OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean-Baptiste Weckerlin

Jean-Baptiste-Theodore Weckerlin o Wekerlin (Guebwiller, 9 de novembre de 1821 - Trottsberg, 20 de maig de 1910) fou un compositor alsacià.
Recordat sobretot per la seva tasca com a bibliotecari del Conservatori de París -on va desenvolupar una històrica tasca de recopilació de fons documentals- i com col·leccionista i harmonitzador de peces vocals franceses dels segles XII a XVIII. Va aportar més de 20 títols (algun creat a les Teuleries davant Napoleó III), mentre va ser menys afortunat en els teatres públics, en els que en diverses ocasions van ser assajades les seves obres sense arribar a estrenar-se.
Acabats els seus estudis generals a Estrasburg, es traslladà a París quan contava 22 anys, i havent determinat consagrar-se a l'art musical, pel que sentia un gran vocació, ingressà en el conservatori de París, on tingué per mestres a Antoine Elwart i Jacques Fromental Halévy.
Especialista en música d'altres èpoques, i mercès a l'habilitat dels seus arranjaments i harmonitzacions es divulgaren obres de Rameau, Lully i altres compositors. També demostrà molta afició a l'estudi dels cants populars, el que li'n donà marge per la publicació d'obres interessants. El 1876 fou nomenat bibliotecari del Conservatori i l'any següent bibliotecari-arxiver de la Societat de Compositors.

## Obres com a musicòleg

* Chants et chansons populaires: ([París, 1869)
* Opuscules sur la chanson populaire et sur la musique: (París, 1874)
* Chansons populaires d'Alsace: (París, 1883)
* Chants et rondes enfantines, avec notices et accompagnement de piano: (París, 1884)
* Chansons de France pour les petits français: (París, 1884)
* Nouvelles chansons et rondes enfantines: (París, 1885)
* Bibliothèque du Conservatoire national de musique et de déclamation: catalogue bibliographique de la réserve: (París, 1885)
* La chanson populaire: (París, 1886)
* L'ancienne chanson populaire en France, XVIe. et XVIIe. siècles: (París, 1887)
* Chansons et rondes enfantines des provinces de la France: (París, 1888)
* Nouveau Musiciana: extraits d'ouvrages rares ou bizarres, anecdotes, lettres, etc.. concernant la musique et les musiciens: (París, 1850)
* Dernier Musiciana: historiettes, lettres, etc., sur la musique, les musiciens et les instruments de musique: (París, 1899.
Com a compositor se li deuen algunes romances (1847); l'òpera L'organiste, estrenada en el Théâtre-Lyrique, amb un èxit discret: Les revenants bretons, Tout est bien qui finit bien, Les poèmes de la mer, La laitière de Trianon, etc.

## Referències

* ↑ Biografia a diverdi.com

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 69, pàg. 1726 (ISBN 84-239-4569-3)

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2006-02-22 a Wayback Machine.
# Jean-Claude Trial

Jean-Claude Trial (Avinyó (Valclusa), 13 de desembre de 1732 - París, 23 de juny de 1771) fou un compositor i director d'orquestra francès. El seu nebot Armand (1771-1803) també fou un conegut compositor.
Estudià en la seva ciutat natal; després es traslladà a Montpeller, i, finalment, passà París, assolint la plaça de primer violí de l'orquestra del teatre de l'Òpera, per la que va escriure algunes obertures que s'estrenaren amb èxit. Més tard arribà a ser director d'orquestra i a partir de 1767 compartí amb Berton la direcció del teatre.
A banda de diverses obres instrumentals, va compondre les òperes:
* Sylvie, en col·laboració amb Berton (1765);
* Esope à Cythère;
* Théonis;
* La chercheuse d'esprit, així com diverses cantates.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 64. pàg. 225 (ISBN 84-239-4564-2)
# Jean-François Espic

Jean-François Espic, cavaller de Lirou (París, Illa de França, 1740-1806) fou un músic francès.
Entrà en els mosqueters del rei, per als quals va compondre una marxa que tingué molta acceptació, i va escriure diversos llibrets d'òpera, entre d'altres, el de Diane et Endymion, amb música de Piccinni.
La seva obra més important és la titulada Explicationdu système de l'harmonie, pour abréger l'étude de la composition et acordar la practique avec la théorie (París, 1785).
L'autor d'aquest llibre és el primer escriptor francès que s'hagi separat completament de l'harmonia del sistema del baix fonamental de Rameau, per a cercar les lleis de successió dels acords en les relacions de tonalitat.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30. pàg. 1009 (ISBN 84-239-4530-8)
# Jean-Henri Simon

Henri Simon o Jean-Henri Simon (Anvers, Belgica, 1783 - 1861) fou un compositor i violinista flamenc.
Començà els seus estudis en la capella de St. Jakob, fent tals progressos que als vuit anys dirigí una missa de Kraft. Després continuà els seus estudis al Conservatori de París, i al retornar a Anvers adquirí una envejable reputació com a compositor i violoncel·lista. Un crític de l'època parlà així de Simon:
| « | Moltes de les seves composicions religioses i corals han estat apreciades en la seva justa vàlua...Simon, el més popular dels nostres autors clàssics, és dels pocs que saben conciliar una harmonia abundant i clara amb una melodia distingida, original i moltes vegades amplia i grandiosa. Les seves composicions respiren grandesa i solemnitat i són de bellíssima factura. Els seus cors de molta dificultat, apareixen impregnats de l'estil alemany i la seva orquestració és en general rica, fort i plena d'efectes inesperats. | » |
Entre les seves composicions hi figuren tres misses a gran orquestra; molts oratoris, entre ells el titulat Judith; set concerts i altres moltes peces per a violí; una obertura; el cor a cappella Un Poème de l'Alhambra; motets, etc..Simon fou el mestre del cèlebre violinista Henri Vieuxtemps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 399 (ISBN 84 239-4556-1)
# Jean-Jacques-Joseph Debillemont

Jean-Jacques-Joseph Debillemont (Dijon, 18214 - París, 1879) fou un compositor francès.
Als 15 anys es traslladà a París i fou deixeble de Jean-Delphin Alard pel violí, i de Michele Carafa per la composició. Després d'acabar els estudis retornà a la seva ciutat natal, on fundà un quartet, i més endavant fixà la residència a París dedicant-se, a més de la composició, a l'ensenyament, a dirigir orquestres i a la crítica musical. Escriví misses, simfonies, operetes, concerts, romances i les òperes Le Renégat, Le bandolero, Feu mon oncle, Le Joujou, Les noces de Panurge, La Florinde, Les péchés de M. Jean, Les esclaves d'Athyr, Vercingétorix, La cour de Tulipano, Astaroth (1861), Roger Bontemps (1869) i Coup de minuit (1874), algunes de les quals no arribaren a representar-se.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 1171 (ISBN 84-239-4517-0)

## Referències

* 1 2 Larousse, Pierre. «Grand dictionnaire universel du XIXe siècle» (en francès) p. 188, 1870.
* ↑ Dreyfus, Ferdinand-Camille. La Grande encyclopédie, inventaire raisonné des sciences, des lettres, et des arts (en francès). 13, 1891.
# Jean-Jacques Dreuilh

Jean-Jacques Dreuilh (Bordeus, 1773 - Niort, 1858) fou un violinista i compositor francès.
Estudià a Bordeus la composició amb Giraud, i el contrapunt i la fuga amb Beck, que fou així mateix el seu mestre de violí. El 1709 succeí en Giraud com a mestre de capella de la Catedral, i el 1795 a Beck com a director de l'orquestra del Gran Teatre. La seva primera obra fou un Te Deum (1791).
Es traslladà a París i allà es donà conèixer amb la seva òpera còmica Le Point d'honneur (1802). El 1804 passà a Marsella com a director d'orquestra del Gran Teatre, on feu representar la seva opereta Vaiaski et Ophélia, i, posteriorment, va escriure la música de gran nombre de drames i pantomimes per als teatres de París.
Cal mencionar: Ima, Kallich Fergus, La nouvelle Jeanne d'Arc, Sophie et Linska, Rachel, Claire et Looclace, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2214 (ISBN 84-239-4581-2)
# Jean-Joseph Loret

Jean-Joseph Loret (Dendermonde, Bèlgica, 6 de març del 1757 – Mechelen, Bèlgica, 11 de setembre del 1847) va ser un organista i constructor d'orgues belga.
Al mateix temps que construïa orgues, aprenia l'art musical, i assolí la plaça d'organista en una església de la seva ciutat nadiua.
Els seus fills François-Bernard Loret i Hyppolite Loret també van ser orgueners, i el seu net Clément Loret va ser un organista d'anomenada.

## Referències

* Tom núm. 31, pàg. 244 de l'enciclopèdia Espasa
# Jean-Joseph Mouret

Jean-Joseph Mouret (Avinyó (Valclusa), 1682 - Charenton-du-Cher departament de Cher, 1738) fou un compositor francès.
Després de fer estudis superficials de música, el 1807 es traslladà a París, on no tardà a ser nomenat director de la capella de la duquessa del Maine, per les festes de les quals va compondre un gran nombre d'obres, que es recomanen per la seva facilitat melòdica, però que resten desproveïdes de cap qualitat tècnica.
La mort del duc del Maine li feu perdre la seva situació, i altres ensurts que va experimentar més tard acabaren per produir-li la follia, morint en el manicomi de Charenton.
A més de les obres citades anteriorment que passen de les seixanta va fer representar en el teatre de l'Òpera:
* Les fétes de Thalie (1714);
* Ariane et Thésée (1717);
* Pirithöus (1723);
* Les amours des dieux (1727);
* Les sens (1732);
* Les Grâces (1735).
També va compondre un gran nombre de cantates i motets.

## Referències

* ↑ Dictionnaire des compositeurs.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-559-8.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1483 (ISBN 84 239-4536-7)
# Jean Chantavoine

Jean Chantavoine (París, 17 de maig de 1877 – Mussy-sur-Seine, 16 de juliol de 1952) fou un músic i historiador de la música francès.
El 1898 estudià filosofia en la seva ciutat natal, marxant el 1901 a Berlín per a cursar sota la direcció de Friedländer, la Història de la Música, encarregant-se al seu retorn de la crítica musical en la Revue Hebdomadaire. Fou secretari general del Conservatori de París. Des de 1905 publicà la col·lecció biogràfica Les maitres de musique, editada per Félix Alcan, pel que va escriure el 1907 la biografia de Beethoven i més tard la de Franz Liszt. A més, traduí, una col·lecció de les cartes de Beethoven; Correspondance de Beethoven (París, 1904), i va editar per primera vegada els dotze Minuets, de Beethoven, per a petita orquestra del 1799, descoberts per Perger el 1872. I les obres De Couperin a Debussy, L'oeuvre dramàtiques de Camille Saint-Saëns i Munich.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 1523 (ISBN 84-239-4516-2)
* Enciclopèdia Espasa Apèndix III, pàg. 1168 (ISBN 84-239-4573-1)
# Jean Louis Duport

Jean Louis Duport (París, Illa de França, 4 d'octubre de 1749 - 7 de setembre de 1819) fou un violoncel·lista i compositor parisenc.
Va rebre lliçons del seu germà Jean Pierre Duport (1741-1818), al qual avantatjà ben aviat, fent-se famós quan a penes contava vint anys. Va tenir entre els seus alumnes a Jean-Henri Levasseur i Jacques-Michel Hurel de Lamare. El 1789, en els primers disturbis de la Revolució, emigrà a Prússia al costat del seu germà, i fou emprat en la música de la cort de Berlín, aconseguint el mateix èxit que a Londres, on havia romàs anteriorment amb el músic anglès John Croadill.
Retornà a França el 1806, però no podent assolir en el seu país una posició decorosa, fos per la fredor del públic o per intrigues dels seus col·legues, acceptà les ofertes de Carles IV, que llavors estava a Marsella, el qual el prengué al seu servei. Tornat de nou a França el 1812, va poder ingressar en l'orquestra de l'emperadriu, i després en la de l'emperador i, finalment, en el Conservatori com a professor i, on va tenir entre altres alumnes en Platel.
Per a violoncel va compondre: Sis concerts; Quatre obres de sonates, amb acompanyament de baix; Tres duos per a violoncels; Vuit aires variats, amb orquestra o quartet; Dos aires per a violí i violoncel; Romança, amb acompanyament de piano; Nou nocturns per a arpa i violoncel; Una Fantasiaper a violoncel i piano; I va escriure un Essai sur le doigter du violoncelle et la conduite de l'archet, avec une suite d'exercices.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm 18, part 2a, pàg. 2539 (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28 primera part, pàg. 745 (ISBN 84-239-4528-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 45, pàg. 530 (ISBN 84-239-4545-6)
# Concert per a violí núm. 2 (Martinů)

El Concert per a violí núm. 2, H. 293, va ser compost per Bohuslav Martinů el 1943. Es va estrenar el 31 de desembre de 1943 a Boston per la Simfònica de Boston dirigida per Serge Koussevitzky amb Mischa Elman al violí.
Elman va sol·licitar el concert després de l'estrena de la dramàtica Simfonia núm. 1 per la mateixa orquestra, impressionat per l'obra. Es va considerar com l'únic concert per a violí de Martinů fins que, el 1968, es va descobrir un concert anterior que es pensava perdut, nou anys després de la mort del compositor.
El concert consta de tres moviments: un Allegro seriós precedit per una introducció solista, un moviment central suau i líric, i un final animat. El primer moviment és gairebé tan llarg com els altres dos junts.
* Andante — Poco allegro
* Andante moderato
* Poco allegro

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Descripció de l'obra de Joseph Stevenson a allmusic.com
# Johann Philipp Kirnberger

Johann Philipp Kirnberger (Saalfeld, Turíngia, 24 d'abril de 1721 -Berlín, 27 de juliol de 1783) fou un compositor i teòric musical alemany.
Durant algun temps fou deixeble de Johann Sebastian Bach i de 1741 a 1750 residí en diverses poblacions poloneses com a mestre de música. A partir de 1754 fou professor de composició i mestre de capella de la princesa Amàlia de Baviera i a Berlín també va tenir per alumnes en Johann Gottfried Vierling, el baro Gottfried van Swieten i a Joseph Carl Rodewald.
Entre les seves obres teòriques cal citar:
* Konstruction der gleichschwebenden Temperatur: (1760)
* Die Kunst des Reinen Satzes: (1774-79)
* Grundsaetze des Generalbasses als erste finien der Komposition: obra que dedicà a Frederic II, i aquest es negà a acceptar la dedicatòria (1781)
* Gedamken über die verschiedenen Lehrarten der Komposition als Vorbereitung zur Jugenkentniss: (1782)
* Anleitung zur Singekomposition: (1782)
A més, deixà, nombroses obres instrumentals i lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa) Tom núm. 28, segona part, pàgs. 3459-60 (ISBN|84-239-4528-6)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 51, pàg. 1190. (ISBN-84-239-4551-0)

## Enllaços externs

* Larry Schou: The Kirnberger Chorales Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine., The University of Michigan School of Music, Theatre & Dance
# HD 69830 b

HD 69830 b és un exoplaneta amb una massa similar a la de Neptú o a la d'una superterra que orbita l'estrella HD 69830. És almenys 10 vegades més massiu que la Terra. També orbita molt a prop de la seva estrella mare i triga 8$^2$/$_3$ dies a completar una òrbita.
Basat en el modelatge teòric del document de descobriment de 2006, és probable que aquest sigui un planeta rocós, no d'un gegant gasós. Tanmateix, altres treballs han trobat que si s'hagués format com un gegant gasós, hauria quedat així, i ara s'entén que els planetes tan massius rarament són rocosos.
Si HD 69830 b és un planeta terrestre, els models prediuen que l'escalfament de marea produiria un flux de calor a la superfície d'uns 55 W/m$^2$. Això és 20 vegades més que Io.

## Referències

* 1 2 Jacques Laskar «An extrasolar planetary system with three Neptune-mass planets» (en anglès). Nature, 7091, 18-05-2006, pàg. 305–309. DOI: 10.1038/NATURE04828.
* 1 2 3 Jason Wright «The California Legacy Survey. I. A Catalog of 178 Planets from Precision Radial Velocity Monitoring of 719 Nearby Stars over Three Decades» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 1, 7-2021, pàg. 8. DOI: 10.3847/1538-4365/ABE23C.
* ↑ «Rotation periods of exoplanet host stars» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 3, 18-08-2010, pàg. 1666–1679. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2010.17230.X.
* ↑ Afirmat a: Enciclopèdia Extrasolar Planets. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Lovis, Christophe; Mayor, Michel; Pepe, Francesco; Alibert, Yann; Benz, Willy; Bouchy, François; Correia, Alexandre C. M.; Laskar, Jacques; Mordasini, Christoph «An extrasolar planetary system with three Neptune-mass planets». Nature, vol. 441, 7091, 2006, pàg. 305–309. arXiv: astro-ph/0703024. Bibcode: 2006Natur.441..305L. DOI: 10.1038/nature04828. PMID: 16710412. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ «The impact of nonthermal loss processes on planet masses from Neptunes to Jupiters» (PDF) (en anglès). Geophysical Research Abstracts, 9, núm. 7850, 2007 [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ Chen, Jingjing; Kipping, David «Probabilistic Forecasting of the Masses and Radii of Other Worlds» (en anglès). The Astrophysical Journal, 834, 03-11-2016, pàg. 17. arXiv: 1603.08614. Bibcode: 2017ApJ...834...17C. DOI: 10.3847/1538-4357/834/1/17.
* ↑ Jackson, Brian; Greenberg, Richard; Barnes, Rory «Tidal Heating of Extra-Solar Planets» (en anglès). Astrophysical Journal, 681, núm. 2, 2008, pàg. 1631. arXiv: 0803.0026. Bibcode: 2008ApJ...681.1631J. DOI: 10.1086/587641.
Coordenades: 08$^h$ 18$^m$ 23.9$^s$; −12° 37′ 55.8″
# Habitatge a la travessia del Sol, 1 (Tortosa)

L'Habitatge a la travessia del Sol, 1 és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Travessia sol connecta el C/ Sol amb la Travessia Jerusalem. Té una amplada d'uns 4 m i una llargada de 10 m. Les cases tenen estructura vella però façana arrebossada, excepte, excepte les núm. 1 i 10, que presenten maó ordinari vist.
L'habitatge núm. 1 té planta, dos pisos i golfes, i fa cantonada amb la Travessia Jerusalem. A la façana de la planta té una porta de carro, amb muntants i arc escarser de pedra i les roderes buidades en el llindar, també de pedra, i una petita finestra a l'esquerra. al primer pis hi ha un balcó de pedra sobre la porta de la façana, a la resta de l'edifici, hi ha finestres petites amb arc allindanat de maó. La teulada és a doble vessant, sense voladís. Només es troba arrebossar el sector de la planta.

## Història

Cal destacar que, al no estar arrebossada més que la planta, mostra molt bé el tipus constructiu de tot el barri de Remolins, majoritàriament refet a finals del segle xix i principis del XX, utilitzant força el maó a més de la maçoneria tradicional. En aquest cas, el maó, col·locat de pla per tractar-se d'una construcció bastant gran, esdevé l'únic component.
La Travessia Sol es troba al bell mig de l'antic barri jueu de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Habitatge a la travessia del Sol, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Habitatge al carrer Carders, 29 (Barcelona)

L'Habitatge al carrer Carders, 29 és un edifici de Barcelona catalogat com a bé Cultural d'Interès Local.

## Història

El 1789, el clavetaire Antoni Roca i Garrud va demanar permís per a reedificar la seva casa segons una composició de façana amb tres obertures per planta. Posteriorment, l'edifici fou ampliat amb una filera d'obertures més, i ja al segle xix, els balcons dels pisos primer, segon i tercer foren renovats amb llosanes de pedra de Montjuïc.

## Descripció

Consta de planta baixa, entresòl, quatre pisos i terrat. A la planta baixa, el parament és de carreus de pedra i s'hi obren tres portals de botiga d'arc rebaixat i la porta de veïns que és estreta i allindada amb una finestra quadrangular enreixada a sobre. A partir de l'entresol hi ha quatre obertures per planta seguint els mateixos eixos verticals: balcons amb baranes de ferro forjat a sobre dels portals i finestres a sobre de la porta de veïns. Els de l'entresol són de poca volada i amb llosanes de ferro i rajoles, mentre que al primer pis hi ha un doble i un altre individual amb força volada i, a partir del segon pis, tots els balcons són individuals i van reduint les seves dimensions i la seva volada.
El parament està decorat amb esgrafiats ocres sobre fons blavós que estan una mica desdibuixats. Dins d'una compartimentació de caràcter arquitectònic es representen figures humanes, bustos sobre pedestals, escenes mitològiques, gerros amb flors i garlandes. També hi ha inscrita la data 1793.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Habitatge al carrer Carders, 29». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «clavetaire». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Antonio Roca i Garrud. Clavetaire. Casa. Carders i Jaume Giralt (al costat de de l'església de Sant Cugat). Enderrocar i reedificar. Planta baixa, entresòl, més quatre pisos». C.XIV Obreria C-50/1789-060, 26-03-1789.

## Enllaços externs

* «Casa de Carders, 29». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Habitatge al carrer de l'Església, 5 (la Pobla de Montornès)

L'Habitatge al carrer de l'Església, 5 és una obra de la Pobla de Montornès (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici forma part del nucli històric de la població, i està inclòs en el conjunt BCIL núm. 6 de l'Església i el carrer de les Flors.
Consta de planta baixa, primer pis i golfes. La façana principal dona front a la plaça de l'Església, i disposa d'altres dues façanes als carrers de les Flors i Eusebi Mercader.
La seva tipologia gaudeix de les característiques de l'arquitectura autòctona de la zona. Les finestres i balconades formen una composició tradicional on domina el ple sobre el buit.
A l'interior es troben cinc arcades de pedra de factura medieval, un celler i una cisterna datada el 1702.
En els sostres dels revoltons, es troben plafons d'estil gòtic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Habitatge al carrer de l'Església, 5». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].
# Habitatge al carrer del Carme, 29 (Tàrrega)

El Carrer del Carme, 29 és una casa modernista de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una casa molt reformada del carrer comercial del Carme de Tàrrega. Aquesta casa ha estat força reformada tant externament en la seva part de la façana principal, com interiorment. Casa de tres pisos d'alçada on, a la planta baixa, s'estan efectuant obres per tal d'acomodar-hi un comerç. La seva portalada principal es troba resolta a partir de pedres monolítiques polides que descriuen un encoixinat en el mur que ens recorda una certa inspiració renaixentista de la superfície del mur. Damunt de la porta principal hi ha un alt relleu decoratiu d'inspiració clàssica on centralment hi ha la Verge Maria entronitzada i coronada amb una corona de tipologia reial, sostenen amb la seva mà dreta el ceptre florit de la rosa de Jericó i a la seva falda hi ha el nen Jesús, també coronat i hieràtic com la seva mare. Ambdós es troben envoltats per una cort celestial d'àngels cantors treballats en alt i baix relleu simultàniament.
La resta de pisos d'aquesta casa denoten que han experimentat petites reformes recents, ja que entre la planta baixa i el primer pis s'hi ha obert una tribuna de finestrals que no concorden amb la resta de l'estil de la casa. Al pis superior s'hi allotja una tribuna senyorial i just a la vora d'aquesta tribuna s'hi obra un balcó completament modern i contemporani, novament ens trobem un element distorsionant de la façana original. El pis superior és resolt amb una balconada porticada a base de pilastres de planta quadrada que sostenen un entaulament llis superior damunt del qual hi reposa el ràfec final de la coberta superior.

## Referències

* 1 2 «Carrer del Carme, 29». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].