OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nouvelle Vague (pel·lícula)

Nouvelle Vague és una pel·lícula franco-suïssa dirigida per Jean-Luc Godard i estrenada l'any 1990. S'ha doblat al català.

## Argument

Una dona rica, bonica i activa atropella un home a la carretera. El porta a casa seva, se'n fa càrrec i l'acull a la seva luxosa casa a la vora del llac Léman, entre els criats i els seus col·laboradors. Silenciós i pensatiu, s'instal·la en la seva vida i esdevé per a ella una mena de contrapunt a la seva gran activitat. Però el seu replegament en ell mateix la irrita, i, mentre es banyen al mig del llac, el fa caure a l'aigua i el deixa ofegar. A continuació, ella reprèn la seva vida activa. Al cap d'un temps arriba un altre home de físic idèntic. Diu que és el seu germà i que està al corrent de l'homicidi, i, a canvi del seu silenci, aconsegueix la direcció d'una de les societats de la dona. Aquesta vegada es tracta d'un home actiu, brillant i autoritari. Esdevenen amants, però ara és ell qui ho dirigeix tot, mentre que ella es deixa portar. L'escena es repeteix: se'n van amb vaixell pel llac, però ara és ella qui cau a l'aigua i es comença a ofegar. Ell la salva i es queda al seu costat mentre li mostra el seu autèntic rostre: dins seu hi ha un mica de cada home. Era el primer?

## Repartiment

* Alain Delon: «Ell», Roger Lennox i Richard Lennox
* Domiziana Giordano: «Ella», Elena Torlato-Favrini
* Roland Amstutz: Jules, el jardiner
* Laurence Costa: Cécile, la governanta
* Jacques Dacqmine: el director general
* Christophe Odent: Raoul Dorfman, l'advocat
* Laurence Guerra: Della, la secretària
* Joseph Lisbona: el doctor Parker
* Laure Killing: Dorothy Parker, la dona del metge
* Belkacem Tatem
* Véronique Muller: l'amiga de Raoul núm. 1
* Maria Pitarresi: l'amiga de Raoul núm. 2
* Jacques Viallette: el director de la fàbrica
* Brigitte Marvine: la periodista del restaurant
* Cécile Reigher: la criada
* Steve Suissa: el servidor del restaurant
* Pascal Sablier: el client iranià
* Violaine Barret: la dona del jardiner
* Raphaël Delpart
* Joe Sheridan

## Música

* Paolo Conte: Blue Tango
* David Darling: Far Away Lights, Solo Cello, Clouds, Solo Cello And Voice
* Gabriella Ferri: HA Zaza
* Paul Giger: Crossing
* Paul Hindemith: Mathis der Maler (Grablegung), Trauermusik, Mathis der Maler (Versuchung dels heiligen Antonius), Sonate für Viola (1937), Sonate für Bratsche allein Op. 25/1
* Heinz Holliger: Trema für Violoncello solo
* Werner Pirchner: Kammer-Symphonie, Sonate vom rauen Leben, Do You Know Emperor Joe, Kleine Missa um "C" für den lieben Gott
* Dino Saluzzi: Winter, Transmutation, Andina
* Arnold Schoenberg: Verklärte Nacht
* Jean Schwartz: Charta Koa
* Patti Smith: Distant Fingers

## Nominacions

* 1990: Festival de Canes: nominada a la Palma d'Or (millor pel·lícula)
* 1990: Premis César: nominada a millor so
* 1990: Premis del Cinema Europeu: nominada a millor música

## Referències

* ↑ «Nouvelle Vague». esadir.cat.
* ↑ «Nouvelle Vague». The New York Times.
# Fusigobius melacron

Fusigobius melacron és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de longitud total i les femelles 3,6.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 7-30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Fiji, Indonèsia, el Japó (incloent-hi les Illes Ryukyu), Palau, les Filipines, Salomó i Tailàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1930. Additions to the check-list of the fishes of New South Wales. (Núm. 3). Aust. Zool. v. 6 (pt 2). 117-123.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Randall, J. E., 2001. Five new Indo-Pacific gobiid fishes of the genus Coryphopterus. Zool. Studies v. 40 (núm. 3): 206-225.
* 1 2 3 «Fusigobius melacron» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Nakabo, T., 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species, English edition II. Tokai University Press, el Japó, pp 867-1749.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E., 2005. Reef and shore fishes of the South Pacific. New Caledonia to Tahiti and the Pitcairn Islands. University of Hawaii Press, Honolulu, Hawaii. 720 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Randall, J. E., 1995: Fusigobius (Whitley), a junior synonym of the gobiid fish genus Coryphopterus (Gill). Bulletin of Marine Science v. 56 (núm. 3): 795-798.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Polymetme elongata

Polymetme elongata és una espècie de peix pertanyent a la família Phosichthyidae.

## Descripció

* Pot arribar a fer 18,4 cm de llargària màxima.
* Difereix de totes les altres espècies de Polymetme per tindre un cos més fusiforme i allargat, i un cap més petit.
* 11-13 radis tous a l'aleta dorsal i 28-33 a l'anal.
* 43-45 vèrtebres.
* 16-18 fotòfors per damunt de l'aleta anal.

## Hàbitat

És un peix marí i bentopelàgic que viu fins als 350 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: el Japó, el mar de la Xina Oriental i les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R., 1926. Report on some fishes obtained by the F. I. S. "Endeavour" on the coasts of Queensland, New South Wales, Victoria, Tasmania, South and South-Western Australia. Part V. Biol. Results "Endeavour" v. 5 (pt 4). 157-216.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Matsubara, K., 1938. Studies on the deep-sea fishes of Japan. VI. On some stomiatoid fishes from Kumano-Nada. J. Imp. Fish. Inst. v. 33 (núm. 1): 37-52.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V. i O.D. Borodulina, 1990. Survey of the genus Polymetme (Photichthyidae) with a description of two new species. J. Ichthyol. 30(6):108-121.
* ↑ Parin, N.V. i O.D. Borodulina, 1990.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404-463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Jacob Tours

Jacob Tours (Rotterdam, 1759 - 11 de març de 1811) fou un compositor i organista neerlandès, pare i avi respectivament, dels també compositors Bartolomeus i Berthold.
Primerament fou organista a Masslouis i després a Rotterdam. És autor de nombroses composicions religioses, així com de simfonies, obertures, concerts per a piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 63, pàg. 32 (ISBN 84-239-4563-4)
# Microtus bucharensis

Microtus bucharensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a l'Afganistan, el Tadjikistan i l'Uzbekistan. Es tracta d'un animal diürn. El seu hàbitat natural són les zones amb sòl de loess. Cria tot l'any, excepte a l'estiu. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, bucharensis, significa ‘de Bukharà’ en llatí.

## Referències

* ↑ Tsitsulina, K. Blanfordimys bucharensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 2 abril 2016.
* ↑ Entrada «Blanfordimys» d'Animalia (en anglès).
# Rhytiodus argenteofuscus

Rhytiodus argenteofuscus és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Kner R. 1858. Beiträge zur Familie der Characinen. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 30 (núm. 13). 75-80.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Rhytiodus argenteofuscus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politécnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferreira, E.J.G., J. Zuanon i G.M. dos Santos 1996. A list of commercial fish species from Santarém, State of Pará, Brazil. Naga ICLARM Q. 19(3):41-44.
* Ferreira, E.J.G., J.A.S. Zuanon i G.M. dos Santos 1998. Peixes comerciais do médio Amazonas. Instituto Brasileiro do Meio Ambiente e dos Recursos Naturais Renováveis. 211p.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Mérona, B. de i J. Rankin-de-Mérona 2004. Food resource partitioning in a fish community of the central Amazon floodplain. Neotropical Ichthyology, 2(2):75-84.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Margarita Hickey

Margarita Hickey i Pollizzoni (Palma, 1728<1753 - Madrid, post. 1801) fou una poetessa mallorquina.

## Biografia

Filla d'un irlandès, Domingo Hickey, tinent coronel de l'exèrcit espanyol i de Ana Patricia Pollizzoni, de família milanesa. oc després de néixer ella es trasllada a Barcelona, instal·lant-se definitivament a Madrid. Casà als 16 anys el 1744 o 1763 amb Juan Antonio de Aguirre, molt més gran que ella, va tenir un fill que va morir prematurament, i va adoptar una filla, Maria Teresa. Quedà vídua abans de 1779, bella i intel·ligent, llavors degué ser galantejada i correspondre amb entusiasme, però a les il·lusions, aviat succeïren els desenganys, que lamentà en els seus versos, potser prosaics en la forma, però plens d'intens dolor, i que signà amb el pseudònim d’Antonia Hernández de la Oliva, o amb les inicials M. H. Reuní les seves obres en un volum titulat Poesias varias sagrades, Morales y profanas ó amorosas, con dos poemes épicos en honor del capitán general don Pedro Cevallos... y algunes traduccions del francés (Madrid, 1779), i Descripción geogràfica é històrica de todo el orbe conocido hasta ahora, obra que no arribà a publicar-se i que Antoni de Capmany qualificà de dolentíssima. Ella va realitzar testament el 3 d'agost de 1801 a Madrid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1374 ISBN 84 239-4527-8

## Referències

* ↑ Margarita Hickey y Polizzoni en la Real Academia de la Historia
# Nova Barcelona

Nova Barcelona fou el nom d'un assentament d'exiliats austriacistes que va existir entre el 1735 i el 1738, creat després de la seva derrota a la Guerra de Successió i situat al Banat de Temesvar, a l'actual poble de Zrenjanin, a la Voivodina sèrbia. L'assentament també fou conegut amb el nom de Carlobagen.
El primer grup d'exiliats va arribar la tardor de 1735, i cap al 1737 ja hi havia al Banat prop de vuit-cents exiliats. Entre ells, predominava el grup de catalans, seguit dels d'altres territoris de la Corona d'Aragó. Entre un 10% i un 15% provenia de Sicília i Nàpols. Entre els exiliats, hi havia figures destacades de la guerra com Francesc de Castellví i Obando.
L'assentament va fracassar a causa de l'avançada edat dels colons, molts d'ells veterans de l'administració i l'exèrcit. El clima del Banat, de tipus continental, va afectar la viabilitat econòmica del projecte d'emplaçar-hi una ciutat. La pesta, present a Voivodina el 1738, i la proximitat de la regió a l'amenaça otomana, van ser altres factors que van propiciar la fi de la colònia. A partir del 1740, molts exiliats es trobaven ja a ciutats d'Àustria-Hongria, especialment a Buda, Pest i Viena.
Si bé l'exili austriacista no va deixar cap llegat a la regió, cal esmentar que el fill de l'emigrat i Marquès de Rialb Ramon de Vilana-Perles, Francesc de Vilana-Perles, va ser governador de Temesvar entre 1753 i 1759. Segons Collin Thomas, el seu cognom seria l'origen del topònim de Perlez, un poble del municipi de Zrenjanin.

## Referències

* ↑ Aguilera, Genna «La nació espoliada». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.48-52. ISSN: 1695-2014.
* ↑ (anglès) Colin Thomas, The Anatomy of a Colionization Frontier: The Banat of Temesvar, Austrian History Yearbook, 19-20 (1983-1984), pp. 7-8., citat per Agustí Alcoberro

## Bibliografia complementària

* Alcoberro, Agustí «L'exili austriacista i la Nova Barcelona del Banat de Temesvar: teoria i pràctica» (PDF). Boletín de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, 48, 2002, pàg. 93-112. ISSN: 0210-7481 [Consulta: 15 juliol 2020].
* Alcoberro, Agustí. La "Nova Barcelona" del Danubi (1735-1738): la ciutat dels exiliats de la Guerra de Successió. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2011. ISBN 978-84-232-0760-2.
* «Una bandera turca arrasó la Barcelona del Danubio» (PDF) (en castellà). La Vanguardia (Revista), 18-10-1992, pàg. 3 [Consulta: 15 juliol 2020].

## Enllaços externs

* La història frustrada de la Nova Barcelona, a Sèrbia (Betevé)
# Fusteria (Vilobí d'Onyar)

La Fusteria és una masia del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). Està situada a la plaça Vella que es va ampliar, en la forma actual, l'any 1937, amb el jardí de la rectoria i l'enderroc de la primera casa del carrer de l'església, la casa del Teixidor Fins fa pocs anys aquest edifici era una fusteria. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció que segueix la tipologia habitual de les edificacions entre mitgeres del segle xvii, de tres plantes i vessants a façana. Tot i que ha estat molt restaurada al segle xx, conserva el portal i la finestra superior de llinda monolítica i brancals de pedra. La resta d'obertures són rectangulars senzilles de factura moderna. El més destacable és l'escut esculpit a la llinda de la porta amb l'enclusa i el mall, símbol de l'establiment originari, i la data 1628.

## Referències

* 1 2 3 «Fusteria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Jacobina Bello y Espinosa

Jacobina Bello y Espinosa (Santa Cruz de Tenerife, ca. 1830 - 7 de novembre de 1889) va ser una pintora canària. Va participar en diverses exposicions de belles arts a l'arxipèlag.
Va néixer a Santa Cruz de Tenerife vers 1830 en una família benestant de San Cristóbal de la Laguna. Era filla de l'advocat i professor universitari Domingo Bello y Lenard i d'Ana Ignacia Espinosa y Carta. Hom afirma que va rebre formació artística del seu germà José Lorenzo, format a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran. Hom la considera pintora d'afecció.
El 1853 va presentar per primera vegada la seva obra a l'Exposició d'Arts i Indústria de la Societat Literària de Las Palmas, i uns mesos més tard a la de la Societat de Belles Arts de Santa Cruz de Tenerife, amb dues pintures, una d'una ermità i un retrat d'una noia del camp. El 1855-1856 també va participar en la de l'Acadèmia Provincial de Belles Arts. A l'exposició celebrada el 1862 va presentar dues pintures de gènere, una representava Una família de pescadors. Va ser premiada amb una medalla de bronze.
El 23 de maig de 1878 es va casar a Santa Cruz de Tenerife amb el seu cosí germà José Bello y Colombo, capità d'infanteria, el qual també havia tingut formació artística a l'Acadèmia Provincial de Belles Arts. El matrimoni es va instal·lar a Granadilla de Abona, localitat on va fer diversos retrats dels Regalado, amics de la família. El 1887 el seu marit es destinat a Las Palmas, es desconeix si ella va arribar a traslladar-s'hi, perquè tenia una malaltia incurable que li va provocar la mort el 7 de novembre de 1889.

## Referències

* 1 2 3 Fraga González, Carmen «Jacobina Bello y Espinosa, Pintora del Siglo XIX. Retratos de la familia Regalado». Catharum: Revista de Ciencias y Humanidades, núm. 17, 2018, pàg. 46-49.
* 1 2 Frontaura, C.; Ossorio, M. (Dirs.). Diccionario biográfico internacional de escritores y artistas del siglo XIX (en castellà). Madrid: Imprenta y Librería de Miguel Guijarro, 1890, p. 89.
# Ellobius lutescens

Ellobius lutescens és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds d'entre 700 i 2.500 msnm a Armènia, l'Azerbaidjan, l'Iran, l'Iraq i Turquia. Es tracta d'un animal excavador que s'alimenta de les parts subterrànies de les plantes. Els seus hàbitats naturals són les estepes i els herbassars de muntanya. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, lutescens, significa ‘pantanós' en llatí.

## Referències

* ↑ Kryštufek, B.; Schönbrodt, G. Ellobius lutescens. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 24 abril 2016.
* ↑ Entrada «Ellobius» d'Animalia (en anglès).
# Ricardo Herráiz Esteve

Ricardo Herráiz Esteve va ser un policia i funcionari espanyol, que va arribar a ocupar el càrrec de Director general de Seguretat.

## Biografia

Va arribar a ser membre de la policia —dins del Cos de Vigilància—, encara que es va separar del cos voluntàriament el 1923. Al maig de 1931 va ser nomenat cap superior de Policia a Madrid, poc després d'haver-se produït els successos luctuosos relacionats amb la crema de convents. A la fi d'aquest any va ser nomenat director general de Seguretat, pel que sembla per recomanació del ministre socialista Indalecio Prieto. Tanmateix va estar poc temps en el càrrec. En la primavera de 1932 va ser substituït pel capità Arturo Menéndez López, en part per la gestió que Herráiz va fer durant l'anomenada revolta de l'Alt Llobregat que va tenir lloc al començament d'any. En plena Guerra civil es va exiliar d'Espanya. Durant algun temps es va creure erròniament que Herráiz va ser afusellat després de tornar a Madrid en els anys de postguerra, malgrat que Ramón Serrano Suñer l'hauria autoritzat per carta —al juliol de 1939— a tornar a Espanya sense majors contratemps.

## Referències

* ↑ Gaceta de Madrid núm. 281, pàg. 98 (8 d'octubre 1923)
* ↑ Gaceta de Madrid núm. 135, pàg. 745 (15 de maig de 1931)
* ↑ Indalecio Prieto (1989). Cartas a un Escultor, Fundación Indalecio Prieto, pàg. 66
* ↑ Manuel Tuñón de Lara (1985). Tres claves de la Segunda República, Alianza, pàg. 246
* ↑ José Luis de Vilallonga (1980). La nostalgia es un error, Planeta, pàg. 200
* ↑ Ramón Serrano Súñer (1981). De anteayer y de hoy, Plaza y Janés, pàg. 201
# Nova Llevor

Nova Llevor, era una publicació setmanal, editada a Igualada l'any 1905. Portava el subtítol Setmanari autonomista.

## Descripció

La redacció i l'administració eren al carrer de l'Argent, núm. 7. S'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. El primer número es va publicar el 13 de maig de 1905 i el darrer, el 29, portava la data de 25 de novembre del mateix any. Aleshores, va ser suspesa, tot i que van sortir tres números més, amb el mateix títol i capçalera, però editats al Vendrell. Tenia vuit pàgines i dues columnes. El format era de 27 x 17 cm. A la capçalera, d'estil modernista, “hi trobem uns elements significatius que enllacen amb la lluita que preconitzaven: un sol amb la paraula “Llibertat”, unes muntanyes de Montserrat encadenades, una dona amb un cistell on hi podem llegir la paraula “Autonomia”, i un escut d'Igualada dins un escut de Catalunya. Tots aquests elements tenen com a lligam un camp de blat amb un camperol que sega. El dibuix està emmarcat per unes espigues i roselles”.

## Continguts

Era una publicació en català que informava del moviment catalanista. Era portaveu del Centre Autonomista i en el primer número es defineixen com a “soldats decidits de l'exèrcit d'avansada amb que Catalunya lluyta per sos drets, per les seves reivindicacions i per la seva vida”. Anava contra el caciquisme i, en les eleccions municipals, feia campanya a favor de la Candidatura Autonomista per a Regidors. Amb el núm. 10 (15 juliol), va repartir la monografia El nacionalisme català de Domingo Martí i Julià, president de la Unió Catalanista. “El seu caràcter combatiu li va valer moltes denúncies i, finalment, la suspensió definitiva”.
N'eren redactors o col·laboradors: Remigi Juncà, Anton Busquet Punset, Pere Vich, Lluís Manau Avellanet, Ernest Vila Vidal i Pere Riba Ferrer, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 151.
* ↑ Llacuna Alemany, Pau. El modernisme a Igualada, 1980, p. vol. 1, p. 192.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 154.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Jacobus Barbireau

Jacobus Barbireau, també Jacques o Jacob; també Barbirianus (Anvers, 1455 – idm. 7 d'agost de 1491) fou un compositor belga del Renaixement.
Fou mestre de capella de Nostra Senyora d'Anvers des de 1488 fins a la seva mort el 1491, càrrec en el que el substituí Jacob Obrecht. Durant el seu temps el personal artístic d'aquella capella s'elevà de 38 persones a 70, figurant en ella artistes de la vàlua de H. Bredoniers, Jacob Godebrie, anomenat Jacotise, Ockeghem i altres. Alexander Agricola i Tinctoris el citen com autoritat indiscutible en el seu art.
Se li deuen les cançons Ein frölie wesen, publicada en la col·lecció Trium vocum carmina a diversis musicis composita (Nuremberg, 1538), i Der pfoben Swancz, en els annexes dels Monatshefte für Musik-geschichte (any VII).
En diverses Biblioteques s'hi guarden manuscrits de Barbireau; a Dijon tres cançons a tres veus; en la Casatenense de Roma altres dues cançons, i a Viena, una missa a quatre veus (Faulx perverse), una altra a cinc veus (Virgo parens), el Kirie i Christe d'una altra missa i el Kirie d'una altra de Pasqua, a quatre veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 696-97 (ISBN 84-239-4507-3)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 39, pàg. 407. (ISBN 84-239-4539-1)