OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Tibi

L'escut de Tibi és un símbol representatiu oficial de Tibi, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alcoià. Té el següent blasonament:
| « | Escut caironat: d'or, quatre pals de gules. Timbrat de corona reial oberta i somat d'una creu grega trevolada, d'or, radiant. | » |

## Història

Es tracta d'un escut històric d'ús immemorial, rehabilitat mitjançant la Resolució de 24 de novembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4648, d'11 de desembre de 2003.
La vila fou conquerida per Jaume I el 1240, i des de llavors va formar part del Regne de València, les armes del qual ha ostentat tradicionalment a l'escut. L'Ajuntament continua incloent a l'escut les lletres M, N, F, L, inicials de «Molt noble, fidel i lleial», concedides per privilegi de Felip V en recompensa per haver estat fidel a la casa borbònica durant la guerra de Successió.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 24 de novembre de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual es rehabilita l'escut històric de l'Ajuntament de Tibi (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.648, 11-12-2003 [Consulta: 26 maig 2016].
* ↑ «Història». www.tibi.es. Arxivat de l'original el 26 de maig 2018. [Consulta: 26 maig 2016].
* ↑ «Tibi, turisme i viatjes». www.valencians.es. Arxivat de l'original el 30 de juny 2016. [Consulta: 26 maig 2016].
# Escut de Tordera

L'escut oficial de Tordera té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un tord d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 18 d'octubre de 1984 i publicat al DOGC el 21 de novembre del mateix any amb el número 487. Es va publicar una correcció d'errades el 28 del mateix mes al DOGC número 489.
Armes parlants: el tord fa referència al nom de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme

## Referències

* ↑ «DECRET 330/1984, de 18 d'octubre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Tordera per adoptar el seu escut heràldic municipal. (Correcció d'errada en el DOGC n. 489, p. 3320, de 28.11.1984).» (pdf). DOGC núm. 487. Generalitat de Catalunya, 21-11-1984. [Consulta: 18 desembre 2012].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADES al Decret 330/1984, de 18 d'octubre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Tordera per adoptar el seu escut heràldic municipal (D.O.G.C. n. 487, p. 3253, de 21-XI-1984)» (pdf). DOGC núm. 489. Generalitat de Catalunya, 28-11-1984. Arxivat de l'original el 16 d’abril 2019. [Consulta: 18 desembre 2012].
# SV Argon

El SV Argon (Sport Vereniging Argon) és un club de futbol i bàsquet de Mijdrecht, Països Baixos. El seu primer equip masculí de futbol juga a la Hoofdklasse, la segona divisió de futbol amateur neerlandesa.

## Història
### Segle XX

El club es va fundar el 1971 com a fusió dels RKSV Stormvogels, VV Mijdrecht i SV Midreth.
El 1995 va guanyar la copa nacional d'aficionats, la copa de districte West I i la Supercopa d'aficionats. El 1999 va guanyar el campionat de secció de Hoofdklasse A.

### Segle XXI

El 2005 va guanyar el campionat de secció de Hoofdklasse A i el campionat general de dissabtes. El 2007 va ser campió nacional d'aficionats, campió general de dissabtes, campió de secció a Hoofdklasse A i guanyador de la Supercopa d'aficionats.
Argon va perdre 3-0 a la segona ronda de la Copa KNVB 2007-08 contra l'SC Heerenveen.
El 2013 va guanyar la Copa Nacional d'aficionats i la Copa del Districte West I. Aquell any va desmantellar la seva primera plantilla dominical que estava a punt d'anar a l'Eerste Klasse després d'haver completat una carrera de 2 anys a la Topklasse, tot just un any abans.
El 2017, l'Argon va fitxar Mohammed Bouabgha. Rabobank el va patrocinar fins al 2019. A la temporada 2020-21, el club estava patrocinat per Liquid Rubber.

## Referències

* ↑ Mulder, Ferry «Mohammed Bouabgha nieuwe aanvaller voor Argon». , 01-04-2017. Arxivat 27 de febrer 2019 a Wayback Machine.
* ↑ Mulder, Ferry «Rabobank verlengt sponsorovereenkomst met SV Argon». , 20-02-2017. Arxivat 27 de febrer 2019 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* SV Argon - Lloc web oficial
# Escut de Vallclara

L'escut oficial de Vallclara té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r d'or; 2n de gules; ressaltant sobre la partició, un agnus Dei contornat i reguardant, d'argent, nimbat d'or i portant la banderola de gules amb la creu plena d'argent i l'asta creuada d'argent. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 de maig de 2019 i publicat al DOGC el 28 de maig del mateix any amb el número 7884.
Fins aquesta data el municipi no tenia escut normalitzat i oficialitzat per la Generalitat de Catalunya. En el seu lloc, utilitzaven un emblema amb forma d'escut, amb un nen i un xai al seu interior que simbolitzava sant Antoni Abat, patró dels animals domèstics.
L'escut actual incorpora, sobre una partició, un agnus Dei, que és l'atribut heràldic del patró local, sant Joan Baptista.

## Vegeu també

* Bandera de Vallclara
* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/1418/2019, de 22 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vallclara.» (pdf). DOGC núm. 7884. Generalitat de Catalunya, 28-05-2019. [Consulta: 20 juny 2019].
* ↑ «Heràldica cívica» (html). Ajuntament de Vallclara. Arxivat de l'original el 2019-06-21. [Consulta: 20 juny 2019].
# Estany del Castellar

L'Estany del Castellar, o de la Castella (oficialment Casteilla en francès) és un petit llac d'origen glacial del Massís del Carlit, dins del terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
És a l'est del Carlit, just dessota, al sud, del Pic del Castellar (o de la Castella, 2.498 msnm). Rep la seva aigua dels rierols que baixen d'aquest darrer cim i dels estanys de Sobirans, Trebens i d'en Gombau. Desguassa per la vall d'Angostrina via el rec de l'Estany Llat, el Mesclant d'Aigües, el Riu d'Angostrina i, finalment, el Reür, a través dels quals aporta la seva aigua al riu Segre. Pertany al conjunt d'estanys de la capçalera del Riu d'Angostrina, del qual és un dels de la zona alta. Per damunt seu té l'Estany de Sobirans, el de Trebens, el d'en Gombau, i per dessota, l'Estany de les Dugues, l'Estany de Vallell, l'Estany Llong, l'Estany Llat, cap al sud-oest, i l'Estany de la Comassa, l'Estany Sec, l'Estany del Viver i l'Estany Negre cap al sud-est. Les aigües d'aquests estanys inferiors s'uneixen a les Basses d'en Gombau, d'on davalla cap al sud el Riu d'Angostrina.

## Referències
### Notes

* ↑ L'Estany del Castellar en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Fotografies (francès)(castellà)
# Estatge subalpí

L'estatge subalpí és una zona altitudinal de vegetació que està situada entre 1600 i 2300 m aproximadament i es caracteritza per la presència de boscos naturals de coníferes, semblants en certa manera als grans boscos subàrtics que són presents al nord d'Europa, de la Sibèria i d'Amèrica i que formen l'immens domini de la taigà. És un estatge climàtic que va precedit per l'estatge montà i seguit de l'estatge alpí.
Les formacions vegetals d'aquest estatge estan constituïdes, en la seua major part, de pinedes de pi negre i avetoses (boscs d'avets).
El pi negre, amb la seua capçada fosca i atapeïda, es pot trobar en solells i obacs, i cal considerar-lo com l'arbre que puja a més altitud (en alguns indrets d'Andorra i de la Cerdanya ultrapassa, fins i tot, els 2300 m).
En alguns vessants obacs i relativament humits de les muntanyes pirinenques es fan avetoses, però cobreixen una àrea molt minsa (llevat de la Vall d'Aran, on formen una faixa gairebé contínua).

## Bibliografia

* Hijar i Pons, Robert: Els arbres del nostre paisatge. Publicacions de l'Abadia de Montserrat. Col·lecció Llibre de motxilla, núm. 6. Novembre de 1980. Planes 25-26. ISBN 84-7202-316-8.

## Vegeu també

* zonació altitudinal, els estatges de vegetació, estatges climàtics o pisos climàtics
* Zona climàtica
* Estatge basal o terra baixa
* Estatge montà (o muntanya mitjana)
* Estatge alpí
* Estatge nival o de les neus perpètues
* Muntanya mitjana (o estatge montà)
* Alta muntanya

## Enllaços externs

* L'estatge subalpí de la Vall de Núria. (català)
# Esteve Torent i Torrebadella

Esteve Torent i Torrebadella (Granollers, ?–Barcelona, 1894) fou un notari català.
Nascut a Granollers en una família benestant, fill d'Eveli Torent i Teresa Torrebadella i germà del metge Ramon Torent i Torrebadella. Es va instal·lar a Badalona com a notari de la localitat el 1856, sempre gaudí d'un notable prestigi professional tant a dins com a fora de la vila. Participà també de la política municipal, fou elegit regidor de la candidatura liberal o administrativa que encapçalà Sebastià Badia i Gibert, que fou el primer alcalde electe del Sexenni Democràtic.
Es té constància que fou escrivà de l'escrivania de Marina del districtes de Badalona, Mataró i el Masnou entre 1875 i 1876. En el mateix període, des de desembre de 1875 a abril de 1876 exercí també de forma interina com a escrivà de Marina del Terç i Província de Barcelona per defunció del titular. El 1876 també nasqué el seu fill Eveli Torent i Marsans, un notable pintor, il·lustrador i maçó.
Per tal de poder atendre de més a prop els assumptes laborals, el 1891 es traslladà amb la família a Barcelona, on va morir el 1894.

## Referències

* ↑ «Ramon Torent i Torrebadella». Galeria de metges catalans. Col·legi de Metges de Barcelona. [Consulta: 6 desembre 2018].
* 1 2 3 Albaladejo i Blanco, Jordi «Eveli Torent i Marsans. Un artista recuperat». Carrer dels Arbres, 3a Època, núm. 18, 2007, pàg. 59. Arxivat de l'original el 2018-03-20 [Consulta: 6 desembre 2018]. Arxivat 2018-03-20 a Wayback Machine.
* ↑ Cases i Loscos, Lluïsa «L'escrivania de Marina de Barcelona (1751-1876). La institució i els fons documentals». Estudis Històrics i Documents dels Arxius de Protocols, vol. XXXIII, 2015, pàg. 288, 304. Arxivat de l'original el 2018-12-06 [Consulta: 6 desembre 2018].
# Estudi op. 25, núm. 6 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 6", en sol sostingut menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin. La peça se centra en intervals de tercera, amb trèmolos a gran velocitat. En un moment donat, les dues mans executen una escala cromàtica en terceres. També conegut com l'Étude de les terceres dobles, es considera un dels més difícils dels 24 Études de Chopin, amb el nivell màxim de dificultat segons les classificacions de dificultat de Henle.
* Estudi op. 25 núm. 6
* Interpretació de Martha Goldstein en un piano Érard (1851)
* Estudi op. 25 núm. 6
* Interpretació de Randolph Hokanson

## Referències

* ↑ «Frédéric Chopin – Etudes». Henle Verlag. Arxivat de l'original el 6 de desembre 2021. [Consulta: 13 setembre 2018].
# Estudi op. 25, núm. 7 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 7", en do sostingut menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin; la peça és de l'any 1834 i els estudis de l'opus 25 varen ser escrits entre 1832 i 1836. Tots ells foren publicats el 1837.
Aquest estudi es diferencia de forma molt marcada de la gran majoria d'estudis de Chopin, perquè s'allunya del virtuosisme i se centra, en canvi, en l'expressivitat de les frases i en la perfecció del so, especialment en la mà esquerra que porta la melodia durant la major part de la peça. La dreta acompanya amb emotius acords que, en ser més aguts i en ser tocats amb la mateixa intensitat que la melodia, no se subordinen a ella, sinó que són un perfecte complement.
Aquest estudi també és conegut amb el títol de "Violoncel" o "Cel·lo". Això es deu a la greu melodia de la mà esquerra, ja que recorda la música d'un violoncel perquè les notes estan en una tessitura similar.

## Estructura

Tot l'estudi s'ha d'interpretar en un tempo Lento (exactament a 66 pulsacions per minut), d'acord amb la primera edició alemanya. Exceptuant els compassos números 26, 27 i 52, que presenten passatges ràpids per a la mà esquerra, l'estudi és bastant clar i elemental pel que fa al ritme, però no harmònicament. El tema principal es repeteix en quatre ocasions al llarg de la peça i entre elles trobem variacions d'altres melodies i cadències.

## Referències

* ↑ Palmer, W: Chopin Études for the Piano, p. 96, Alfred Publishing Co., Inc., 1992

## Enllaços externs

* Études Op. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Estàtua d'Amenemhet III (Berlín)

L'Estàtua d'Amenemhet III, que ara encara és al Museu Egipci de Berlín (núm. inv. 1121), la va trobar el 1854 Joseph Hekekyan (1807-1875) a Memfis, Egipte. La va comprar per al Museu Egipci berlinés al 1855. L'estàtua és una de les peces més destacades d'aquest museu i una de les escultures més destacades de l'antic Egipte en general.
L'estàtua és de granodiorita i fa dos metres d'alçada, tot i que li manquen els peus i el braç esquerre. Mostra el rei de l'Imperi Mitjà, Amenemhet III, dempeus en posició d'oració, amb els braços al llarg del cos i les mans amb els palmells damunt les cuixes. Duu el tocat nemes i un drap llarg amb un cinyell amb fins brodats penjant, adornat en l'orla amb cobres solars. El nom del tron del rei encara es conserva al nus del cinyell. En la Dinastia XIX, l'estàtua fou regravada en resina pel rei Merenptah. Els seus noms i títols són al pilar posterior, però quan Merenptah la usurpà, en retocà la cara i tota l'estàtua la va recobrir amb guix i pintura.
El rostre mostra un rei sense edat. Hi ha dos tipus d'estàtues contemporànies que representen aquest rei. Moltes estàtues mostren un rostre madur amb clars signes de vellesa, mentre que altres segueixen l'estil tradicional amb trets més joves, de plenitud física. L'estàtua de Berlín pertany clarament al darrer tipus.

## Vegeu també

* Cap d'Amenenhet III amb la Corona blanca.

## Referències

* ↑ David Jeffreysː The Hekeyan Papers and other sources for the survey of Memphis, The Survey of Memphis VII, Londres 2010, ISBN 978-0-85698-192-0, 89, 177-178, fig. 37.
* ↑ Simon Connor: Être et paraître, Statues royales et privées de la fin du Moyen Empire et de la Deuxième Période intermédiaire (1850-1550 av. J.-C.), London 2020, ISBN 978-1906137663, 272, pl. 132.
* ↑ Klaus Finneiserː Standfigur des Königs Amenemhet III, in Karl-Heinz Priese (ed.)ː Ăgyptisches Museum, Mainz 1991, ISBN 9783805311847, núm. 29.
* ↑ Simoon Connorː The Statue of the Steward Nemtyhotep (Berlin ĂM 15700) and some considerations about Royal and Private Portrait under Amenemhat III, in G. Miniaci, W. Grajetzki (eds)ː The World of Middle Kingdom Egypt (2000-1550 BC) I, London 2015 ISBN 978-1-906137-43-4, 57-59
# Estàtua de Sobekneferu

L'Estàtua de Sobekneferu és una estàtua de la reina Sobekneferu, governant de l'antic Egipte, fou trobada al Temple de Taharqa de Semna, durant unes excavacions, i és l'única estàtua d'aquesta governant el cap de la qual s'ha conservat. Sobekneferu (del 1810/1793 al 1806/1789 abans de la nostra era) fou la primera reina governant d'Egipte, o la segona si Merneith també ho fou en lloc de regent. Ara se sap que la famosa Nitokris és només llegendària. S'han conservat estàtues de Sobekneferu, però totes sense cap. L'estàtua de Semna es va trencar amb el temps. La part superior, la traslladaren al Museu Egipci de Berlín el 1899 (inventari núm. 14475). Aquest bust es va perdre en la Segona Guerra Mundial, i només se n'han conservat fotos i motles en guix.
El cap mostra una dona amb una llarga perruca. El nas s'ha trencat. La cara té trets estilístics de finals de l'Imperi Mitjà. Típic dels retrats reials d'aquest temps és la representació aparentant una certa edat, que contrasta amb els retrats idealitzats joves de les altres èpoques de la història egípcia. La part inferior de l'escultura es va trobar durant les excavacions de George Andrew Reisner a Semna i és al Museu de Belles Arts de Boston (inventari núm. 24.742). Mostra una dona amb la túnica llarga i cenyida sostinguda per tirants amples, asseguda en un senzill tron cúbic, denominat arcaic. Més tard, aquests trets es van convertir en usuals en les representacions de culte i funeràries fins al final de la civilització egípcia, a la fi de l'època romana. La relació entre les dues parts de l'estàtua no es va saber durant molt de temps, però l'egiptòloga Biri Fay va provar-la.
Hi ha un símbol jeroglífic a l'estàtua, la Unió de les Dues Terres, gravat en cada costat del tron, i això fa que l'escultura siga clarament reial i es puga atribuir a Sobekneferu, ja que és l'única dona de l'Imperi Mitjà que governà com a reina sobirana.

## Referències

* ↑ Siehe Z. B.: Hedwig Fechheimer: Die Plastik der Ägypter. Cassirer, Berlin, 1914, Taf. 57–58.
* ↑ Dows Dunham, Jozef M. A. Janssen: Second cataract forts. Band 1: Semna Kumma. Museum of Fine Arts, Boston 1960, S. 33, Tafel 40.
* ↑ Biri Fay, R. E. Freed, T. Schelper, Friederike Seyfried: Neferusobek Project: Part I. In: G. Miniaci, W. Grajetzki (Hrsg.): The World of Middle Kingdom Egypt (2000–1550 BC) Contributrions on Archaeology, Art, Religion, and Written Sources. Band 1, Golden House Publications, London 2015, ISBN 978-1-906137-43-4, S. 89–91.online Arxivat 2019-08-20 a Wayback Machine.
# Estènel (fill de Perseu)

D'acord amb la mitologia grega, Estènel (en grec antic Σθένελος) va ser un rei de Micenes, fill de Perseu i d'Andròmeda.
Les tradicions el suposen casat amb Nicipe, filla de Pèlops o amb Artíbia (o Antíbia), filla d'Amfidamant. Va tenir diversos fills: Euristeu, Ifis, Alcínoe (o Alcíone), i Medusa.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 179. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 85. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Etienne-Joseph Soubre

Etienne-Joseph Soubre (Lieja, Bèlgica, 30 de desembre de 1813 - la mateixa ciutat, 8 de setembre de 1871) fou un compositor belga.
Membre de la Reial Acadèmia de Bèlgica, aconseguí el primer premi de Roma (Prix de Rome), en el primer concurs d'aquest gènere que s'organitzà a Bèlgica el 1841 amb la cantata Sardanapale. Fou nomenat director del Conservatori Reial de Lieja, que reorganitzà completament, com ho prova el brillant èxit de molts alumnes formats en aquell establiment musical. Al morir Soubre el 1871 agafà la direcció interinement del Conservatori el també liejés Félix-Étienne Ledent.
Les seves nombroses composicions vocals i instrumentals revelen una naturalesa poètica, un esperit penetrant i delicat i un profund coneixement de la veu humana i de l'orquestra. Sobre tot 14 cors a 4 veus d'home, considerats com a model en el seu gènere, van contribuir a la seva popularitat i reputació; entre aquests cal citar els titulats: La prière avant la bataille, Les corsaires grecs, Les bohemiens, etc. A més, va escriure d'altres diversos cors amb acompanyament de piano i orquestra; duets per a veu de dona; melodies; una gran òpera; una simfonia; un Ave Verum, a 5 veus i orquestra; una missa de Rèquiem, i finalment, un Solfeig elemental, notable per la sabia progressió de les lliçons. Aquest fou la seva última obra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 673 (ISBN 84-239-4557-X)
# Etiquetatge ecològic

La Unió Europea va crear, l'any 1992, el sistema voluntari de l'Etiqueta ecològica. Inicialment, el seu àmbit d'aplicació es limitava als productes A partir del mes de setembre del 2000, aquest mecanisme comunitari s'amplia als serveis i garanteix als consumidors la correcció ambiental tant dels productes com dels serveis, amb independència de les afirmacions publicitàries. L'any 2010 es va publicar un nou Reglament de l'Etiqueta ecològica de la UE (3).
L'Etiqueta ecològica representa haver complert uns criteris ambientals selectius, transparents i amb prou informació i base científica perquè els consumidors i usuaris puguin triar aquells productes o serveis que l'incorporen. Amb aquesta elecció, els consumidors s'asseguren de triar les opcions que redueixen els efectes ambientals adversos i contribueixen a l'ús eficaç dels recursos. L'etiqueta ecològica és un distintiu oficial que, a Catalunya, atorga la Generalitat a través del seu organisme competent: la Direcció General de Qualitat Ambiental del Departament de Territori i Sostenibilitat.

## Referències

* ↑ Reglament (CEE) núm. 880/92 del Consell, de 23 de març de 1992, relatiu a un sistema comunitari de concessió d'etiqueta ecològica (DOCE L 99, de 11.4.1992)
* ↑ Reglament (CE) núm. 1980/2000 del Parlament Europeu i del Consell, de 17 de juliol de 2000, relatiu a un sistema comunitari revisat de concessió d'etiqueta ecològica (DOCE L 237, 21.9.2000), que deroga el Reglament 880/92.
* ↑ Reglament (CE) núm. 66/2010 del Parlament Europeu i del Consell, de 25 de novembre de 2009, relatiu a l'Etiqueta ecològica de la UE (DOUE L 27, 30.1.2010).
* ↑ «Introducció». Departament de Territori i Sostenibilitat. [Consulta: 7 octubre 2013].
# Eudald Puntí i Gorchs

Eudald Puntí i Gorchs (Torelló, 8 de maig de 1820 - 6 de maig de 1889) fou un ebenista amb taller propi al carrer de la Cendra de Barcelona al darrer quart del segle xix.

## Biografia

Fill de Miquel Puntí i Rosa Gorchs.
Va ser col·laborador habitual de l'arquitecte Antoni Gaudí i va ser l'autor de la seva taula de treball què es va cremar a la Sagrada Família el 1936. Entre els projectes d'aquest arquitecte on consta documentada la seva participació es troba el Palau Güell de Barcelona (1885-1889) on va realitzar els enteixinats, les portes i la decoració en fusta del menjador i del saló, El Capricho de Comillas on realitzà els mobles de la capella dissenyats per Gaudí, la casa Vicens on Puntí va dissenyar unes portes metal·liques per al tancament del mirador, i la casa Batlló amb una participació secundària, ja que tan sols va realitzar les portes del soterrani i la botiga, avui substituïdes.
Per al passatge de Bacardí de Barcelona va realitzar les portes de fusta l'any 1856, avui desaparegudes. Al seu equip va col·laborar habitualment el també ebenista Julià Soley.
Morí als 67 anys, i el seu taller es va anomenar Planas i Casas i, posteriorment, Queraltó i Planas, aquest darrer especialitzat en decoració d'establiments i de peces per al culte religiós.

## Referències

* 1 2 3 Maspoch, Mònica. Ajuntament de Barcelona. Galeria d'Autors, 2009, p. 173. ISBN 978-84-96696-02-0.
* 1 2 «Defuncions 1888, núm. 3570». AMCB, 06-05-1888.
* ↑ Lacuesta, Raquel; Salvà, M.Gràcia. «Els col·laboradors de Gaudí». A: El Palau Güell. Barcelona: Diputació de Barcelona, 2004, p. 245-247. ISBN 84-9803-001-3.
* ↑ Bassegoda i Nonell, Joan «El Jardí de la Casa Vicens». Temple, 126, set-oct 1992, pàg. 8-14.
* ↑ Bassegoda i Nonell, Joan. La Casa Batlló (en castellà). Barcelona: Publicaciones de la Real Cátedra Gaudí, 2001.
* ↑ Gueilburt, Luis «Eudald Puntí Un Artesà pare de tallers de Barcelona». Eben Interiors, 58, 7-2008.