OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Muntanya de les Alzinetes

La Muntanya de les Alzinetes és una muntanya de 216 metres que es troba al municipi de Celrà, a la comarca del Gironès.
S'hi troba un jaciment arqueològic d'època ibèrica i romana del mateix nom on s'han recollit diversos fragments de tegula, imbrex, ceràmica comuna oxidada i reduïda romana i un fragment de vora de dolium. Es tractaria d'un petit nucli indígena amb certa continuïtat durant els primers anys de la romanització i relacionat amb el treballs que es poguessin fer al bosc.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Amich Raurich, Narcís M. «Nous descobriments en el municipi de Celrà (el Gironès)». Cypsela: revista de prehistòria i protohistòria,, núm. 9, 1991, pàg. 209-26.
* ↑ «Muntanya de les Alzinetes». Generalitat de Catalunya.

## Enllaços externs

* Situació del municipi. Ajuntament de Celrà
# Rana brownorum

Rana brownorum és una espècie de granota de la família dels rànids i de l'ordre dels anurs.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* David Nicolson - ITIS Data Development Coordinator: Some authors consider brownorum to be either a synonym or a subspecies of Rana berlandieri (Baird, 1859).
* Flores-Villela, Oscar / McCoy, C. J., ed. 1993. Herpetofauna Mexicana: Lista anotada de las especies de anfibios y reptiles de Méjico, cambios taxonómicos recientes, y nuevas especies. Carnegie Museum of Natural History Special Publication, núm. 17. Carnegie Museum of Natural History. Pittsburgh, Pennsilvània, Estats Units. iv + 73. ISBN 0-911239-42-1.
# Helogenes castaneus

Helogenes castaneus és una espècie de peix de la família dels cetòpsids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Guaviare i Meta (conca del riu Orinoco a l'est de Colòmbia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther A., 1863. On new species of fishes from the Essequibo. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 3) v. 12 (núm. 72). 441-443.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Dahl, G., 1960. Nematognathous fishes collected during the Macarena Expedition 1959. Part I. Novedades Colombianas v. 1 (núm. 5): 302-317.
* ↑ «Helogenes castaneus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vari, R.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Cetopsidae (Whale catfishes). p. 257-260. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* De Pinna, M.C.C., 1995. Monophyly and phylogenetic diagnosis of the family Cetopsidae, with synonymization of the Helogenidae (Teleostei: Siluriformes). Smithson. Contrib. Zool. (571):1-26.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., Ferraris, C. J. Jr. & de Pinna, M. C. C., 2005. The Neotropical whale catfishes (Siluriformes: Cetopsidae: Cetopsinae), a revisionary study. Neotropical Ichthyology, 3 (2): 127-238.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pedro Manuel Bergés

Pedro Manuel Bergés (Vigo, 6 de juny de 1906 - Cuba, 1978) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Iberia L'Havana.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, fecha: 1 junio 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ Pedro Manuel Bergés Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Perfil a 11v11.com
* ↑ Pedro Manuel Bergés a National-Football-Teams.com (anglès)
# Josep Pujol i Barraca

Josep Pujol i Barraca, més conegut pel nom de guerra «Boquica», (Besalú, 26 de setembre de 1778 – Figueres, 23 d'agost de 1815) fou un bandoler català.
En començar la Guerra del Francès, Pujol, que romania a Olot dedicant a la tasca de traginer, es distingí en les primeres guerrilles que hostilitzaven l'enemic, però, seduït pels francesos, es prestà a exercir l'espionatge essent descobert pels espanyols i conduït a Tarragona, d'on aconseguí fugir.
Amb la protecció dels imperials, formà una companyia que el poble anomenà dels parrots d'En Boquica, brivalles o caragirats, a la que es donà el nom oficial de miquelets, arribant en un principi a 200 el nombre dels allistats, els quals havien de servir d'exploradors a l'exèrcit invasor.
El governador militar de Barcelona, general Maurice Mathieu, el nomenà capità i li entregà una forta quantitat d'or; però quan la situació dels francesos a Espanya es feu difícil i el diner començà escassejar, Pujol pensà a vendre'ls, com abans havia venut als espanyols, oferint al baró d'Eroles l'entrega del castell de Sant Ferran de Figueres, assetjat llavors pel mariscal Jacques MacDonald. Eroles li envià el seu ajudant Narcís Massanas per a convenir la forma i manera de reconquerir aquella plaça tan important, i "Boquica" realitzà un nou crim, acusant Massana de pretendre subornar-lo per guanyar el preuat castell.
MacDonald subjectà al jove oficial a un simulacre de procés, i sense proves ni defensa, el manà afusellar. Eroles prometé de venjar-lo, i ho complí. En acabar la guerra, els bandits que formaven la brivalla fugiren França, però Eroles exigí amb tal energia l'entrega de Boquica, que l'assolí, i portant-lo al castell de Figueres, el feu penjar en el mateix lloc en què fou afusellat el noble Massana, lliurant al país, d'aquell malfactor.

## Referències

* ↑ «Josep Pujol i Barraca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 48, pag. 460 (ISBN 84-239-4558-8)
# Ranieri Checchi

Ranieri Checchi (Pisa, 1749 - després de 1812...?) fou un compositor italià.
Va escriure nombroses composicions religioses i diverses òperes, entre les quals es considerada com la millor la titulada L'eroe cinesi, que per cert el compositor alemany Johann Adolph Hasse (1699-1783) el 1753 ja n'havia escrit una amb el mateix títol. També deixà un mètode d'harmonia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 135. (ISBN 84-239-4517-0)
# Juan Adán Morlán

Juan Adán Morlán (Tarassona, 1 de març de 1741 - Madrid, 14 de juny 1816) fou un escultor espanyol neoclàssic.
Estudia a Saragossa i es col·loca d'aprenent al taller de l'escultor José Ramírez de Arellano.
Es trasllada a Roma, on aconsegueix una pensió per a fer estudis. És nomenat membre de l'Acadèmia de Sant Lluc i és també a Roma on es casa amb Violante del Valle.
L'any 1774 és nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando de Madrid, i regressa el 1776, amb encàrrecs per a realitzar diversos retaules. Treballa a la Seu Nova de Lleida, Catedral de Granada i Catedral de Jaén. Són nombrosos els encàrrecs per a fer retrats de personatges rellevants i de la noblesa de l'època.
És nomenat l'any 1811 director de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando així com escultor de càmera del rei Ferran VII l'any 1815.

## Obres

* Retrat de Carles IV d'Espanya
* Retrat de Maria Lluïsa de Parma
* Retrat de Manuel Godoy
* Retrat del Duc de Alcúdia. Any 1794
* La Pietat. Col·legi dels PP Escolapis de Pozuelo d'Alarcón
* Sant Josep. Església de Sant Ginés. Madrid
* Crist crucificat. Església parroquial de Torrelavega
* Escultures als Jardins d'Aranjuez. 1793
* Príam i Hèctor. R.A.B.A.S.F., Madrid.

## Referències

* ↑ «Fallecimiento en esta corte de D. Juan Adán, primer escultor de S. M». Gaceta de Madrid, núm. 140, 09-11-1816.
* ↑ [Lara Peinado, F. Las catedrales de Lérida. Editorial Everest, Colección Ibérica. 1982. ISBN 84-241-4873-8]

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Juan Adán Morlán
* Biografia de Juan Adán Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Volum 1 (2004), La Gran Enciclopèdia en català, Barcelona-Edicions 62. ISBN 84-297-5429-6.
# Pedro Periáñez

Pedro Periáñez (Babilafuente, Salamanca vers el 1560 - Santiago de Compostel·la al voltant del 1612) fou un compositor de música sacra.
Primer desenvolupà la plaça de mestre de capella d'Almeria, d'on el setembre de 1577 passà a fer oposicions al Magisteri de Màlaga, en les quals consta que cantà de tenor i portà el compàs en el ?Benedictus que, com últim exercici d'examen s'executà. Periáñez fou proposat en primer lloc i en segon Alonso de Becerra, segons es consigna en l'Acta del 16 d'octubre de 1577. Fou atorgada la plaça a Periáñez.
El 28 d'octubre de 1583 sortí de Màlaga vers Santiago de Compostel·la, on el mateix any fou nomenat canonge-mestre de capella succeint a Villar de Heceso. Allà hi degué romandre fins a la seva mort, data exacta la qual s'ignora. El succeí Antonio Carreira, probablement ja entrat el segle xvii, ja que fins al 1638 no apareix cap altra mestre de capella, sinó que Jeronimo Vicente Periáñex gaudí de verdadera celebritat de la que se'n fan ressò els biògrafs espanyols.
Si bé es pot establir com cert que les obres de Periáñez es guardessin en els arxius musicals de les catedrals per on passà, malgrat tot, no es té notícia sinó de les que es conserven en l'arxiu d'El Escorial, la qual data de copia és del segle XVII; Ave Domina Maria, a 5 veus, i Maria Virgo, aquesta publicada per Eslava en la Lyra Sacra-Hispana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 800 (ISBN 84-239-4543-X)
# Serrat de la Descàrrega

El Serrat de la Descàrrega és un serrat dels termes municipals de Castellcir i Castellterçol, a la comarca del Moianès. És a la Vall de Marfà, a l'extrem oriental d'aquest enclavament del terme de Castellcir, i a prop de l'extrem nord del terme de Castellterçol. La seva part més baixa, a l'extrem nord-est, és totalment dins de la vall de Marfà, mentre que la part mitjana i alta fa de termenal entre Castellterçol i Castellcir, a la mateixa Vall de Marfà. A l'extrem sud-oest enllaça amb el Serrat de Pujalt. La masia de Pujalt és a ponent de l'extrem sud-occidental del serrat, i la del Saiolic, als peus de l'extrem nord-est.

## Referències

* ↑ Rodríguez Lara, José Luis. Aproximació a la toponímia del Moianès. 1. ed. Barcelona: Dalmau, 2009 (Col·lecció Camí Ral, núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Bibliografia

* Rodríguez Lara, José Luis. Aproximació a la toponímia del Moianès. 1. ed. Barcelona: Dalmau, 2009 (Col·lecció Camí Ral, núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Hemibagrus filamentus

Hemibagrus filamentus és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 50 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del Mekong a Laos, Tailàndia, Cambodja i el Vietnam. També és present a les conques dels rius Chao Phraya i Maeklong.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Rainboth, W.J. 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.
* ↑ Vidthayanon, C., J. Karnasuta i J. Nabhitabhata 1997. Diversity of freshwater fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 102 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H. H. i W. J. Rainboth 1999: The bagrid catfish genus Hemibagrus (Teleostei: Siluriformes) in central Indochina with a new species from the Mekong River. The Raffles Bulletin of Zoology v. 47 (núm. 2): 555-576.
* Ng, H. H. i C. J., Jr. Ferraris 2000: A review of the genus Hemibagrus in southern Asia, with descriptions of two new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 52 (núm. 11): 125-142.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Prochilodus magdalenensis

Prochilodus magdalenensis és una espècie de peix de la família dels proquilodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L., 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Castro, R.M.C., 1990. Revisao taxonómica da familia Prochilodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Tesi doctoral. Universidade de São Paulo, São Paulo, Brasil. 347 p.
* Castro, R.M.C. i R.P. Vari, 2003: Prochilodontidae (Fannel mouth characiforms). p. 65-70. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Castro, R. M. C. i R. P. Vari, 2004: Detritivores of the South American fish family Prochilodontidae (Teleostei: Ostariophysi; Characifomes). A phylogenetic and revisionary study. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 622: i-v + 1-186 + 187-189.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Loubens, G., L. Lauzanne i J. Géry, 1991: Contribution à la systématique des Prochilodus boliviens (Pisces, Characiformes, Prochilodidae). Revue d'Hydrobiologie Tropicale v. 24 (núm. 3): 217-239.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1973: Osteology and relationships of the Prochilodontidae, a South American family of characoid fishes. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 145 (núm. 4): 213-235.
* Vari, R. P., 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology. Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Juan Antonio Guergué y Yániz

Juan Antonio Guergué y Yániz (Aguilar de Codés, 26 de juny del 1789 - Estella-Lizarra 18 de febrer del 1839) fou un militar navarrès i general en cap carlí.

## Carrera militar

Descendia d'una família noble i entrà a l'exèrcit en la classe de cadets d'infanteria el 1809. Lluità contra els francesos en la guerra de la Independència i va ascendir a capità el 1822, any en el qual s'incorporà a l'exèrcit reialista. Prengué part en les accions de El Ciego, La Guardia, Muniaín i Estella-Lizarra i ascendí al grau de coronel en acabar la campanya.
En morir Ferran VII, demanà la llicència i oferí els seus serveis a Carles Maria Isidre de Borbó. Milità a les ordres de Tomás de Zumalacárregui, amb el qual assistí al setge i presa de Treviño.

### L'expedició a Catalunya

Ascendit a general de brigada, organitzà i comandà una expedició a Catalunya després de la mort de Zumalacárregui el 24 de juny del 1835. El dia 8 d'agost del 1835 surt d'Estella al capdavant de 2.700 homes. Travessa Navarra, Osca, Lleida i arriba triomfant a Girona amb nombrosos nous voluntaris que se li han anat afegint durant la marxa. El general Guergué, Comandant General d'Aragó i Catalunya, deixa organitzades les forces catalanes en quatre zones: divisió de Girona amb Mataró i Vic, divisió de Manresa, divisió de Lleida i divisió de Tarragona, amb un total de més de 24.000 homes. Finalitzada l'expedició, que havia estat un passeig triomfal, inicia el retorn a Navarra el 22 de novembre del 1835, sent substituït al comandament català per Ignasi Brujó.
Carles de Borbó nomenà Guergué segon comandant general de Biscaia i li atorgà la faixa de mariscal de camp per haver derrotat el general Espartero en l'acció de Zornoza.
Després fou cap d'estat major carlí i va distingir-se en la presa de Lodosa. Prengué possessió el 1838 del càrrec de general en cap de l'exèrcit carlista del Nord i sostingué els desgraciats combats de la línia de Balmaseda. Després de la seva desfeta a la batalla de Peñacerrada, el substituí en el comandament el general Rafael Maroto, de qui hi ha qui considera que ja preparava l'armistici amb Espartero.

## Detenció i mort

Acusat de suposades conspiracions contra Maroto, aquest decidí fer-lo prendre i afusellar-lo a Estella, el 18 de febrer de 1839, junt amb els generals carlins García, Sanz, Carmona i l'intendent Úriz. Carles V condemnà inicialment aquestes morts i bandejà Maroto, però pocs dies després hom el feu canviar d'opinió i el rehabilità. Aquest greu cisme en el carlisme navarrès no fou mai superat pels legitimistes i marcà el començament de la desfeta final de la primera guerra al front basco-navarrès.

## Referències

* ↑ «Guergué y Yániz, Juan Antonio de» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat de l'original el 2017-07-29. [Consulta: 5 setembre 2015].
* ↑ «Juan Antonio Guergué y Yániz». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Juan Antonio Guergué y Yániz». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27 pàg. 25 ISBN 84-239-4527-8
# Pedro Villar Gómez

Pedro Villar Gómez (Cazorla, Jaén, 26 de març de 1878 - Quesada, Jaén, 17 d'agost de 1947) va ser un polític espanyol.

## Biografia

Durant l'època de la Restauració va ser elegit diputat a Corts per la circumscripció de Jaén durant les eleccions de 1910, encara que no va obtenir acta en declarar-se nul·la l'elecció. Va tornar a presentar-se en les eleccions de 1923 i aquesta vegada sí que va obtenir acta de diputat per la facció liberal-demòcrata. Va exercir el càrrec de governador civil a les províncies de Huelva, Ourense i Càceres. A més, va dirigir diverses publicacions liberals d'àmbit de Jaén, com el diari La Palabra (1903-1904).
Durant el període de la Segona República va estar afiliat al partit centrista Unió Republicana (UR). Va ser nomenat Director general de Presons breument en 1935, i novament en 1936, després de les eleccions de febrer. Tanmateix, després de l'esclat de la Guerra Civil es va veure aclaparat pels successos que el van sobrepassar, com la matança de la Presó Model de Madrid. Villar va protestar repetidament al govern pel fet que des de l'esclat de la contesa els milicians poguessin entrar sense control a les presons i alliberar als presos comuns, o portar-se als detinguts dretans. A més, el seu fill —militar pertanyent al cos d'artilleria— s'havia unit als revoltats a Còrdova. Tot això li va portar a acabar presentant la dimissió del seu càrrec al setembre, i a abandonar l'escena política.
Posteriorment va ser nomenat delegat del govern en la Confederació Hidrogràfica del Tajo, entre 1937 i 1938.

## Referències

* ↑ «Villar Gómez, Pedro. 46. Elecciones 8.5.1910». Buscador histórico de diputados (1810-1977). Congrés dels Diputats.
* ↑ «Villar Gómez, Pedro. 52. Elecciones 29.4.1923». Buscador histórico de diputados (1810-1977). Congreso de los Diputados.
* ↑ José Varela Ortega (2001). El poder de la influencia: geografía del caciquismo en España (1875-1923), Marcial Pons Historia, pág. 668
* ↑ Antonio Checa Godoy (1986). Historia de la prensa jiennense, 1808-1983, Diputación Provincial de Jaén, pág. 107
* ↑ Luis Gargallo Vaamonde (2016). Desarrollo y destrucción del sistema liberal de prisiones en España, Universidad de Castilla-La Mancha, pág. 244
* ↑ Isabel Ramos Vázquez (2013). La reforma penitenciaria en la historia contemporánea española, Dykinson, pág. 437n
* ↑ Julius Ruiz (2014) [2012]. The 'Red Terror' and the Spanish Civil War. Cambridge University Press, pág. 165
* 1 2 Paul Preston (2013) [2011]. El Holocausto Español. Odio y Exterminio en la Guerra Civil y después. Debolsillo, pág. 372
* ↑ Gaceta de la República núm. 180, pág. 1414 (29 de junio de 1937)
# Serrat de les Abelles (Castellcir)

El Serrat de les Abelles és un serrat del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situat en el sector nord-oest del terme de Castellcir, al sud-oest de la masia de les Berengueres, a llevant de la Vall de Llàgrimes i a ponent de l'extrem meridional de la Solella de les Berengueres. És a la dreta de la Riera de Santa Coloma i a l'esquerra del torrent de la Mare de Déu. Queda davant, a llevant, de la Casa Nova del Verdeguer.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* El Serrat de les Abelles en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya