OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Microtus hyperboreus

Microtus hyperboreus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de Rússia (Sibèria i Extrem Orient). El seu hàbitat natural són els marges de rius situats en zones d'estepa seca. A l'estiu s'alimenta principalment d'herba. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, hyperboreus, significa ‘hiperbori’ en llatí.

## Referències

* ↑ Tsitsulina, K. Microtus hyperboreus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 27 abril 2016.
* ↑ Entrada «Microtus» d'Animalia (en anglès).
# Ricardo Perera

Ricardo Perera fou un pianista espanyol, oriünd d'Aragó i que morí a Barcelona el 1918.
Fou durant molts anys pianista del Café Condal de la capital catalana, i es va fer cèlebre arreu de Barcelona per la meravellosa execució que donava a les seves obres. Es distingí, sobretot, en la interpretació de més modernes al piano. També figurà al capdavant de quintets i sextets, que recolliren grans aplaudiments a Barcelona i en altres poblacions de Catalunya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 634 (ISBN 84-239-4543-X)
# Novačekita

La novačekita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de l'autunita. Rep el nom en honor de Radim Nováček (Ústí Nad Orlicí, Àustria-Hongria, 21 de març de 1905 – Mauthausen, Àustria, 12 de febrer de 1942), mineralogista i químic analític de la Universitat Charles, a Praga (República Txeca).
Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava novačekita-II, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La novačekita és un arsenat de fórmula química Mg(UO₂)₂(AsO₄)₂·10H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 2,5. La novačekita-I és molt inestable en condicions ambientals i es deshidrata ràpidament a novačekita-II, i en part també a metanovačekita. La novačekita-II també pot revertir el procés i rehidratar-se a partir de la metanováčekita en condicions ambientals.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la novačekita pertany a «08.EB: Uranil fosfats i arsenats, amb ràtio UO₂:RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: autunita, heinrichita, kahlerita, novačekita-I, saleeïta, torbernita, uranocircita, uranospinita, xiangjiangita, zeunerita, metarauchita, rauchita, bassetita, lehnerita, metaautunita, metasaleeïta, metauranocircita, metauranospinita, metaheinrichita, metakahlerita, metakirchheimerita, metanovačekita, metatorbernita, metazeunerita, przhevalskita, metalodevita, abernathyita, chernikovita, metaankoleïta, natrouranospinita, trögerita, uramfita, uramarsita, threadgoldita, chistyakovaïta, arsenuranospatita, uranospatita, vochtenita, coconinoïta, ranunculita, triangulita, furongita i sabugalita.

## Formació i jaciments

Ha estat descrita a la mina núm. 18 de les mines de Paliokamariza, a Àtica (Grècia), a les pedreres Montoso, al Piemont (Itàlia), i en dos indrets de l'estat alemany de Baden-Württemberg: a la mina Michael, a la localitat de Lahr, i a la mina Clara, a Freiburg.

## Referències

* ↑ «Nováčekite-II» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
# Jacques Nompar de Caumont

Jacques Nompar de Caumont (Castell de la Force, 29 de desembre de 1558 - Brageirac, Dordonya, 10 de maig de 1652) marquès i 1r duc de La Force, par de França, lloctinent general dels exèrcits francesos a Itàlia, la Lorena, Països Baixos i Alemanya.
Segon fill de François de Caumont, senyor de Castelnau, i de Philippa de Beupoil, senyora de La Force. Prengué part en diversos fets d'armes, en que destacà, durant els regnats d'Enric III i Enric IV. El 1586 defensà Marans i seguí Enric IV a les campanyes de 1587 i 1588, sent conseller i camarlenc, va combatre a Arques (1589), a Ivry i al setge de París (1590). Lloctinent de Navarra i del Bearn el 1593, va estar al setge de Laon (1594), a Fontaine-France (1595), al setge de La Fère (1596) i a la presa d'Amiens (1597).
En temps de Lluís XIII s'afilià al partit del bearnesos, revoltant-se en armes contra el sobirà. El rei dispensà el greuge donant-li el bastó de mariscal de França el 1622; presidí l'Assemblea de notables (1626). el rei l'envià a Itàlia en qualitat de general de l'exèrcit francès del Piemont en auxili del Duc de Màntua, on dirigí la batalla de Cariñano. El 1631 comandava els exèrcits de la Lorena. El 1632 l'avantguarda que va fer aixecar el setge de Casal. L'any següent, s'apoderà, després de forts combats, de diverses poblacions, havent-se rendit la plaça forta de la Mothe a la Lorena l'any 1634. Sent general de l'exèrcit francès a Alemanya, feu aixecar el setge que els imperials tenien posat a Philipsburg, subjugà la capital del Palatinat i assegurà el protectorat de França a l'Alsàcia. Als vuitanta anys es retirà de la milicià, després d'haver pres part en els setges de Corbie (1636) i de Saint-Omer (1638), dirigint les tropes a la Picardia (1636), a Flandes i Artois (1638).
S'havia casat en primeres núpcies (5 de febrer de 1577) amb Charlotte de Gontaut, (1561–juny 1635), filla d'Armand de Gontaut, baró de Biron, mariscal de França, i de Joana, senyora d'Ornezan: en segones, amb Anna Mornay du Plessis, vídua de Jacques de Nosches, senyor de La Tabarrarière, filla de Mornay, senyor du Plessis-Marly, i de Charlotte Duplessis-Mornay, i en terceres amb la senyora Elisabeth de Clermont-Galerande, vídua de Gédéon de Bodtselles, baron de Languerach, i filla de Georges de Clermont, marquès de Galerande, i de Marie Clutin. L'última esposa premorí al duc de La Force, que morí als noranta-tres anys.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 38, pàg. 1043, ISBN 84-239-4538-3
* Mémoires authentiques de Jacques Nompar de Caumont, duc de la Force, maréchal de France, et de ses deux fils, les marquis de Montpouillan et de Castelnau
* Le maréchal de La Force, un serviteur de sept rois (1558-1652), par Auguste de La Force
# Lèmming comú

El lèmming comú (Lemmus lemmus) és una espècie de rosegador de la família dels cricètids. Viu a Finlàndia, Noruega, Rússia (incloent-hi Nova Terra) i Suècia. Ocupa diversos tipus d'hàbitats alpins i subàrtics. A l'estiu prefereix zones més humides i a l'hivern prefereix zones més seques. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, lemmus, significa ‘lèmming’ en llatí.

## Referències

* ↑ Henttonen, H. Lemmus lemmus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 10 maig 2016.
* ↑ Entrada «Lemmus» d'Animalia (en anglès).
# Maria Canaleta i Abellà

Maria Canaleta i Abellà (Barberà de la Conca, 1 de gener de 1896 - el Masnou, Maresme, 23 de febrer del 1980) fou una mestra catalana.
Era filla de Ramon Canaleta Tous i de Maria Antònia Abellà Poblet, pagesos de Barberà de la Conca. El seu pare fou soci fundador de la Societat Agrícola de Barberà, els associats de la qual van construir el local social, la Casa de la Sociedad Agrícola, i a partir de 1910, l’escola, una aspiració permanent del moviment obrer.
Maria Canaleta se'n va anar a Barcelona a estudiar a l'Escola Normal per esdevenir mestra. Va obtenir el títol l'any 1914. El 1915 va ser nomenada mestra interina de l'escola nacional de nenes de Barberà. El 1916 va passar a l'escola de Vinaixa, on va exercir de nou com a mestra interina, fins al 1917. Després va treballar a Ollers, de 1917 a 1919. Entre 1919 i 1923 va tornar a Barberà de la Conca. Va superar les oposicions per ser mestra de secció en propietat i el 1923 finalment va ser destinada a l'escola nacional del Masnou (actual Escola Ocata), on treballaria la resta de la seva vida. El 1924 fou nomenada directora de la secció de nenes de l'escola. Va ensenyar segons el mètode Montessori, basat en l'experimentació.
A l'escola nacional del Masnou va coincidir amb el mestre Josep Pericot Llorensí, que també tenia plaça al Masnou. El 1926 es van casar. Tingueren quatre fills: Josep Maria (1928-2001), Santiago (1929-2018), Jordi (1931) i Robert (1937-1986). D'aquests, Santiago Pericot i Canaleta i Jordi Pericot i Canaleta són coneguts artistes.
Acabada la Guerra civil Espanyola, el 1939, se li obrí un expedient de depuració per la seva ideologia d'esquerres i catalanista. Va ser destinada fora de Catalunya, a Pinarejo (Conca). S'hi va estar fins al 1942, quan, gràcies als informes favorables de l'alcalde, rector, cap de la Falange, i altres del Masnou, va poder tornar a ser directora de l'escola del Masnou. El 1966 es va jubilar.
L'any 1966, coincidint amb la seva jubilació, l'Ajuntament del Masnou decidí atorgar-li la medalla de bronze de la vila. Quan va morir, l'any 1980 l'Ajuntament va posar el seu nom a un carrer a la vila (carrer de Maria Canaleta).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Hernández, Sònia. Les lliçons de Maria Canaleta. El Masnou: Ajuntament del Masnou. Arxiu Municipal, novembre 2017 (Quaderns d'Història Local del Masnou, núm. 2).
* ↑ Muray, Joan «El Masnou.. en femení – 1». Gent del Masnou, 329, 3-2015, pàg. 10-11 [Consulta: 27 octubre 2020].
* ↑ «Projecte educatiu del Masnou (PEM) | Història Viva» (en castellà). [Consulta: 30 desembre 2024].
# Joan Caballé i Goyeneche

Joan Caballé i Goyeneche (Montevideo, 1863 - Tarragona, 1935) fou un polític català, originari de Móra d'Ebre, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Passà la infantesa a Móra d'Ebre. El 1890 es va instal·lar a Tarragona, on hi fou regidor de l'ajuntament. Treballava com a corredor de comerç i el 1899 va fundar el Centre Industrial de Tarragona. El 1907 va fundar la Unió Democràtica Nacionalista, de caràcter catalanista i republicà, i el 1910 fou president de l'Ateneu de Tarragona.
A les eleccions generals espanyoles de 1907 fou elegit diputat pel districte de Gandesa dins les files de la Solidaritat Catalana, mentre que a les eleccions generals espanyoles de 1910 ho fou per la UFNR. Tanmateix, a les eleccions generals espanyoles de 1914 i 1920 es va presentar amb el Partido Reformista. Gràcies a les seves gestions es va construir el pont sobre l'Ebre a Móra d'Ebre. A les eleccions del 1916 es va quedar sense escó degut a les seves males relacions amb Marcel·lí Domingo i Sanjuan i al fet que el Partit Republicà Radical va presentar el seu propi candidat i no li va donar suport. El 1917 fou processat per un desfalc de 200.000 pessetes i condemnat a l'embargament dels seus béns i dos mesos a la presó Model de Madrid.
El 1923 va reconèixer la Dictadura de Primo de Rivera. Durant la Segona República Espanyola no participà activament en política però realitzà gestions per a la construcció d'obres públiques a les terres de l'Ebre.
Tot i ser un polític que va fer bandera de les contradiccions del sistema polític dinàstic i, en especial, del caciquisme imperant, el propi Caballé i Goieneche el va acabar utilitzant, especialment a les Terres de l'Ebre. No obstant això, va exercir-lo amb una nova fórmula, que suposava un eixamplament de les bases del moviment cap a sectors populars.

## Obres

El 1918 va escriure Inferioridad de la raza catalana. Cartas a mi hermano. Lerroux. Cambó y la autonomía de Cataluña, crític amb el catalanisme i defensor de Lerroux, i el 1920 Sindicalismo y Socialismo.

## Referències

* ↑ La Voz (Madrid), núm. 4.438, d'1/04/1935 (pàg. 12).
* ↑ Artur Bladé i Desumvila Cicle de les biografies I. El meu Rovira i Virgili i La vida d'un català excepcional p. 247.
* ↑ Josep Sánchez Cervelló El republicanisme a les Terres de l'Ebre en temps del CNR p.371-372
* ↑ Benavent, David Tormo «Joan Caballé, el perfecte cacic republicà». Miscel·lània del Centre d'Estudis de la Ribera d'Ebre, 0, 26, 2016, pàg. 321–340. ISSN: 2385-4308.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Pomachromis fuscidorsalis

Pomachromis fuscidorsalis és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes de la Societat i Pitcairn.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G. R. & J. E. Randall. 1974. Five new species and a new genus of damselfishes (family Pomacentridae) from the South Pacific Ocean. Tropical Fish Hobbyist v. 22 (núm. 9): 36-46, 48-49.
* Allen, G.R., 1991. Damselfishes of the world. Mergus Publishers, Melle, Alemanya. 271 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Jacques Pradon

Jacques Pradon també conegut com a Nicolas Pradon (Rouen, Alta Normandia, 1632 - París, 14 de gener de 1698) fou un poeta i escriptor francès.
Sent encara molt jove s'establí a París, on fou presentat a Marie Anna Mancini duquessa de Bouillon i al duc de Nevers, el seu germà, els quals foren els seus protectors. El 1674 donà al teatre la seva primera obra, Pyrame et Thisbé, que assolí un bon èxit, el qual l'aprofitaren aquells per oposar-lo al novell autor tràgic a Jean Racine, del qual eren enemics el duc de Nevers, la seva germana i madame Deshoulières. Dos dies després de l'estrena de la Phèdre, de Racine, en l'hotel de Bourgogne, els protectors de Pradon aconseguiren que una tragèdia, sobre el mateix assumpte, de Pradon, fos posada en escena en el teatre Guénegaud.
Aquesta producció, (molt mediocre per cert), titulada Phèdre et Hippolyte, assolí (1677) un sorollós èxit, perquè la duquessa de Nevers feu una despesa de 15.000 lliures per assegurar aquell triomf, fent retenir les llotges per les sis primeres representacions, i ensems assoli amb els seus maneigs que no acudís el públic a l'hotel de Bourgogne, on es representava l'obra de Racine. A més, el duc de Nevers i madame Deshoulières publicaren un fort epigrama contra Phèdre, de Racine, que fou contestat amb altres epigrames dels amics d'aquest il·lustre poeta. Però com que el talent sempre s'imposa, aquesta última producció no tardà a imposar-se definitivament a la desgraciada obra de Pradon.
Boileau, en les seves Epístoles, ens parla de la ignorància ridícula de Pradon. Aquest, per altra banda, donà moltes proves dels seus limitats coneixements, i ell mateix reconegué la superioritat de Racine, ja que l'imità en les seves produccions. Com que Boileau prengué partit a favor de Racine, Pradon atacà més tard vivament al cèlebre satíric, contra el qual publicà:
* Le triomphe de Pradon sur les satires du sieur D...(1684);
* Nouvelles remarques sur tous les ouvrages du sieur D...(1685);
* Satirique français expirant (1689);
* Réponse à la satire X du Sieur D...(1694).
L'estil de les tragèdies de Pradon és àrid, i totes elles, sense excepció, poden qualificar-se de mediocres, el mateix que els seus versos. Les tragèdies d'aquest autor, a més de les mencionades, són:
* Tamerlan ó La mort de Bajazet (1675);
* Electre, representada el mateix any que el seu Phèdre (1677);
* La Troade (1679);
* Tarquin (1679);
* Statira (1680);
* Regulus (1688);
* Germanicus (1694);
* Scipion (1697), totes elles estrenades a París, però ni Electre ni Germanicus es donaren a la impremta.
Pyrame et Thisbé i Regulus són, sens cap dubte, les seves millors obres; en aquesta última, sobretot, el protagonista apareix en certes ocasions amb una grandesa d'ànima el mateix que els personatges de Corneille. Contra la Phèdre, de Racine, escriví Pradon una crítica en vers titulada Jugement d'Apollon sur la Phèdre des ancians.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 1216 (ISBN 84-239-4546-4)
# Alticola tuvinicus

Alticola tuvinicus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a Mongòlia i Rússia. S'alimenta de les parts verdes de les plantes. El seu hàbitat natural són les parts rocoses de les estepes de muntanya, on se'l troba a prats de ginebre i alpins. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, tuvinicus, significa ‘de Tuvà’ en llatí.

## Referències

* ↑ Batsaikhan, N.; Tinnin, D.; Shar, S.; Avirmed, D.; Usukhjargal, D. Alticola tuvinicus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 23 maig 2016.
* ↑ Entrada «Alticola» d'Animalia (en anglès).
# Nu sobre fons vermell (Pablo Picasso)

Nu sobre fons vermell (Nu sur fond rouge) és un oli sobre tela de 81 × 54 cm pintat per Pablo Picasso l'any 1906 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

L'any 1929, Paul Guillaume comprava a Ambroise Vollard aquest Nu sobre fons vermell, obra que palesa la ràpida maduració de l'art de Picasso i anuncia les investigacions del cubisme. Michel Hoog data la pintura a finals del 1906.
Waldemar George discernia en aquest quadre (que ell titulava La Noia de la cabellera) la imminència del cubisme:
| « | "... el potencial bèl·lic de Picasso és clarament perceptible. El pintor apareix armat de cap a peus i disposat a afrontar els perills del combat que lliurarà contres les Parques. Picasso havia perdut el seny o potser obeïa una ordre misteriosa quan dinamità l'edifici encara estable de la morfologia i de la lògica llatines?" | » |

## Descripció

Si bé hi subsisteixen elements naturalistes de l'època rosa (com el gest de la mà esquerra, que sembla subjectar un floc de cabell), la qualitat escultural de la figura i el fons de color roig viu sobre el qual es retalla indiquen un estadi avançat dins d'aquest període. Els volums són tractats com formes geomètriques simples i els modelats s'han endurit. L'actitud agraciada de la model es compensa amb el tractament radical i la simplificació geomètrica de les formes del cos, el qual tendeix a la distorsió en el cas del plec exagerat del colze dret. Els trets facials també són més durs (encara que millorats amb línies corbes), més deformats, en una estilització que denota la influència de l'art primitiu com és el cas dels ulls (dues escletxes inexpressives negres que donen a la cara l'aspecte d'una màscara). És evident que Picasso a l'època ja coneixia l'antic art ibèric i les escultures i les màscares africanes, els quals van tenir un paper decisiu en la forma en què l'artista va triar per a representar la figura humana.

## Referències

* 1 2 3 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 234-235.
* ↑ Musée de l'Orangerie. Catalogue de la Collection Jean Walter et Paul Guillaume, París, Réunion des musées nationaux (1984), 1990, núm. 70, pàg. 160.
* ↑ Waldermar George, La grande peinture contemporaine à la collection Paul Guillaume, París, Éditions des Arts à Paris, s. d. (1929), pàg. 122.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* Flickr
* La Fundación Mapfre debuta en Barcelona con el impresionismo (castellà)
# Fàfila (duc)

Fàfila o Fàvila (Hispània, ss. VII-VIII) fou un duc del regne de Toledo, que hom afirma va ser el pare del cabdill Pelai, considerat fundador de la monarquia asturiana.
Els cronistes àrabs i cristians coincideixen a atorgar-li el títol de duc (dux), tot i que es desconeix sobre quin territori va governar o si realment va arribar a estar al capdavant d'algun. Segons Gonzalo Martínez, és més probable que es tractés d'un dels diversos ducs integrats a la Cúria Règia o Palatium, que acompanyaven el rei visigot. Diverses fonts com la Crònica Albeldense i la d'Alfons III s'hi refereixen com a pare de Pelai, considerat primer rei d'Astúries.
Sobre els seus orígens o ascendència res se sap, tret que el seu nom és clarament d'origen germànic. Entre les fonts històriques, només Ibn Khaldun diu que el seu fill era d'origen got, tot i que probablement això al segle viii ja era irrellevant i es tractés d'una persona amb orígens gots i hispanorromans, establert i arrelat a Astúries. Martínez ho basa en què Fàfila té un nom germànic i, en canvi, el seu fill un de romà, mentre que els nets, Fàfila i Ermessenda, tornen a ostentar noms germànics. El nom també ha servit com a argument per establir la filiació amb Pelai, atès que el fill d'aquest també es deia Fàfila, tot i que, segons Castillo i Montenegro, es podria haver produït el cas contrari, que es designés a l'avi amb el nom del net. En qualsevol cas, fos d'origen visigot o hispà s'ha de tenir en compte que l'Astúries del segle viii no era la mateixa que en època prerromana, hi hagué un cert grau de romanització, tot i que fou una zona límit de l'imperi romà on es van mantenir més els trets locals. D'altra banda, cal tenir en compte que les fonts cristianes van atribuir a Pelai un origen got per establir una continuïtat amb la tradició del la monarquia visigoda toledana.
L'únic episodi que es coneix de la seva vida és quan va ser enviat per Ègica (687-702) des de Toledo a Tui, on residia en aquell moment Vitiza (700-702), com a rei associat al seu pare. Allà va tenir alguna mena d'incident que va tocar-lo de prop i li va causar la mort. La Crònica Albeldense diu que Pelai, que altres cròniques presenten com un membre de la guàrdia nobiliària de Vitiza, va ser destituït a causa del seu pare, va caure en desgràcia i es va retirar a Astúries, un fet que podria denotar vinculacions familiars o patrimonials amb aquest territori, i només fou restituït durant el regnat de Roderic.

## Referències

* 1 2 Ruiz de la Peña Solar, Juan Ignacio. «Pelayo» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 18 octubre 2020].
* 1 2 3 Martínez Díez, Gonzalo. El condado de Castilla, 711-1038: la historia frente a la leyenda. vol. 1. Valladolid: Junta de Castella i Lleó i Marcial Pons Historia, 2005, p. 61-62.
* 1 2 Castillo, A. del; Montenegro, J. «De nuevo sobre don Pelayo y los orígenes de la Reconquista». Espacio, Tiempo y Forma, vol. 8, 1995, pàg. 507-508. Arxivat de l'original el 2020-07-22 [Consulta: 18 octubre 2020].
* ↑ Isla Frez, Amancio «Consideraciones sobre la monarquía astur». Hispania: revista española de historia, vol. 55, núm. 189, 1995, pàg. 156.