OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mina d'or d'Mponeng

Mponeng és una mina d'or a la província de Gauteng a Sud-àfrica. Anteriorment conegut com a Western Deep Levels #1 Shaft, els treballs subterranis i de superfície van començar en 1987. S'estén al llarg de 4 quilòmetres sota la superfície. Fet que la converteix actualment en la mina més profunda del món des del nivell del sòl. El viatge des de la superfície fins al fons de la mina dura més d'una hora.
Cada dia s'excaven més de 5400 tones de roca a Mponeng. A un preu de 19,4 dòlars estatunidencs per gram d'or, la mina només necessita extreure 10 grams d'or per tona excavada per a continuar sent rendible. La mina conté almenys dos esculls d'or, amb el més profund d'un metre de gruix.
A partir de 2022, els costos totals de producció van ser de 1771 dòlars estatunidencs per unça. Fins i tot a preus de l'or gairebé rècord, Mponeng amb prou feines aconsegueix el punt d'equilibri.
El setembre de 2020 Harmony Gold va comprar la mina a AngloGold Ashanti a un preu aproximat de 300 milions de dòlars estatunidencs.

## Condicions físiques

La temperatura de la roca aconsegueix 66 °C i es bomba gel en suspensió sota terra per a refredar l'aire del túnel per sota de 30 °C. Una mescla de concret, aigua i roca s'injecta en les àrees excavades, la qual cosa a més actua com a aïllant. Les parets del túnel estan assegurades amb formigó projectat flexible reforçat amb fibres d'acer, que es manté en el seu lloc mitjançant una xarxa de malla.
El 2008, els investigadors que buscaven organismes extremòfils van descobrir el bacteri Desulforudis audaxviator present en mostres d'aigua subterrània de quilòmetres de profunditat en la mina.

## En la cultura popular

Danny Forster va visitar la mina per al cinquè episodi de la vuitena temporada de Build It Bigger.
Millan Ludeña, un corredor de marató equatorià, es va convertir en la primera persona a córrer una mitja marató completament sota terra, en la part més profunda de la mina d'or Mponeng. Un adjudicador dels Guinness World Rècords va estar disponible per a documentar la carrera i va emetre el certificat per a la mitja marató més profunda del món.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Wadhams, Nick «Gold Standards: How miners dig for riches in a 2-mile-deep furnace» (en anglès). Wired, vol. 19, núm. 3, 3-2011, pàg. 42.
* ↑ «Mponeng, South Africa». Mining Technology. [Consulta: 9 maig 2011].
* ↑ «Mponeng: Deepest Underground Mine in the World» (en anglès). GeologyforInvestors.com, 13-04-2023. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Timmer, John. «In the deep, a community of one» (en anglès). ArsTechnica.com, 09-10-2008. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ García. «Ecuadorian sets record in run 4,000m below surface» (en anglès). AA.com.tr, 23-09-2017. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Karl Heinrich Adolf Reiss

Karl Heinrich Adolf Reiss (Frankfurt, 24 d'abril de 1829 - 5 d'abril de 1908) fou un pianista, director d'orquestra i compositor alemany
Alumne de Hauptmann a Leipzig, fou mestre de cors i segon director dels teatres de Magúncia, Berna, Basilea i Würzburg. El 1854 fou nomenat primer director de l'orquestra de Magúncia. Dos anys més tard acceptà el lloc de segon director d'orquestra de Cassel i passà a ser director de l'orquestra de la cort a la mort de Spohr. De 1881 a 1886 ocupà el mateix càrrec en el Teatre de la Cort de Wiesbaden.
La seva òpera Otto der Schutz fou representada a Magúncia el 1856.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 50, pàg. 417 (ISBN 84-239-4550-2)
* Treballs per o sobre Karl Heinrich Adolf Reiss en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Gennaro Parise

Gennaro Parise (Nàpols, finals del segle xviii - després de 1851) fou un compositor italià. Estudià amb el seu pare, el qual era un músic distingit, i fou successivament mestre de capella de la catedral de Nàpols i de les esglésies de San Domenico Maggiore i dels Jerònims de la mateixa ciutat. Deixà nombroses composicions, especialment misses, unes amb acompanyament d'orquestra, altres alla Palestrina, vespres, salms, Deixit, Credo, introits, graduals, ofertoris, seqüències, himnes, Miserere, villancets, lamentacions, dues Salve Regina, Te Deum, lletanies i una cantata.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 42, pàg. 162, ISBN 84-239-4542-1
# Abrothrix

Abrothrix és un gènere de rosegadors de la família dels cricètids. Conté una desena d'espècies, totes oriündes de Sud-amèrica. Tenen una llargada de cap a gropa de 7–14 cm, una cua de 5–10 cm i un pes de 15-60 g. El pelatge dorsal és gris fosc o marró, mentre que el ventral és blanquinós o marró clar. A vegades, el musell o la cara sencera poden ser de color rogenc o taronja. El nom específic Abrothrix significa ‘pèl delicat’ en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Abrothrix» d'Animalia (en anglès).
# Karl Jakob Wagner

Karl Jakob Wagner (Darmstadt, Hessen, Alemanya, 22 de febrer de 1772 - 25 de novembre de 1825) fou un compositor i tocador de corn alemany.
Deixeble de Portmann i de Georg Joseph Vogler, formà part de l'orquestra de Darmstadt des del 1790 i després adquirí celebritat com a concertista, fent nombrosos viatges. Per acabar, fou, mestre de capella de la cort i va compondre pel teatre de la seva ciutat natal les òperes: Pygmalion, Der Zahnartz, Herodes, Nitetis i Chimene, així com diverses cantates dramàtiques; dues simfonies; les obertures Jungfrau von Orleans i Götz von Berlichingen; sonates per a violí; trios per a flauta, violí i violoncel; 40 duets per a corn; obres per a flauta i violí; variacions per a piano, etc.
Entre les seves obres destaca Pygmalion, Der Zahnartz, Herodes, Nitelis, Chimene. També algunes cantates dramàtiques com dues simfonies, les obertures Jungfrau von Orleans i Götz von Berlichingen; Sonates per a violí i violoncel, 40 duets per a corn, Obres per a flauta i violí, Variacions per a piano, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1451 ISBN 84-239-4569-3
# Gremi de Pescadors de Sant Pere de Calella de Palafrugell

El Gremi de Pescadors de Sant Pere fou l'associació que agrupava els pescadors de Calella de Palafrugell entre els segles XIX i XX i la que s'encarregava de la gestió de Sa Perola i de l'Escola de Calella.

## Història

La primera agrupació de pescadors de Calella documentada és la Confraria de pescadors de Sant Pere (1631). Posteriorment trobem el Gremio de Mareantes de Palafrugell (1820’s), la Asociación Instrucción y Pesca (1912), la Sociedad de Socorros Mutuos “La Pescadora” (>1915), el Gremio de Pescadores de Calella de Palafrugell (1936) i la Sociedad Pósito Pescador de Calella de Palafrugell (1936).
La documentació conservada en el fons del Gremi de pescadors de Sant Pere està datada entre els segles XIX i XX. El gremi de Sant Pere agrupava tots els pescadors de Calella i s'encarregava de gestionar Sa Perola —tenyidor de xarxes— i de l'habitatge situat al primer pis del mateix edifici, que es llogava a alguna família de pescadors; també regulava el funcionament de l'escola pública de Calella fundada pel mateix gremi. Els ingressos provenien de la quota que pagaven els pescadors cada vegada que volien tenyir i del lloguer de l'habitatge.
El nombre de pescadors i l'ús del tenyidor va anar a la baixa, fins al 1963, quan Sa Perola feu el seu últim servei. Així, també va entrar en decadència el gremi.
La documentació va ser conservada pel mateix productor fins al seu ingrés a l'Arxiu Municipal de Palafrugell.

## Referències

* ↑ Garrido 2010: p. 161-179
* ↑ «Fons documentals de l'Arxiu Municipal de Palafrugell». Ajuntament de Palafrugell. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 5 agost 2014].

## Bibliografia

* GARRIDO, Alfons. Origen i evolució de les associacions de pescadors a través del Gremi de Sant Pere de Palafrugell (segles XVII-XX). Estudis del Baix Empordà, volum 29, 2010, p. 161-179.
* BADIA HOMS, Joan. “Un vell local de tenyir xarxes de pesca fa d'oficina de turisme”, dins Estiu’87, suplement del diari Avui. 1 agost 1987.
* SALA LLOPART, Blanca. Sa Perola i la pesca a Calella. Quaderns de Palafrugell, núm. 17. Ajuntament de Palafrugell. 2008.
# Genplesita

La genplesita és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de la fleischerita. Rep el nom en honor a Gennadiy N. Plesin (n. 1963), un mineralogista aficionat i topògraf miner que treballava a la mina Oktyabr'sky, qui va trobar el mineral.

## Característiques

La genplesita és un sulfat de fórmula química Ca₃Sn(SO₄)₂(OH)₆·3H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2014, sent publicada per primera vegada el 2018. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4566/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al pou núm. 1 de la mina Oktyabrsky, situada al dipòsit de coure i níquel de Talnakh, a la localitat de Norilsk, a Taimíria (Krai de Krasnoiarsk, Rússia). També ha estat descrita a la mina Monteneve, també coneguda com mina Schneeberg, situada a la comuna de Moos in Passeier, al Tirol del Sud (Trentino - Tirol del Sud, Itàlia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Genplesite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 octubre 2021].
# Paynomys macronyx

Paynomys macronyx és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a l'Argentina i Xile. Els seus hàbitats naturals són les fagedes i les estepes ecotonal occidentals de Patagònia. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, macronyx, significa ‘urpa llarga’ en llatí.

## Referències

* ↑ D'Elía, G. et al. Chelemys macronyx. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 21 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Chelemys» d'Animalia (en anglès).
# Escola del Treball de Valls

L'Escola del Treball de Valls fou un centre de formació professional de Valls (Alt Camp) que actualment és l'Institut Jaume Huguet de Valls.

## Història

L'escola s'inaugurà el 6 d'octubre de 1924, amb el nom d'Escola Professional, a l'edifici de l'antic convent del Carme. S'hi impartien les especialitats de mecànica, teixits, fusteria, mestre de paleta i classes especials de comptabilitat i tenidoria de llibres. Emparada per l'Estatut de Formació Professional i Aprenentatge de 1928, el 7 d'octubre de 1928 l'Escola va passar a denominar-se Escola del Treball. Després de la Guerra Civil espanyola, les classes s'impartiren provisionalment al Grup Escolar per al nois, i a Sant Roc per a les noies. El 1942 l'Ajuntament rehabilità l'antic quarter i el cedí a l'Estat. S'hi impartia el batxillerat laboral amb les especialitzacions agrícola, ramadera, industrial, minera, marítima i les 'professions femenines'. Al mateix edifici es creà el 1952 l'Institut Laboral, actual Institut Narcís Oller, en la modalitat agrícola i ramadera. El 1965, l’escola va rebre el nom d'Escola de Mestria Industrial Josep M. Fàbregas. Amb la Llei General d’Educació de 1970, que va integrar la formació professional al sistema educatiu, es van implantar els nivells FPI i FPII. El nivell FPIII no es va arribar a implantar. Durant aquest període s'implantaren les branques de química i delineació, així com el primer grau de la branca administrativa i el primer cicle de la branca agrària. El 1980 el centre s'anomenà Institut de Formació Professional. El 1981 es traslladà al carrer de la Creu de Cames, passant a denominar-se Institut Politècnic de Formació Professional. Amb la reforma educativa de la LOGSE de 1990, es comença a impartir l'Educació Secundària Obligatòria (ESO) i el centre passa a ser l'Institut d’Educació Secundària Josep M. Fàbregas, que el 10 de juny de 1998 es canvia per l'actual Institut d’Educació Secundària Jaume Huguet – Antiga Escola del Treball.
El 1993 la Cambra de Comerç i Indústria de Valls, en col·laboració amb l'Institut Politècnic de Formació Professional (actual Institut Jaume Huguet), creà la Fundació Antiga Escola Professional de Valls (ANESPRO), amb l'objectiu de fomentar l'estreta col·laboració de l'entorn econòmic i empresarial (comarques de l'Alt Camp i la Conca de Barberà) amb l’Institut, per a promoure les pràctiques dels alumnes i el seu seguiment a les empreses.

## Seus de l'Escola

* Antic convent del Carme
* Sant Roc
* Grup Escolar (actual Col·legi de la Candela)
* Quarter de Valls

## Referències

* ↑ «L'antiga Escola del Treball de Valls celebra el 85è aniversari». El Punt Avui, 08-10-2009.
* ↑ Tuset Vallet, Jordi «L’Institut Jaume Huguet (antiga Escola del Treball) a través de les lleis d’educació». Quaderns de Vilaniu (IEV), núm. 68, 2015, pàg. 5-20.
* ↑ «ANESPRO. Fundació Antiga Escola Professional de Valls». Cambra de Comerç de Valls.
# Ministeri d'Universitats d'Espanya

El Ministeri d'Universitats d'Espanya és un dels departaments ministerials en els quals s'organitza l'Administració General de l'Estat d'Espanya, que assumeix la proposta i l'execució de les polítiques del Govern de la Nació relatives a l'ensenyament universitari, incloent-hi la representació i la participació als organismes de la Unió Europea i internacionals de la seva competència.
Des del 2021, el seu titular és Joan Subirats.

## Història
### Antecedents

Durant la primera legislatura, amb Adolfo Suárez com a president del Govern, es va crear un nou departament ministerial denominat Ministeri d'Universitats i Investigació. Aquest departament va agrupar dos grans àmbits competencials: les universitats i la ciència, per la qual, en realitat, és considerat el primer ministeri dedicat exclusivament a l'àmbit científic que hi va haver a Espanya.

## Estructura

El Departament s'estructura en:
* La Secretaria General d'Universitats.
** El Gabinet Tècnic.
** La Subdirecció General de Formació del Professorat Universitari i Programació.
** La Subdirecció General de Títols i Ordenació, Seguiment i Gestió dels Ensenyaments Universitaris.
** La Subdirecció General de Atenció al Estudiant i Relacions Institucionals.
** La Subdirecció General d'Activitat Universitària Investigadora.
* La Sotssecretaria d'Universitats.
** La Secretaria General Tècnica.
** El Gabinet Tècnic.
** La Subdirecció General de Gestió Econòmica, Oficina Pressupostària i Afers Generals.
** La Subdirecció General de Personal i Inspecció de Serveis.
Com a òrgan de suport polític i tècnic a la persona titular del Ministeri, hi ha un Gabinet, amb nivell orgànic de Direcció General.

### Organismes adscrits

Del Ministeri depenen els següents òrgans i organismes, els quals estan adscrits a través de la Secretaria General:
* El Consell d'Universitats.
* La Conferència General de Política Universitària.
* El Consell d'Estudiants Universitari de l'Estat.
* El Col·legi d'Espanya a París.
* La Universitat Internacional Menéndez Pelayo.
* La Universitat Nacional d'Educació a Distància.
* L'Agència Nacional d'Avaluació de la Qualitat i Acreditació.
* El Servei Espanyol per a la Internacionalització de l'Educació.

## Titulares

* Manuel Castells Oliván (2020-2021)
* Joan Subirats Humet (2021-)

## Vegeu també

* Història dels ministeris de Ciència d'Espanya

## Referències

* ↑ «Real Decreto 431/2020, de 3 de marzo, por el que se desarrolla la estructura orgánica básica del Ministerio de Universidades.». [Consulta: 5 març 2020].
* 1 2 «Joan Subirats promete su cargo ante el rey» (en castellà), 20-12-2021. [Consulta: 20 desembre 2021].
* ↑ «BOE.es - BOE-A-2021-20918 Real Decreto 1114/2021, de 17 de diciembre, por el que se nombra Ministro de Universidades a don Joan Subirats Humet.». [Consulta: 20 desembre 2021].
* ↑ «Real Decreto 708/1979, de 5 de abril, por el que se reestructuran determinados Organos de la Administración Central del Estado». Boletín Oficial del Estado, núm. 83, de 6 de abril de 1979, 06-04-1979. ISSN: 0212-033X. BOE-A-1979-9454.
Plantilla:Ministeri d'Universitats
# Manuel Perillán

Manuel Perillán fou un músic espanyol actiu a l'últim quart de segle xix que va compondre peces per a piano, de cant i de sarsueles per a infants, en la música de tertúlia, que es publicaren a Madrid. Entre les seves obres hi ha una Marxa triomfal dedicada al rei Amadeu de Savoia i diverses masurques i havaneres amb lletra i sense lletra. Entre les seves sarsueles poden citar-se: Percances de un sacristan (1876), Choza y palacio (1877)), i Un autor por compromiso (1884). La lletra de les dues primeres també són d'ell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 43, pàg. 842, ISBN 84-239-4543-X
* http://openmusiclibrary.org/person/39085/?content=score
# Guarapuava

Guarapuava (població: 182.644) és un municipi de l'estat de Paraná al Brasil. És el municipi més gran d'aquest estat per àrea.
Guarapuava es troba a 25°23'36" sud i 51°27'19" oest. La regió és coneguda com el centre de l'estat de Paraná, al tercer altiplà, també anomenat Meseta de Guarapuava. Descoberta pels portuguesos l'any 1770, i fundada l'any 1810, el nom de la ciutat prové de tupi guarani, que significa lloc del so dels llops de crines (els llops de crines s'anomenen Lobos-guará en portuguès). La seva cota és de 1120 m (3675 peus).
Les primeres famílies que es van establir a la ciutat es van formar a través dels Tropeiros. Aquestes famílies tenien les seves arrels a Polònia, Itàlia i Alemanya. L'aniversari de la ciutat se celebra el 9 de desembre, a causa de l'inici de la colonització entre Rio Coutinho i Rio Jordão, per la bona voluntat de Nossa Senhora de Belém el 1819.
La ciutat és la seu de la diòcesi catòlica romana de Guarapuava.

## Història

Descoberta la zona pels portuguesos el 1770 i fundada el 1810, el nom de la ciutat deriva de la Língua Geral de São Paulo agûarápuaba, que significa "lloc del so dels llops de crin" (gûará, llop de crin + pu, so/soroll + aba, lloc). La ciutat té la data commemorativa de l'aniversari del 9 de desembre, a causa de l'inici de la colonització entre Rio Coutinho i Rio Jordão a la parròquia de Nostra Senyora de Betlem l'any 1819, amb la demarcació de poble i església.
Aquest emplaçament va ser escollit per començar a causa de la colonització de l'època tenia una predilecció per ocupar-se del terreny, amb amplis horitzons, que gràcies a aquesta característica natural, oferia facilitat de defensa davant els indis.
Els primers pobles van néixer a prop de Jaguariaíva, Pirai, Furnas, Castro i Iapó Pouso de Ponta Grossa. Les ciutats es van formar al llarg del llarg camí cap al sud fins a apropar-se a la comarca on avui és la ciutat de Guarapuava.
El seu nucli urbà té un paper important en la seva fase inicial de Chagas el pare Francisco Lima, que va iniciar l'ocupació, a partir d'uns criteris d'estètica, buscant els requisits recollits en la carta de l'1 d'abril de 1809, comte de Linhares, que ja determinava que les normes que han de seguir els edificis a construir. Pel que fa al punt-nucli es refereix a la catedral de Nostra Senyora de Betlem, situada a la part alta de la conca del riu Cascavel, que va ser un referent important per a la societat de l'època. El primer alcalde de Guarapuava va ser el coronel Pedro Lustosa de Siqueira.
L'any 1852, el 17 de juliol, la vila de Nostra Senyora de Betlem, va ser elevada a la categoria de poble. El 2 de maig de 1859 es va crear el districte a Guarapuava, i José Antônio Araújo Vasconcelos del primer tribunal de justícia. La Vila de Nostra Senyora de Betlem va rebre ciutat anual el 12 d'abril de 1871, per la Llei núm. 271. Estar separat del municipi de Castro.

## Referències

* ↑ NAVARRO, E. A. Dicionário de tupi antigo: a língua indígena clássica do Brasil. São Paulo. Ática. 2013. p. 563.
# Neomicroxus bogotensis

Neomicroxus bogotensis és una espècie de mamífer rosegador en la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 2.600 i 3.900 msnm a Colòmbia i Veneçuela. Es tracta d'un animal nocturn que s'alimenta d'insectes, llavors i plantes. Els seus hàbitats naturals són els boscos i els herbassars. Està amenaçat per la destrucció dels páramos i les selves nebuloses. El seu nom específic, bogotensis, significa ‘de Bogotà’ en llatí.

## Referències

* ↑ Cassola, F. Neomicroxus bogotensis. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 3 octubre 2016.
* ↑ Entrada «Neomicroxus» d'Animalia (en anglès).
# Escola francesa de Luxemburg

L'Escola francesa de Luxemburg (en francès: École française du Luxemburg, EFL) es va establir el 1993 en el barri de Limpertsberg a la ciutat de Luxemburg. L'any 2014, va ser seu de 620 estudiants -20 nacionalitats-, en 26 classes d'infantil i primària, supervisats per un cos docent de 38 professors i 20 ajudants. L'escola va ser homologada pel Ministeri d'Educació francès.
L'escola ofereix vuit anys d'educació entre l'escola bressol PS (3-4 anys) i CM2 (10-11 anys). Des de la secció GS (5-6 anys), l'alemany s'ensenya com la primera llengua estrangera obligatòria, 3 cops a la setmana; l'anglès s'afegeix des de CM1 (9-10 anys).
Està situada a l'avinguda de la Faiencerie, núm. 188, de la ciutat de Luxemburg. El 2015, l'Estat de Luxemburg ha començat la construcció a Gasperich d'un campus de llengua francesa que inclourà totes les classes des de l'escola bressol fins al final d'estudis, amb capacitat per a uns 2.000 alumnes.

## Referències

* 1 2 «École française du Luxemburg» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 19 agost 2015].
* ↑ «L'EFL - Le projet d'écoleg» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 19 agost 2015].

## Enllaços externs

* Escola francesa de Luxemburg - Lloc web oficial
# Manuel Reventós i Bordoy

Manuel Reventós i Bordoy (Barcelona 19 de desembre de 1888 - Barcelona, 1 de març de 1942) fou un economista català.

## Biografia

Fill d'Isidre Reventós i Amiguet i de Concepció Bordoy i Tuyet naturals de Barcelona. Estudià dret i filosofia i lletres a la Universitat de Barcelona, es deixà influir per Antonio Flores de Lemus i Miquel Vidal i Guardiola. Del 1911 al 1914 continuà els estudis a Berlín i Düsseldorf i quan tornà fou nomenat professor de l'escola d'Alts Estudis Mercantils i de l'Escola d'Administració Pública, a Barcelona. Participà en la creació d'Acció Catalana als anys vint.
L'any 1925 publicà el primer estudi científic sobre el moviment obrer català (Els moviments socials a Barcelona durant el segle xix). Entrà a treballar a la Banca Arnús i, als anys trenta, a Crèdit & Docks.
Durant la Segona República Espanyola fou Director General de Comerç sota el ministeri de Lluís Nicolau d'Olwer, cosa que li va permetre assistir el 1933 a la Conferència Monetària de Londres, on descobrí les teories de John Maynard Keynes. El 1935 obté el premi Patxot per l'assaig inèdit "La classe mitjana".
Simultàniament fou professor d'història dels moviments socials a l'Escola d'Estudis Socials de la Generalitat de Catalunya. Juntament amb Vidal i Guardiola, se'l considera un dels introductors del pensament econòmic alemany, i amb Josep Maria Tallada i Paulí fou professor d'economia política de la Universitat Autònoma de Barcelona. També va col·laborar a les revistes Catalunya, La Revista, Economia i Finances i Revista de Catalunya.
Va ser germà de Ramon Reventós i Bordoy i pare del dirigent socialista Joan Reventós i Carner. S'havia casat amb Maria Carner, filla de l'advocat i polític català Jaume Carner i Romeu.

## Obres

* La política econòmica contemporània (1848-1900) (1920?)
* Els moviments socials a Barcelona durant el segle xix (1925)
* Història política i econòmica de la postguerra (1934)
* Diari de la guerra i Barcelona viscuda (2021). Ed. L'Avenç.

## Referències

* ↑ «Naixements.1888.Registre núm. 6671.Jutjat "Universidad"». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 19-12-1888. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ Reventós i Rovira, Laia «Manuel Reventós, el noucentista desconegut». Política & prosa, 2021, n°31.
* ↑ Balcells i González, Albert «Manuel Reventós Bordoy: iniciador de la història dels moviments socials». Butlletí de la Societat Catalana d’Estudis Històrics, 2011, Vol. 22, pàg. 185-199.

## Enllaços externs

* (castellà) Biografia de Manuel Reventós