4): 549-569.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de. 1911. Fauna brasiliense. Peixes. Tomo IV (A) (Eleutherobranchios Aspirophoros). Arq. Mus. Nac. Rio de Janeiro v. 16: 1-504, Pls. 22-54.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pingalla

Pingalla és un gènere de peixos pertanyent a la família dels terapòntids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia i Nova Guinea.

## Taxonomia

* Pingalla gilberti (Whitley, 1955)
* Pingalla lorentzi (Weber, 1910)
* Pingalla midgleyi (Allen & Merrick, 1984)

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1955. Taxonomic notes on fishes. Proc. R. Zool. Soc. N. S. W. v. for 1953-54. 44-57.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Whitley, G. P., 1955. Taxonomic notes on fishes. Proc. R. Zool. Soc. N. S. W. v. for 1953-54: 44-57.
* ↑ Weber, M., 1910. Neue Fische aus Niederländisch Süd-Neu-Guinea. Notes Leyden Mus. v. 32: 225-240, Pl. 3.
* ↑ Allen, G. R. & J. R. Merrick, 1984. A new species of freshwater grunter (Pisces: Teraponidae) from Northern Australia. The Beagle (Occas. Pap. N. Terr. Mus. Arts Sci.) v. 1 (núm. 8): 75-80.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Micronycteris buriri

Micronycteris buriri és una espècie de ratpenat de la família dels fil·lostòmids. És endèmic de Saint Vincent i les Grenadines.

## Descripció
### Dimensions

És un ratpenat de petites dimensions, amb una llargada total de 66–72 mm, els avantbraços de 36,36–39,47 mm, la cua de 12–18 mm, les potes de 10–13 mm i les orelles de 19–25 mm.

### Aspecte

El pelatge és llarg. El color general del cos varia del marró-grisenc fosc al marró-negrós, amb la base dels pèls blanca. El musell és allargat, la fulla nasal ben desenvolupada, lanceolada i amb la porció anterior soldada al llavi superior només a la base, mentre que al llavi inferior hi ha un coixinet carnós en forma de V. Les orelles són grans, ovalades, cobertes de pèls a la base del marge anterior i unides al cap per una membrana poc desenvolupada amb una cavitat central superficial. El tragus és curt, triangular i amb una petita cavitat a la base del marge posterior. Els peus estan coberts de pèls. La cua és llarga i s'estén fins a aproximadament la meitat de l'ample uropatagi.

## Biologia
### Comportament

Es refugia a l'interior de coves marines.

### Alimentació

S'alimenta d'insectes.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és coneguda només a l'illa de Saint Vincent, a les Petites Antilles.
Viu en boscos i plantacions de bananes situades a fins a 646 metres d'altitud.

## Estat de conservació

Com que fou descoberta fa poc, l'estat de conservació d'aquesta espècie encara no ha estat avaluat formalment.

## Referències

* ↑ Larsen et al., 2011

## Bibliografia

* Larsen, P. A.; Siles, L.; Pedersen, S. C.; Kwiecinski, G. G. 2011. «A new species of Micronycteris (Chiroptera: Phyllostomidae) from Saint Vincent, Lesser Antilles». Mammalian Biology, 76: 687-700
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Ignace-François de Glimes de Brabant

Ignace-François de Glimes de Brabant (Namur, 29 de maig de 1677 — Madrid, 5 de desembre de 1754) fou un militar való, III comte de Glimes de Brabant, senyor de La Neffe i baró de Samar.
El 1703 passà al servei de Felip V de Borbó amb la companyia de guàrdies valons. Lluità al setge de Gibraltar de 1704-1705 i a la batalla d'Almansa, i assolí el grau de tinent general. El 1715 fou designat governador de Tortosa. Felip V li confirmà el comtat de Glimes de Brabant i del Sacre Imperi. En 1727 el nomenà Capità general de Castella.
Fou capità general de Catalunya del 1735 al 1737 i del 1738 al 1742, els anys durants els quals entrà en conflicte amb l'Audiència barcelonina, que pretenia de reduir les seves atribucions. El 1746 fou creat gran d'Espanya.

## Referències

* ↑ Ignace-François de Glimes de Brabant a geneanet.org
* ↑ Escut dels Glimes a armorial.org
* ↑ Relación de lo que ha pasado en la intentada sorpresa de Tortosa por los Enemigos el día veinticinco de Octubre de 1711 (Gaceta de Madrid núm. 44, de 03/11/1711).
# Lasiancistrus tentaculatus

Lasiancistrus tentaculatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Regan C. T. 1904. A monograph of the fishes of the family Loricariidae. Trans. Zool. Soc. Lond. v. 17 (pt 3, núm. 1). 191-350.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Armbruster, J. W. 2005: The loricariid catfish genus Lasiancistrus (Siluriformes) with description of two new species. Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 4): 549-569.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# La Pobla de Ferran

La Pobla de Ferran és una entitat de població del municipi de Passanant i Belltall, a la comarca de la Conca de Barberà.
El poble o llogaret se situa damunt d'un petit tossal, al nord-oest del terme municipal. Un branc a la carretera T-222 és la seva principal via de comunicació.
La Pobla de Ferran es funda a recer del castell de Ferran, del qual encara en queda una torre, de planta quadrada, que es va restaurar al final de la dècada del 1970. També es conserven la portalada de l'antiga església romànica, integrada en un edifici utilitzat actualment com a magatzem agrícola, i les restes del portal situat vora el camí que va a Guimerà que indicaren que el nucli urbà fou emmurallat en alguna època.
Al començament del segle XX tenia nou cases però arran d'uns fets tràgics succeïts l'any 1928, en els quals Josep Marimon, conegut com el Noi de Ca l'Hostaler, matà unes deu persones, entre dones i criatures, el llogarret s'anà despoblant progressivament.
Prop del terme s'han trobat sepulcres de fossa, una cista megalítica al pla del bosc de la Sala i una pedra megalítica amb símbols solars, aquesta última descoberta per Enric Moreu-Rey.

## Referències

* ↑ «La Pobla de Ferran». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «La Pobla de Ferran». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Creus Verni, Jordi «Els crims de la Pobla de Ferran». Urtx: revista cultural de l'Urgell, núm. 25, 2011, pàg. 467-483 [Consulta: 25 abril 2013].
# Stegastes beebei

Stegastes beebei és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Panamà, Colòmbia, Costa Rica i les Illes Galápagos.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Grove, J.S. i R.J. Lavenberg, 1997. The fishes of the Galápagos Islands. Stanford University Press, Stanford, 863 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Nichols, J. T. 1924. A contribution to the ichthyology of the Galapagos. Zoologica (Nova York) v. 5 (núm. 4): 63-65.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Salvador Vinyals i Sabaté

Salvador Vinyals i Sabaté (Barcelona, 22 de novembre de 1847 - Barcelona, 20 de novembre de 1926) fou un arquitecte català.

## Biografia

Va néixer a la plaça del Pedró de Barcelona, fill del tintorer Vicenç Vinyals i Planella (1820-1890, natural de Sarrià, i de Catalina Sabaté i Brunet, natural de Barcelona. Es titulà com a mestre d'obres el 1868 i com a arquitecte el 31 de maig de 1877. Fou germanastre de Melcior Vinyals i Muñoz qui, per desavinences amb ell, es va instal·lar a Terrassa, on va realitzar obres força destacades i el pla urbanístic de 1933.
D'estil eclèctic amb línies clàssiques, a vegades fa incursions dins el modernisme com a la casa Juncosa a la rambla de Catalunya i Barcelona.
Fou un dels arquitectes més sol·licitats del seu temps i autor de nombroses cases a l'Eixample de Barcelona.
També es va dedicar a la realització d'obres per a entitats com la construcció del Monestir de Sant Pere de les Puel·les a Sarrià, la capella del convent de les Magdalenes (1880), el desaparegut Teatre Líric (1881), la Presó Model (1888-1904, amb Josep Domènech i Estapà), el Teatre Novedades (1890) o les obres de restauració al Teatre del Liceu (1898).
Altres edificis destacats són la torre Buxareu a Puigcerdà (1879), la torre Lacambra a Sarrià (1892), can Robert (1892-1894) i la casa Oller (1891) a Sitges, entre d'altres.
Una de les seves darreres obres va ser l'ampliació de la Fàbrica Bertrand i Serra a Manresa, coneguda com la «fàbrica nova» i que va ser la més important de la seva època a la ciutat.
* Can Robert, a Sitges.
* Presó Model

## Referències

* ↑ «Naixements any 1847, llibre 4t, núm. 335». AMCB, 22-11-1847.
* ↑ La Vanguardia, 28-11-9126, p. 2.
* ↑ «Defuncions 1890, núm. 1545». AMCB, 03-02-1890.
* ↑ «Llista de Arquitectos Españoles» (en castellà). Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 314.
* ↑ Salillas, A. «Villa Montecarlo, Cerdanyola del Vallès». 2010. Arxivat de l'original el 16-04-2015.
* ↑ «Circumstàncies negatives en la riuada del 62». Records de Terrassa (blog).
* ↑ Mónica Maspoch. Ajuntament de Barcelona. Galeria d'Autors, 2009, p. 216. ISBN 978-84-96696-02-0.
# Ignacy Dobrzyński

Ignacy Dobrzyński (Varsòvia, Polònia, 1777 - 1841) fou un violinista i compositor polonès i fou el pare del també pianista i compositor Ignacy Feliks.
Durant divuit anys fou el primer violinista de l'orquestra del comte Ilinski i va escriure nombroses òperes i balls per al teatre particular d'aquell comte, però el seu major tret de glòria el constitueixen les poloneses que va compondre, perquè fou el primer que va saber donar-li el seu verdader ritme i caràcter nacional.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 1706 (ISBN 84-239-4581-2)
# La Rectoria (Santa Coloma Sasserra)

La Rectoria és una antiga residència del rector de la parròquia i masia de Castellcir (Moianès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Està situada en el sector nord del terme, en el petit pla que acull el poble rural de Santa Coloma Sasserra, amb l'església parroquial de Santa Coloma i la masia del Giol, a migdia del Pla del Forn; a llevant seu, a la vall del torrent del Soler, es troba el Camp de la Terma. És l'edifici de més al nord del conjunt. A prop i al sud-est de la Rectoria es troba l'immens Roure del Giol, i al sud-oest del Roure del Giol hi ha les restes de la Domus de Santa Coloma.
Masia de planta rectangular coberta a dues vessants de teula àrab. La façana lateral de llevant presenta un portal adovellat, format de grans carreus de pedra. El parament és de pedra i fang amb posterior emblanquinat. Un pati encercla la part davantera, on trobem una galeria articulada en dos pisos, amb sengles balcons a l'exterior. Es troba a un centenar de metres de l'església de Santa Coloma.

## Història

El nucli original d'aquest conjunt és del segle xiii. Molt modificada en èpoques posteriors (segles xvi i xviii). A la dovella central del portal hi ha un escudet amb la inscripció: JHS MRIA 1567. A sota l'escudet hi ha gravada la data de 1767, data que deu correspondre a una ampliació i restauració del casal.

## Referències

* 1 2 «La Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Stegophilus septentrionalis

Stegophilus septentrionalis és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Reinhardt J. T., 1859. Stegophilus insidiosus, en ny Mallefish fra Brasilien og dens Levemaade. Vidensk. Medd. Naturh. Foren. Kjøbenhavn 1858. 79-97.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S., 1927. Descriptions of new South American fresh-water fishes collected by Dr. Carl Ternetz. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 68 (núm. 3): 107-135.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Salvatore Pappalardo

Salvatore Pappalardo (Catània, Sicília, 1817 - 1884) fou un compositor italià.
Primerament va ser director d'orquestra del Teatre Municipal de Catània, i el 1841 professor de contrapunt de les Escoles de Música de l'Hospici Reial, passant el 1854 a Nàpols, on fou professor de contrapunt.
Va compondre les òperes:
* Francesca da Rimini;
* Il Corsaro, (1846);
* La figlia del doge, (1855);
* L'atrabiare, (1856);
* Mirinda, (1860).
També va escriure moltes composicions religioses, melodies vocals, obres instrumentals, etc., i s'ocupà també de la crítica musical, sent per espai d'alguns anys redactor de La Pàtria, de Nàpols.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 1087 (ISBN 84-239-4541-3)
# Ignaz Amadeus Tedesco

Ignaz Amadeus Tedesco (Praga, 1817 - Odessa, Ucraïna, 1882) fou un pianista i compositor austríac.
Anomenat l'“Hanníbal de les octaves”, perquè en la seva execució hi havia pocs pianistes que poguessin superar-lo. Feu ràpids progressos en el piano i fou escoltat per primera vegada en públic a Praga i després a Viena, quan només contava dotze anys. Deixeble, amb el temps, del cèlebre Václav Tomášek, després de diverses excursions artístiques per Alemanya, Rússia i Romania, establint-se a Odessa com a professor de piano, i va romandre sempre, salvat d'algunes excursions fetes a Hamburg i a Londres. Publicà algunes obres notables per a piano amb orquestra, capricis, diverses peces de saló, masurques, nocturns, rapsòdies, transcripcions, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 59, pàg. 1394 ISBN 84-239-4559-6

## Enllaços externs

* http://pudl.princeton.edu/viewer.php?obj=k643b2569#page/2/mode/2up
* http://imslp.org/wiki/Category:Tedesco,_Ignaz
* http://www.jewishencyclopedia.com/articles/14282-tedesco-ignaz-amadeus
* http://reader.digitale-sammlungen.de/de/fs1/object/display/bsb11141105_00005.html
# Reformisme

El reformisme és una tendència política partidària de la transformació progressiva de la societat capitalista dins el marc de les institucions vigents, mitjançant reformes legislatives successives i sense recórrer a la violència.
El reformisme entén que la societat de qualsevol país o institució està sotmesa al temps i a l'evolució i, per tant, manté una constant arrel de transformació necessària per seguir essent un instrument útil. El reformisme no defensa la Revolució o els actes violents que es desemboquen de la demanda de canvis. Un reformista és en realitat un antirevolucionari que s'hi oposa frontalment entenent que son més útils els canvis pausats, progressius i ben estudiats.

## Vegeu també

* Crítica del capitalisme.

## Referències

* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9. Plana 55.
* ↑ «Reformisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Assaig Reform o revolution de Rosa Luxemburg, escrit entre 1900 i 1908. (anglès)
# Laòdice (filla de Príam)

Laòdice (en grec antic Λαοδίκη, Laodike), segons la mitologia grega, va ser una princesa troiana, "la més bella de les filles" de Príam i d'Hècuba. Es casà amb Helicàon.
Els autors posteriors a Homer li atribueixen relacions amb Acamant, un dels fills de Teseu, quan, encara una noieta, el noi va arribar com a ambaixador a Troia per demanar per primer cop a Helena. Amb ell va tenir un fill, Múnit. Segons la versió més comuna, se l'empassà la terra quan fugia dels vencedors després de la destrucció de la ciutat.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 312. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 133. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Salvatore Rispoli

Salvatore Rispoli (Nàpols, Campània, 1745 - 1812) fou un compositor i professor italià.
Estudià en el Conservatori de Sant Onofre de la seva ciutat natal, amb els mestres Cotumacci i Iasanguine. En la dècada de 1770 configurà alguna de les traduccions del salm de Saverio Mattei, inclòs per al naixement del príncep hereu el 1777. donà al teatre les òperes Ipermestra (Milà, 1786); Idalide (Milà 1786); i Il Trionfo di Davide (Nàpols, 1788), deixant a més, nombroses composicions religioses, molt elogiades per Mattei. També deixà una col·lecció de duets titulada La Gelosia i diverses peces per a clavicordi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55.pàg. 974 (ISBN 84-239-4555-3)
# Ignaz Assmayer

Ignaz Assmayer (Salzburg, 11 de febrer de 1790 – Viena, 31 d'agost de 1862) fou un compositor i organista austríac de música litúrgica.
Fou deixeble de Haydn; fou organista (1808) de Sant Pere de Salzburg, època en la qual escriví El Diluvi i la cantata Paraules de la Consagració. El 1825 fou nomenat organista imperial, i el 1846 segon mestre de cor de la cort. Quan deixà el càrrec el 1862 fou succeït per Randhartinger.
Deixà alguns oratoris, El Vot, Saül i David i Mort de Saül, 17 misses, d'elles dues de rèquiem; un Te Deum, 60 composicions profanes, simfonies, obertures, pastorals, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 6, pàg. 745 (ISBN 84 239-4506-5)