OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de la Mare de Déu del Pilar (Canfranc)

L'església parroquial de Nostra Senyora del Pilar a Canfranc-Estació, al terme municipal de Canfranc (Província d'Osca, Espanya) és obra de l'arquitecte Miguel Fisac Serna i va ser consagrada en 1969. S'integra en clara harmonia amb el magnífic paisatge pirinenc en el qual s'insereix. Resol el programa d'un complex parroquial rural, compost per un temple i tots els serveis annexos de sagristia, despatx parroquial, arxiu, saló parroquial i habitatge del rector.
L'any 2007 va ser declarada Bé d'Interès Cultural, en la categoria de Monument, publicant-se en el Butlletí Oficial d'Aragó del dia 20 d’octubre de 2007, pel Decret 257/2007, de 2 d’octubre, del Govern d'Aragó.
El conjunt parroquial està presidit pel volum ocupat pel temple, el qual es disposa en forma de ventall, tancat per un mur frontal sinuós i amb una coberta de gran pendent gairebé paral·lela al vessant. Completen el conjunt dels annexos adossats en els laterals del temple, al nord els serveis parroquials i al sud l'habitatge del rector.
L'interior del temple té una forta càrrega simbòlica. Destaca el domini de la llum materialitzar en els murs nus de pedra sobre els que es realitzen obertures precises per les que la llum penetra i tiba l'espacio interior.
L'església combina el sistema tradicional de murs de càrrega de maçoneria de pedra, amb una estructura de coberta prefabricada formada per cintres metàl·liques triangulars. La cobertura de tot l'immoble es realitza mitjançant safates d'alumini en el seu color. L'elecció d'aquest material resulta molt encertada en el seu context, ja que l'alumini platejat reflecteix la llum i aporta lleugeresa al conjunt. La taula d'altar, seu, ambó, base de sagrari, pica baptismal, dues pices d'aigua beneïda, columna de la Verge del Pilar i paraigüer en pedra tallada, són també obres de Fisac. Però el més destacable artísticament en el seu interior és una col·lecció de talles dels segles del xvi al xviii, procedent d'altres esglésies, com són el Crist Crucificat en fusta policromada del segle xvi, de l'església parroquial de Tiermas, la Verge del Pilar en fusta policromada del segle xviii, de l'antiga església parroquial de la partida d'Els Arañones o la Immaculada Concepció en escaiola policromada del segle xx.
Finalment, podem dir que l'església parroquial de Canfranc-Estació conserva gran part de la seva autenticitat i integritat, tot i haver sofert algunes obres de reconstrucció a causa dels desperfectes provocats per una allau.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 17 maig 2015].
* 1 2 3 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-01-03. [Consulta: 17 maig 2015].
* Aquest text pren com a referència la declaració de Bé d'Interès Cultural publicat en el BOA núm. 145 de data 20 de desembre de 2006 i s'ajusta a l'article 13 LPI.
# Astyanax depressirostris

Astyanax depressirostris és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Miranda Ribeiro, A. de. 1908. Peixes da Ribeira. Resultados de excursão do Sr. Ricardo Krone, membro correspondente do Museu Nacional do Rio de Janeiro. Kosmos, Rio de Janeiro (Rev. Art. Sci. Litt.) v. 5 (núm. 2): 5 unnum. pp.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gran Mesquita Al-Fateh

La Mesquita Al-Fateh (àrab: مسجد الفاتح, Masjid al-Fātiḥ), també coneguda com a Centre Islàmic Al-Fateh i com a Gran Mesquita Al Fateh, és una de les mesquites més grans del món. Ocupa una superfície de 6.500 metres quadrats i compta amb una capacitat per a més de 7.000 fidels. La mesquita va ser construïda pel difunt xeic Isa ibn Salman Al Khalifa el 1987 i nomenada en honor d'Ahmed Al Fateh, conqueridor de Bahrain. El 2006 es va convertir en la seu de la Biblioteca Nacional de Bahrain.

## Estructura

La mesquita és el lloc de culte més gran de Bahrain. Està situada prop de l'autopista Rei Faisal a Juffair, una localitat situada a la capital, Al-Manama. La gran cúpula de la mesquita està construïda íntegrament de fibra de vidre. Pesa més de 60 tones i és la cúpula de fibra de vidre més gran del món. El marbre usat en els terres és italià, i el llum d'aranya és d'Àustria. Les portes estan fetes de fusta de tec de l'Índia. Per tota la mesquita hi ha escrits cal·ligràfics en un estil molt antic nomenat cúfic. En l'època del naixement de l'islam, aquesta escriptura ja s'emprava en diversos indrets de la península Aràbiga. Les primeres còpies de l'Alcorà s'elaboraren emprant aquesta cal·ligrafia. El seu caràcter decoratiu va portar a que fos emprada com un element decoratiu en diversos edificis públics i domèstics, emprant una tècnica anomenada banna'i.

## Biblioteca

La biblioteca del Centre Islàmic Ahmed Al-Fateh compta amb uns 7.000 llibres, alguns amb més de 100 anys d'antiguitat. Entre aquests, destaquen diverses col·lecciones d'hadits, l'Enciclopèdia Àrab Global, l'Enciclopèdia de Jurisprudència Islàmica. Compta també amb un important fons de revistes i diaris, entre els quals destaquen exemplars del periòdic Al-Azhar impresos fa més de cent anys.

## Turisme

A part de ser un lloc de culte, la mesquita és una de les atraccions turístiques més importants de Bahrain. Està oberta de les 9:00 a les 17:00 i es realitzen visites en diversos idiomes, com anglès, francès i rus. La mesquita està tancada a visitants i turistes tots els divendres i altres festivitats.

## Galeria d'imatges

* Sala d'oració
* Sala d'oració
* Àrea oberta de la mesquita
* Porta principal de la mesquita
* Perspectiva de la sala d'oració
* Vista general de la sala d'oració

## Vegeu també

* Beit Al Quran
* Museu nacional de Baréin
* Al-Manama

## Referències

* ↑ Ahmed Al Fateh Mosque, .
* ↑ «The Mosque - Ahmed Al Fateh Islamic Center». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 20 novembre 2016].
* ↑ Jonathan M. Bloom; Sheila Blair. The Grove encyclopedia of Islamic art and architecture. Oxford University Press, 2009, p. 101, 131 i 246. ISBN 978-0-19-530991-1 [Consulta: 20 novembre 2016].
* ↑ «Ahmed Al Fateh Islamic Center». Arxivat de l'original el 2012-04-22. [Consulta: 20 novembre 2016].
# Henry John Gauntlett

Henry John Gauntlett (Wellington, Comtat de Salop, 19 d'agost de 1805 – 25 de febrer de 1876) fou un compositor i musicògraf anglès.
Fill d'un ministre anglicà, va ser destinat a l'estat eclesiàstic, però abraçà la professió d'advocat, que deixà per a dedicar-se a la música, per la que sentia, des de nen, gran vocació. Als 21 anys fou organista de Sant Olaf (Londres), i poc temps després emprengué una campanya contra els orgues de Londres, afirmant que eren impropis per l'execució de la música moderna. També treballa per la restauració del Cant Gregorià. L'arquebisbe de Canterbury premià els seus treballs atorgant-li el títol de doctor en música.
Entre les obres més importants que va compondre i figuren: Al·leluia (1848-55); Manual de Salmòdia (1860); El músic d'església; Enciclopèdia de cant; Himnes per als nens, i d'altres moltes. Assolí tanta reputació, que des de 1836 quasi no es publicà cap obra especial de música religiosa o de cant pla en que ell no hi col·laborés.

## Referències

* Tom núm. 25, pàg. 1079 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Josep Maria Llovera i Tomàs

Josep Maria Llovera i Tomàs (Castelló d'Empúries, Alt Empordà, 1874 - Barcelona, 1949) fou un eclesiàstic, sociòleg i escriptor català.

## Biografia

Estudià a Girona i a Roma. Fou ordenat sacerdot a Roma i el 1919 va ser nomenat canonge de la seu de Barcelona. Fou també professor de sociologia del Seminari Conciliar de Barcelona. Formà part de l'anomenat "Grupo de Democracia Cristiana", del també sociòleg Severino Aznar i del moviment catòlic "Acció Popular". Amb motiu de la fundació del partit Unió Democràtica de Catalunya fou consultat sobre la seva conveniència, però no hi va tenir un paper actiu. Fou consiliari de la Lliga Espiritual de la Mare de Déu de Montserrat. Va formar part de la Societat Catalana de Filosofia, de l'Institut d'Estudis Catalans, de la qual fou el primer president, el 1923, en una junta formada, a més d'ell, per Pere Màrtir Bordoy i Torrents (secretari), Pere Coromines (tresorer), Jaume Serra i Húnter, Lluís Carreras, Jordi Dwelshauvers, Alexandre Galí, Josep Maria Capdevila, Pere Capdevila, Tomàs Carreras Artau, Ramon Turró i Bartomeu Xiberta.

## Obra

* 1909 "Tratado de sociología cristiana", que és la seva obra més coneguda.
* 1922 Obra integral del pontificat de Benet XV.
* 1944 "Idea integral del sacrificio eucarístico".
* 1945 "Verdaguer, aspecto sacerdotal de su obra poética"..

### Traduccions

Va traduir al català:
* L'obra completa d'Horaci, en vers català
* La Ilíada d'Homer, en concret, les quinze primeres rapsòdies o cants.
* L'Himnari Litúrgic
* 1927 - La Sinopsi evangèlica de Lagrange.
* Ciceró. Alguns Discursos.
* 1931 Les Confessions de Sant Agustí.

## Referències

* ↑ Vegeu article sobre Severino Aznar a la Gran Enciclopedia Aragonesa On Line Arxivat 2009-07-05 a Wayback Machine..
* ↑ Vegis: Hilari M. Raguer, La Unió Democràtica de Catalunya i el seu temps (1931-1939), pàg. 261. Consultable en línia a Google Books
* ↑ Hilari Raguer, op. cit., pàg. 83.
* ↑ Vegis: Filosofia a Catalunya, 1900-1936, per Alexandre Galí, Pere Lluís Font, Josep Monserrat, Josep Monserrat i Molas. Disponible en línia a Google Books
* ↑ Traduccions publicades pòstumament el 1975 en el llibre: LLOVERA, Josep Ma. Versions de L'Obra Completa d'Horaci i de Quinze Rapsòdies de La Iliada d'Homer. Traducció directa en els metres originals. Acadèmia Catòlica, Sabadell, 1975.
* ↑ Inclòs en el llibre citat a la nota anterior.

## Bibliografia

* Jaume Medina, Una polèmica a la premsa vigatana entorn de la imitació dels ritmes clàssics en català: Josep Fonts, Joan Franquesa i Josep Maria Llovera; a AUSA· XXI · 151 (2003) p. 75-87, Patronat d'Estudis Osonencs Disponible en línia
* Jaume Medina, Set articles de Josep Maria Llovera sobre la imitació dels ritmes clàssics, a Faventia 26/1, 2004 95-111 Disponible en línia
* Jaume Medina, Les versions rítmiques de Josep Maria Llovera, a Faventia 27/1, 2005 125-138 Disponible en línia

## Enllaços externs

* Traducció en hexàmetres dels versos 430-488 de la Ilíada per part de Josep M. Llovera, a Revista de poesia, Vol. II, núm. 9; Setembre 1926, pàg. 123. Disponible en línia a l'Arxiu de Revistes Catalanes Antigues
# Casa Insa

Casa Insa fon una roberia tradicional de la ciutat de València dedicada a la confecció i lloguer de roba. Va ser una de les més importants roberies de València principalment dedicada al lloguer d'indumentària teatral, de disfressa i festiva. Casa Insa proveïa la roba per a les festivitats valencianes de tot arreu del territori valencià com ara les processons del Corpus de València, la Muixeranga d'Algemesí o la festa de Moros i Cristians d'Alcoi. Estava ubicada al número 48 del carrer de Baix de València.

## Història

El creador de la roberia Casa Insa va ser Miguel Insa Pareja el qual el 14 de setembre de 1876 va tindre la titularitat del negoci. L'origen d'esta empresa està en la roberia Gimeno que regentava Juan Maria Gimeno i Mateu situada al carrer Baix de l'Alfondech número 14 de la ciutat de València i a la qual va entrar a treballar Miguel Insa Pareja el 1850 com a ajudant. L'any 1866 Juan Maria Gimeno va decidir traspassar-lo i Miguel Insa es va fer càrrec amortitzant el pagament del negoci amb el seu treball fins que va quedar en les seus mans el 1876.
La roberia es va mantindre fins al 1889 al carrer Baix de l'Alfondech, a partir d'esta data es va localitzar a l'actual carrer de Baix número 48. El negoci el va continuar el seu fill, Miguel Insa Pastor, fins que va faltar sense fills el 1961. El seu nebot, Juan Ferrés Insa, va continuar amb el negoci familiar junt a la seua dona, Josefa García Juste i després d'ells la seua filla Carmen Ferrés García amb la ajuda de la seua germana fins a l'any 1996 que es va jubilar, a partir d'ací fins a l'any 2009 que tancà definitivament, els seus nebots s'encarregaren de l'empresa.

## Fons

L'any 2009, Carmen Ferrés va legar el fons de la roberia a L'ETNO - Museu Valencià d'Etnologia.

## Referències

* 1 2 3 Trescolí Bordes, Oreto; Olivares Torres, Enric. Festes, danses i processons als arxius de la Casa Insa. València : Universitat de València, 2019. ISBN 978-84-9133-202-2
* ↑ Guallart, Flaminia; Calabuig, Salvador. La roberia Casa Insa. A: Revista valenciana d'etnologia. València: Museu Valencià d'Etnologia, 2010, núm. 5. pp. 189-200
* 1 2 3 4 5 Trescolí, Oreto; Olivares, Enric. Les festes vestides : el paper de la Casa Insa en les tradicions valencianes. A: Revista valenciana d'etnologia. València: Museu Valencià d'Etnologia, 2010, núm. 5, pp. 167 - 187.
* ↑ Jordà, Alfonso; Segura, José María. Alquileres de la ropería Casa Insa de València para las fiestas de Moros y Cristianos durante la segunda mitad del siglo XIX: Alcoy, Banyeres de Mariola, Bocairent, Caudete, Cocentaina, Muro, Onil, Ontinyent y Sax. A: eWali : revista de investigación antropológica, histórica, cultural y social en el entorno mediterráneo. Alcoi: Asociación de Sant Jorge de Alcoy; [Elx]: Universidad Miguel Hernández de Elche, 2019., núm. 12-21.
* ↑ «Casa Insa lega dos siglos de historia» (en espanyol europeu), 25-10-2009. [Consulta: 20 octubre 2020].
# Franz Proche

Franz Proche (Doberney, Bohèmia, 1796 - idm. després de 1846) fou un compositor txec.
Després de fer els estudis musicals i literaris, entrà com a passant d'un col·legi on hi va romandre durant quinze anys; després se situà com a professor a casa d'un baró que l'obligava a treballar catorze i quinze hores diàries; posteriorment s'establí en un petit poble, en el que va viure quinze anys, i, per fi, anà a viure a Breslau (avui Wroclaw), on donant lliçons amb prou feines treia el suficient per a poder viure miserablement.
Artista de talent i amb verdadera vocació, la precària situació en què es va trobar sempre l'impedí donar la verdadera mesura del seu enginy, però així i tot, deixà diversos lieder, variacions per a piano i composicions orquestrals d'una rar originalitat i elegància, encara que aquestes últimes restaren manuscrites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 47, pàg. 988 (ISBN 84-239-4547-2)
# Henry Schradieck

Henry Schradieck (Hamburg, 29 d'abril de 1846 - Brooklyn, 28 de març de 1918) fou un violinista, professor i compositor alemany. Va ser un dels professors de violí més famosos del seu temps. Va escriure una sèrie de llibres d'estudi de violí que encara es fan servir.

## Biografia

Va rebre les seves primeres lliçons de violí del seu pare i va fer la seva primera aparició en públic a l'edat de sis anys. Va estudiar de 1854 a 1857 amb Hubert Leonard, al "Royal Conservatory" de Brussel·les, on va guanyar el primer premi. Els seus estudis van ser finançats per la violinista Teresa Milanollo. Després va anar a Leipzig, on es va convertir en alumne de Ferdinand David durant dos anys. El 1863 esdevingué solista als concerts de dirigits per l'organista/compositor Carl Martin Reinthaler a la catedral de Bremen. L'any següent, va anar a Moscou com a professor de violí a l'escola de música Nikolai Rubinstein. En 1868, Schradieck va tornar a Hamburg per prendre el lloc de primer violí de la Societat Filharmònica, deixat vacant per Leopold Auer. Sis anys més tard, es va convertir en violinista principal a l'Orquestra "Gewandhaus" de Leipzig, professor del Conservatori de Leipzig i director de l'orquestra de teatre. És en aquest conservatori on va conèixer els seus dos alumnes més destacats Ottokar Nováček i la violinista nord-americana Maud Powell.
Necessitant un canvi complet, va deixar Leipzig per a Cincinnati, Ohio, on va ensenyar al "Cincinnati College of Music" i també va organitzar una orquestra simfònica. El 1889, es va incorporar al seu antic treball a Hamburg, a més d'ensenyar al Conservatori d'Hamburg. Posteriorment, va tornar a Amèrica, convertint-se en professor a Nova York i en Filadèlfia en diferents institucions. Va ser membre del "Beta Chapter de Phi Mu Alpha Simfonia Fraternity" en el "College of Music", iniciada el 1900 o 1906. Va ser membre actiu a "Fraternity's New York Alumni Club".
A més d'escriure materials educatius per a violí, com ara estudis i exercicis amb els dits, i va guanyar la reputació de ser un dels professors de violí més importants d'aquella època, també es va interessar i relacionar amb la fabricació de violins.
Tingué estudiants notables com Maximilian Pilzer, Ottokar Novacek, Norman Black, Arno Hilf o Theodore Spiering.

## Algunes composicions

* Beriot Scene de Ballet,
* Concert per a violí de Beriot núm. 9,
* Sonata per violí de Mozart en mi menor núm. 21 K304,
* Concert per a violí de Vieuxtemps No.5,
* Concert per a violí de Viotti núm. 23 en sol,
* Wieniawski Legende per a violí i piano,
* Wieniawski Legende per a viola i piano.

## Enllaços externs

* https://www.weaccompany.com/composer/schradieck-henry/5fdfaf10570dc678da8eb35a
* https://imslp.org/wiki/Category:Schradieck,_Henry/a International Music Score Library Project
# Henry William Richards

Henry William Richards (Notting Hill, barri luxós de Londres, 1865 - 1956) fou un organista i compositor anglès.
El 1880 fou nomenta organista de l'església de Sant Joan de Kilburn, el 1897 de la Queen's Hall Choral Society, més tard organista i mestre de cors de l'església de Crist de Lancaster i, finalment, director de la Reial Societat Filharmònica.
És autor de diverses antífones, acompanyament d'orgue i d'altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. pàg. 425 (ISBN 84-239-4551-0)
# Henryk Dąbrowski

Henryk Dąbrowski, de vegades Henri Dombrowski, (Zwiniacz, 1836 - París, 1913) fou un pianista i compositor polonès.
Fou deixeble de Franz Liszt i després emprengué una sèrie de viatges per Rússia, Itàlia, Espanya i França fent-se aplaudir per tots els públics.
És autor de nombroses composicions per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 1805 (ISBN 84-239-4581-2)
# Hephaestus lineatus

Hephaestus lineatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels terapòntids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 20 cm de llargària màxima.
* 13 espines i 12-13 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 12-13 radis tous a l'anal.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical, el qual viu als rierols rocallosos i petits rius que flueixen a través de la pluviselva.

## Distribució geogràfica

Es troba a Irian Jaya (Indonèsia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ De Vis C. W., 1884. New Australian fishes in the Queensland Museum. Proc. Linn. Soc. N. S. W. v. 9 (pt 2). 389-400.
* ↑ Allen, G. R., 1984. A new species of freshwater grunter (Pisces: Teraponidae) from New Guinea. Rec. West. Aust. Mus. v. 11 (núm. 4): 393-397.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R., 1991. Field guide to the freshwater fishes of New Guinea. Christensen Research Institute, Madang, Papua Nova Guinea.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Heptapterus sympterygium

Heptapterus sympterygium és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: est de Rio Grande do Sul (Brasil).

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Buckup, P. A., 1988: The genus Heptapterus (Teleostei, Pimelodidae) in southern Brazil and Uruguay, with the description of a new species. Copeia 1988 (núm. 3): 641-653.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mees, G. F., 1967: Freshwater fishes of Suriname: the genus Heptapterus (Pimelodidae). Zoologische Mededelingen (Leiden) v. 42 (núm. 20): 215-229.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.