OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric Rufas i Bou

Enric Rufas i Bou (el Prat de Llobregat, 5 de setembre de 1966) és un dramaturg i guionista català de cinema i de televisió.

## Treballs
### Cinema

* Lucía
* El sonido de las cosas
* Bella Joventut
* La herida
* Somni_i_silenci
* La soledad
* Les hores del dia

### Teatre

* La tele que os parió!. Nuevo Teatro Alcalá. 2011
* No vengas solo. Guionista. Espectacle de màgia protagonitzat per Anthony Blake a l'Artèria Paral·lel. 2011
* ¡La tele que os parió! a la Sala Teatro La Usina. 2010.
* Universo perdido. Autor i director. Teatro de las Aguas, 2002
* L'univers perdut. Teatre Artenbrut, 1998
* Amistat, peça breu representada per la Companyia Pannik dins de l'espectacle "Amor a mort". El Llantiol, 1998.
* Certes mentides Cicle Nous Autors Catalans.1997.
* En el refugi de la foscor. Posada en escena d'un text dramàtic per a ràdio. Sala Beckett, 1996.
* La lluna dins un pou. Casa Elizalde. 1996

### Llibres publicats

* La Soledad, guió cinematogràfic publicat per Lagartos Editores.
* Els venedors de somnis. Peça breu de teatre publicada per Arola Editors amb el títol conjunt Dramaticulària, 18 textos breus per felicitar-nos.
* La lluna dins un pou, obra de teatre publicada per AADPC Edicions en la col·lecció Teatre-Entreacte, núm. 37.
* Certes mentides, obra de teatre publicada per Arola Editors, en la col·lecció Textos a part/Teatre contemporani.
* L'Univers perdut, obra de teatre publicada per Edicions 62, en la col·lecció "Textos teatrals. El galliner".

### Televisió

En televisió ha treballat com a guionista de programes d'entreteniment i sèries de ficció per a les cadenes Tele 5, Antena 3, Cuatro, la Sexta, Canal+ i TV3.

### Ràdio

Com a guionista de ràdio ha treballat per a la cadena Catalunya Ràdio, creant en solitari una sèrie còmica titulada "Sol arran de la finestra" i el text dramàtic "Vent als orelles".

### Crític

Va exercir de crític de teatre per a la revista Barcelona Village Magazine.

## Premis

* premi Recull en l'apartat Josep Ametller de teatre 1996 per L'univers perdut, (publicada per Edicions 62), estrenada el 1998 al Teatre Artenbrut de Barcelona
* Premi Joan Santamaria 1996 per La lluna dins un pou (publicada per l'AADPC)

## Referències

* ↑ «La herida (2013)» (en castellà). [Consulta: 28 abril 2020].
* ↑ «¡¡La tele que os parió!!, de Enric Rufas» (en castellà). laRepúblicaCultural.es, 08-11-2010. [Consulta: 25 abril 2011].
* ↑ 20 anys de suport a la dramatúrgia catalana contemporània Arxivat 2010-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ Foguet i Boreu, Francesc. «Còctel de textos teatrals». Escriptors del Camp de Tarragona, 28-02-2006. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 27 abril 2011].
* ↑ Ley, Pablo. «El Artenbrut presenta una comedia pesimista de Enric Rufas» (en castellà). El País, 21-12-1998. [Consulta: 25 abril 2011].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Escut de Begís

L'escut de Begís és el símbol representatiu oficial de Begís, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Palància. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, sobre muntanya d'or una torre del mateix color, maçonada i aclarida de sable, torrejada i sobremuntada per una creu de Calatrava de gules, acostada de dues claus de sable. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 27 d'abril de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.010, de 30 de maig de 2001.
L'escut al·ludeix a la situació estratègica de la vila, situada en una petita elevació entre el Palància i el riu de Canales, prop de la via que comunicava Sagunt amb l'interior. Fou el centre de la comanda de Begís, de l'orde de Calatrava, des del 1245 fins al segle xvi, en què fou incorporada a la Corona.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 63 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 27 d'abril de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Bejís (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.010, 30-05-2001, pàg. 12.185 [Consulta: 23 juny 2016].
# Albino Mencarini

Albino Mancarini (Viterbo, Estats Pontificis, 29 de març de 1828 - Mar Roig, 5 de desembre de 1886) va ser un diplomàtic i traductor espanyol d'origen italià.

## Biografia

Va estudiar lleis a Roma i va abandonar la universitat el 1848 per unir-se a un cos de voluntaris en lluita contra els austríacs dirigits pel Mariscal Joseph Radetzky en el Regne Llombardovènet. Al costat d'altres viterbians, Albino va lluitar a Bolonya, va ser ferit en Cornuda i va passar un temps hospitalitzat a Treviso; més tard va lluitar a Venècia i, el 1849, es va unir a les tropes regulars del coronel Piancini.
A Grècia, on havia emigrat, se'l va convidar a unir-se al consolat espanyol a Jerusalem el 1854 en qualitat d'intèrpret. Després de passar a ocupar el càrrec de vice-cònsol a Jaffa i Alexandria (1860), on va néixer el seu fill Juan Mencarini, va ser nacionalitzat espanyol el 1862. L'any 1865 va ser nomenat cònsol de segona classe de El Caire i el 1866, de Singapur (inicialment en comissió, tot i que ocuparia el lloc durant deu anys). Durant la seva estada, Mencarini va tractar d'establir acords comercials entre Espanya i Siam, Annam i Cambodja. El 1878, va ser nomenat cònsol de primera classe a Hong Kong i cònsol interí de Xiamen (a l'època, transliterat com Emuy) entre 1884 i 1885.
Si bé el setembre de 1886 s'informava del seu restabliment d'una malaltia que l'havia apartat temporalment del càrrec, Albino va morir a bord del vapor Oxus en travessia pel Mar Roig el 5 de desembre, després d'haver salpat de Hong Kong amb direcció a Marsella al costat de la seva esposa.
Eduard Tota va referir la fama d'home de lletres de Mencarini i la qualitat de les seves traduccions de les odes de Píndar, publicades pòstumament el 1888 amb l'ajut de Menéndez Pelayo i Víctor Balaguer. Albino Mencarini també hauria dominat el malai i el sànscrit, i en el moment de la seva mort treballava en una traducció del poema sànscrit sobre el rei Nala.

## Referències

* ↑ Barbini, Bruno «Lettere di volontari viterbesi nella Prima Guerra d'Indipendenza» (en italià). Biblioteca e società : quaderni della rivista del Consorzio per la gestione delle biblioteche comunale degli Ardenti e provinciale Anselmo Anselmi di Viterbo, nº. 8., 1983. Arxivat de l'original el 2018-08-07 [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «"Real decreto concediendo naturalización en estos reinos á D. albino Mencarini, nacido en Viterbo", Gaceta de Madrid núm. 144, de 24/05/1862, página 4.».
* ↑ Pierotti, Ida. «Biografía de Albino Mencarini». Odas de Píndaro, traducción de Albino Mencarini. La Renaixensa, 1888. Arxivat de l'original el 2018-08-07. [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «L'arrivée du général Jamont en France», 18-12-1886.
* ↑ «Eduardo Toda, "Don Albino Mencarini", Archivo diplomático y consular de España, 1889, pag. 453.».
* ↑ «Correspondencia entre Juan Mencarini y Marcelino Menéndez Pelayo».
* ↑ «Discurso inaugural leído en la solemne apertura del curso académico de 1916 a 1917 ante el claustro de la Universidad de Barcelona / por Luis Segalá y Estalella».
# Alejandro Mon y Menéndez

Alejandro Mon y Menéndez (Oviedo, 1801 - 1 de novembre de 1882) va ser un polític i jurista espanyol, ministre d'Hisenda en els períodes 1837-1838, 1844-1846, 1846-1847, 1848-1849 i 1857-1858, i President del Consell de Ministres d'Espanya el 1864.
És cèlebre per la reforma tributària que va dur a terme el 1845 per tal de racionalitzar i modernitzar la Hisenda espanyola.

## Vida personal

Era un dels tres fills de Miguel Mon i Miranda y Francisca Menéndez de la Torre. Estava casat amb Rosa Martínez, de qui va tenir al seu únic fill Alejandro Mon y Martínez.

## Ministre d'Hisenda

Va cursar els estudis de Dret a la Universitat d'Oviedo. Inquiet per l'activitat política, va ser vicepresident de les Corts Generals i durant la Regència de Maria Cristina va ser nomenat Ministre d'Hisenda en 1837 fins a 1838 i de nou amb Narváez en 1844 a 1846 durant el qual afronta la greu crisi econòmica de la hisenda pública a conseqüència de la Primera Guerra Carlina. Per un breu lapse de temps deixa el Ministeri, fins que torna a ser nomenat per Francisco Javier de Istúriz fins a 1847 durant la Dècada Moderada del regnat d'Isabel II quan és nomenat President del Congrés dels Diputats. En 1849 i 1857 torna a ser Ministre d'Hisenda per curts períodes.
El seu pas pel ministeri d'Hisenda és recordat com el més important del segle xix espanyol. La simplificació i modernització que va dur a terme en el sistema tributari, anomenada Reforma Mon-Santillán (per Ramón de Santillán), va dotar Espanya d'un sistema tributari modern i la seva ombra ha perdurat fins a l'actualitat. També se'l recorda per promoure la modernització de l'economia espanyola, apostant pel ferrocarril i les indústries transformadores.

## President

Després serà ambaixador d'Espanya a Roma i París i refusarà les ofertes per tornar a la política activa fins que l'1 de març de 1864 és nomenat President del Consell de Ministres substituint Lorenzo Arrazola en el període de crisi de la Unió Liberal i que només durarà nou mesos, encara que en el seu haver-hi es trobarà haver incorporat per primera vegada al gabinet a una de les figures més influents de la vida política espanyola després de la restauració borbònica com va ser Antonio Cánovas del Castillo.
Després la revolució de 1868 va abandonar la vida política de manera definitiva encara que va ser nomenat senador vitalici el 1876.

## Vida intel·lectual

Alejandro Mon va ser un dels polítics espanyols més respectats del seu temps, sent membre fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi et al. «300 anys d'espoli». Sàpiens [Barcelona], núm. 122, 11-2012, p.26-37. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* (castellà) Mon en su siglo Arxivat 2007-11-04 a Wayback Machine., per Gonzalo Fernández de la Mora.
* (castellà) La reforma tributaria de Alejandro Mon de 1845 Arxivat 2006-12-11 a Wayback Machine. PDF
# Creu de terme de Sant Cebrià (Montbau)

La Creu de terme de Sant Cebrià era una creu de terme que estava situada al camí de Sant Cebrià, que enllaçava amb l'església de Sant Genís dels Agudells, per sobre de l'actual barri de Montbau de Barcelona (Barcelonès).
La creu marcava el límit de les finques del marquès d'Alfarràs, que també era propietari dels Jardins del Laberint, al terme de Sant Joan d'Horta. L'ermita de Sant Cebrià i Santa Justina, propera a la creu, que quedava dintre d'aquestes propietats, és des de fa segles un lloc d’aplecs i excursions de la gent de la zona. És probable que en un indret tan transitat pels veïns, s'optés per alçar una creu monumental de pedra en comptes d'una senzilla fita al camí. Als anys 1950 la creu ja havia desaparegut.
Al llibre 'Les creus al vent' d'Albert Bastardes, hi ha una foto de la creu de l'any 1912, on darrera es veu el Palau de les Heures.

## Referències

* ↑ Moyano, Neus «Art públic desaparegut: la creu de terme de Montbau». Ressò de Montbau, núm. 12, 9-2021, pàg. 12-15.
* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les creus al vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 284. ISBN 84-7304-083-X.
# Enrique Gutiérrez Ríos

Enrique Gutiérrez Ríos (Madrid, 12 de desembre de 1915 - 8 d'agost de 1990) va ser un químic espanyol, Catedràtic de les universitats de Madrid i Granada i president del Consell Superior d'Investigacions Científiques entre 1973 i 1974.

## Biografia

Llicenciat en Farmàcia i Doctor en Ciències Químicas, va ocupar les càtedres de Química Inorgànica de les Universitats de Granada i Madrid, arribant a ser rector d'aquesta última entre 1964 i 1967.
Va ser Membre del Consell d'Estat d'Espanya, del Consell del Regne, President del CSIC entre 1973 i 1974, del Consell Nacional d'Educació Superior, de la Comissió Assessora de Recerca Científica i Tècnica, de la Reial Societat Espanyola de Física i Química. Així mateix, va ser Conseller de nombre del CSIC, Vocal de la Comissió Espanyola de Recerca Espacial. Director de l'Institut de Química Inorgànica "Elhuyar" del CSIC, Director del Departament de Química Inorgànica de la Universitat Complutense de Madrid.
Era membre de l'Opus Dei des de 1954. Estava casat i era pare de sis fills.

## Premis

Va rebre els premis Francisco Franco de Ciències (1966) i José María Albareda (1970), així com la Gran Creu de l'Orde Civil d'Alfons X el Savi (1964) Després de 1975, va ser doctor «Honoris causa» per la Universitat de Granada; membre de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia i de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals des de 1984. També fou Medalla d'Or de la III Reunió Internacional sobre Reactivitat dels Sòlids (1956), Primer Premi del Patronat Juan de la Cierva (1948) i Primer Premi de Ciències (1967).

## Obres

El professor Gutiérrez Ríos va publicar més de cent cinquanta treballs de recerca en revistes nacionals i estrangeres, sobre qüestions relatives a la Química inorgànica, especialment en el seu aspecte estructural. Va publicar els següents llibres:
* Bentonitas Españolas (1948).
* José María Albareda. Una época de la cultura española (1970).
* La ciencia en la vida del hombre (1974).
* Química inorgánica (1978).
* Ha editat i prologat Vida de la inteligencia de José María Albareda Herrera (1971).

## Referències

* ↑ «Opus Dei. Bollettino Romana. n. 11». Arxivat de l'original el 2010-04-02. [Consulta: 17 abril 2016].
* ↑ Boletín Oficial del Estado: Gaceta de Madrid núm. 270, de 10/11/1964
* ↑ Biografia Arxivat 2016-05-06 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

* Breu biografia Arxivat 2010-04-11 a Wayback Machine. al web del Consell Superior d'Investigacions Científiques.
# Enrique Marzo y Feo

Enrique Marzo y Feo (Alcalá de Henares, 1819 - 1892) fou un músic espanyol del Romanticisme. Als vint anys fou nomenat músic major d'un regiment de cavalleria, desenvolupant el mateix càrrec en d'altres. Fou un dels fundadors de la Societat de Concerts i professor d'oboè del Teatre Reial de Madrid. Escriví diverses composicions musicals i el que li donaria fama per la posteritat fou un Método de oboè con nociones de corno inglés, que fou declarat de text al Conservatori de Madrid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 634, ISBN 84-239-4533-2
# Enrique Villalba Muñoz

Enrique Villalba Muñoz (Valladolid, 10 de febrer de 1878 - ?) fou un religiós i compositor espanyol, germà d'Alberto, Luis i Marcelino.
Les seves primeres obres daten de l'edat de dinou anys, en què va escriure un Capricho Español per a piano que va merèixer els elogis de Federico Olmeda i Felip Pedrell. Durant els primers anys de la seva carrera eclesiàstica fou el successor del seu germà Luis en els càrrecs de professor de música dels convents de Valladolid i La Vid (Burgos), escrivint diverses obres religioses.
El 1901 fou traslladat a São Paulo (Brasil), on col·laborà molt eficaçment en la fundació del seu orde religiós en aquella República, dant una sèrie de conferències-concerts per a piano, instrument de la seva predilecció que assolia dominar. El 1906 fou proposat per les classes d'harmonia i piano del Conservatori de São Paulo en unió del mestre Juan Gómez de Araujo i Maria Moté Amoroso, primer premi del Conservatori de París. En aquest interregne fins al 1909, en què fou destinat a El Escorial, alternà les seves classes de ciències naturals en el Col·legi de São Agostinho de São Paulo i la producció musical, escriví:
* Un Método de Harmonium, amb repertori clàssic antic i modern de l'escola espanyola.
* Escuela de escala y arpegios, per a piano conforme al sistema modern,
* Souvenir, per a piano,
* Mazurca, de concert per a piano,
* Danza burlesca; Tocata y canción; Cuento; Canción de Cuna; Danza Oriental; Capricho Elegíaco; Saudade, per a violí i piano,
* Largo Elegíaco, per a violoncel i piano.
* I d'altres diverses obres per a piano, religioses a veus i harmònium i algunes per a orgue.
Des de 1911 col·laborà amb el seu germà Luis en la redacció de la Biblioteca Sacro-Musical, de la que en fou censor eclesiàstic i en la que va escriure diverses obres religioses. El 1913 es traslladà a Barcelona i estudià a fons l'escola catalana i el 1929 es retirà a la província de Segòvia, on continuà laborant en silenci per l'art espanyol. Pertanyia a l'escola ultramoderna, servant-se en un sensat i just mitjà artístic, havent-se acreditat, a més, de castís escriptor en les seves conferències vers Los origenes del modernismo; Beethoven y sus obras; Arbós i Pérez Casa, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 1395 ISBN 84-239-4568-5
# Entomacrodus randalli

Entomacrodus randalli és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,8 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Marqueses i el Pacífic occidental central.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Description of a new genus of Salarianae, from the West Indies. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 168-169.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Springer, V. G., 1967: Revision of the circumtropical shorefish genus Entomacrodus (Blenniidae: Salariinae). Proceedings of the United States National Museum v. 122 (núm. 3582): 1-150, Pls. 1-30.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Randall, J.E. i J.L. Earle, 2000. Annotated checklist of the shore fishes of the Marquesas Islands. Bishop Mus. Occas. Pap. (66):1-39.
* ↑ Springer, V.G., 2001. Blennidae. Blennies (combtooth and sabertooth blennies). p. 3538-3546. A: K.E. Carpenter i V. Niem (editors) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae), estuarine crocodiles.. FAO, Roma, Itàlia.
* ↑ Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Second Ed. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Entomacrodus textilis

Entomacrodus textilis és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Alimentació

Menja principalment algues.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 0-1 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Santa Helena i l'Illa Ascensió.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Description of a new genus of Salarianae, from the West Indies. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 168-169.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Entomacrodus textilis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Edwards, A., 1990. Fish and fisheries of Saint Helena Island. Centre for Tropical Coastal Management Studies, University of Newcastle upon Tyne, Anglaterra.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Edwards, A., 1990.
* ↑ Almada, V.C., R.F. Oliveira, E.J. Gonçalves, A.J. Almeida, R.S. Santos i P. Wirtz, 2001. Patterns of diversity of the north-eastern Atlantic blenniid fish fauna (Pisces: Blenniidae). Global Ecol. Biogeogr. 10:411-422.
* ↑ Bath, H., 1990. Blenniidae. p. 905-915. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V. G., 1967: Revision of the circumtropical shorefish genus Entomacrodus (Blenniidae: Salariinae). Proceedings of the United States National Museum v. 122 (núm. 3582): 1-150, Pls. 1-30.
* Springer, V. G., 1972: Additions to revisions of the blenniid fish genera Ecsenius and Entomacrodus, with descriptions of three new species of Ecsenius. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 134: 1-13.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.