OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Bruguers

El Bruguers és el periòdic municipal editat per l'Ajuntament de Gavà. Fou fundat com a òrgan de Falange a l'Ajuntament de Gavà. Els feixistes van triar el nom de Brugués, un indret lligat a la religió i de la tradició, per oposició contra la revista anterior, L'Aramprunyà, de caràcter catalanista i laic. El número 1 va sortir el 29 de juny de 1958 per la festa major d'estiu (Sant Pere). Portava el subtítol Editado por FET y de las Jons. El primer director en va ser Joan Grau.
El maig de 1966, Antoni Tarrida Pugès, que des de feia tres anys formava part de la redacció, va ser nomenat director del periòdic, soto la direcció del qual va atènyer el més prestigi. A les seves pàgines hi col·laboraren estudiosos locals com Marian Colomé, Josep Soler Vidal i Joan Vila Canut, secretari municipal. El 1974 Antoni Tarrida va haver de plegar del nit al dia per publicar un reportatge sobre els perjudicis i els incompliments de l'abocador del Garraf. Antoni Barba li va succedir i va introduir canvis al disseny. El darrer número d'aquesta etapa va ser el 189, corresponent als mesos de maig-juny de 1976.
La capçalera, que formava part de la premsa de l'organització franquista «movimiento nacional», va quedar en desús, fins que l'any 1982 el nou ajuntament democràtic va comprar la capçalera al Movimiento. El primer número de la nova època va aparèixer l'abril d'aquell any. S'hi va anunciar la Fira d'espàrrecs que anualment se celebra a Gavà. Els primers anys va quedar un mitjà molt propagandístic amb poc o gaire contingut informatiu.
El canvi de dècada suposà una nova maquetació i la capçalera incorporà l'article. L'any 2005, El Brugués va rebre el premi Arrel, atorgat per la Diputació de Barcelona, com a millor publicació informativa municipal de l'any 2004. El febrer de 2006, l'antic nom Brugués es normalitza i des d'aleshores passa a denominar-se El Bruguers.

## Galeria

* El primer número del periòdic, corresponent al juliol de 1958
* El 1960 la capçalera va passar a tenir color a una tinta
* Canvi de capçalera el 1968, sota la direcció d'Antoni Tarrida
* Canvi d'imatge i capçalera el 1975. El director era Antoni Barba, regidor de cultura
* Primer número del Brugués recuperat amb la democràcia, corresponent a l'abril de 1982
* El 1990 el periòdic va passar al format DIN-A-2
* L'any 2013 la publicació es publica a quatre colors
* El Bruguers 2019

## Referències

* ↑ «Avís Legal». El Bruguers. Ajuntament de Gava. [Consulta: 20 febrer 2022].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Història de la premsa local a Gavà». Centre d'Estudis de Gava. Arxivat de l'original el 2019-08-04. [Consulta: 4 agost 2019].
* 1 2 3 Campmany, Josep. «Mitjans de comunicació locals». A: Gavà. 1a. ed. Valls: Cossetània, 2001, p. 116-117. ISBN 84-95684-03-9.
* ↑ «Homenatge a Antoni Tarrida» (vídeo). GTV Notícies, 23-04-2010. [Consulta: 20 febrer 2022].
* ↑ Ollés Pascual, 1996, p. 121.
* ↑ «El Bruguers rep el premi Arrel de butlletins municipals en la 16a edició». , 2004.

## Bibliografia

* Ollés Pascual, Albert «75 anys de premsa a Gavà» (pdf). Materials del Baix Llobregat, núm. 2, 1996, pàg. 119.

## Enllaços externs

* El Bruguers - Lloc web oficial
# El Cavaller de Vidrà

El Cavaller de Vidrà és una masia del terme municipal de Vidrà, a Osona, considerada com una de les més importants de Catalunya. L'actual edifici és un notable exemple del barroc de 1787. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta quadrada. Les dependències de l'interior s'organitzen entorn al pati central cobert i que allotja l'escala d'accés als pisos alts. La planta baixa és coberta amb voltes i la resta de l'edifici amb cabirons de fusta. La coberta és a quatre vessants amb teula àrab, sobre la qual es remunta una petita torre, que serveix de llanterna al pati interior. La façana sud disposa d'una galeria correguda, doncs, abasta totes les plantes. La resta de façanes són guarnides amb rics esgrafiats al gust barroc de l'època. L'edifici és bastant ben conservat i habitat.

## Història

La pairalia del Cavaller és documentada al segle xiii. L'estructura actual, però, és del segle xviii, i guarda un cert paral·lelisme amb la Vila de Llaés, bé la readaptació d'aquesta última no va ser acabada.
Els inicis del mas es remunten al segle xiii; Guillem Cavaller va adquirir una casa a la sagrera de Vidrà. Durant més de dotze generacions la casa va pertànyer a la mateixa família, fins que el 1640 la pubilla de la família va contraure matrimoni amb l'hereu de la família Vila de Buscarons.
El 1771 el llavors propietari Francesc Vila Cavaller va contractar un arquitecte d'origen francès per construir una nova casa en el mateix indret on hi havia edificada la finca inicial, amb l'objectiu de donar-li un regal i una sorpresa a la seva dona, Josefa Pons. El fet va ser notícia a la zona i durant un temps la casa es va conèixer com «La Casa Nova de Vidrà», ja que el preu de la construcció havia pujat a unes 9.500 lliures.
Es va edificar una casa atípica a la zona, ja que es tractava d'una casa senyorial de muntanya, de tres plantes, feta d'una sola peça i només un estil arquitectònic, amb interiors molt ben il·luminats i un cos central sobresortint al centre de la teulada. Les habitacions comptaven amb balcons i finestres. A més, l'edifici tenia una petita capella d'estil barroc, dedicada a la Mare de Déu de la Mercè.
Amb els anys, la finca va passar a ser propietat de la família Vila i d'Abadal. Durant la guerra dels carlins es va fer servir com a quarter general i escola militar.
El 26 de juliol de 1874, el general carlí Francesc Savalls i Massot va protagonitzar una espectacular fugida de les forces cristines que l'havien encerclat en aquesta masia, durant la Tercera Guerra Carlina.

## Referències

* ↑ «El Cavaller de Vidrà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «El Cavaller de Vidrà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ Raventós, Joan «La pubilla arquitectònica de Vidrà». Sàpiens [Barcelona], núm. 61, 11-2007, p. 58. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Grau, Jaume. Carlinades. El "Far West" a la Catalana. Valls: Cossetània Edicions, 2007, p. 102. ISBN 8497912655.
# El Farró

El Farró és un nucli del barri de nova creació el Putxet i Farró, a la part més oriental del districte de Sarrià - Sant Gervasi de la ciutat de Barcelona. Abans del 2007 aquest barri estava administrativament separat del Putxet. Està ubicat entre la Vila de Gràcia a l'est, Vallcarca al nord-est, el Putxet al nord i Sant Gervasi de Cassoles al sud i a l'oest.
Rep el seu nom de Silvestre Farró, que a principis del segle xix hi construí les primeres cases, amb façana al carrer de les Santjoanistes; urbanitzà el tros de carrer entre el de la Gleva i el de Camps i Fabrés i hi posà el seu nom, així aquest tram dugué el nom de Farró fins als 1929.Tot i això, no es començà a conformar el barri fins cap al 1850, quan Joaquim Ferrer i Mandri urbanitzà set mujades de terra (una mujada és una superfície de terreny d'aproximadament 49 àrees) que tenia en aquest sector, convertint-lo en el segon nucli de Sant Gervasi (el primer, més antic, era situat al voltant del carrer de Sant Gervasi i la Bonanova).
Els seus límits són:
* Al nord, la Ronda del Mig o ronda del General Mitre.
* Al sud, la Via Augusta, de la intersecció amb l'avinguda de la Riera de Cassoles fins a la intersecció amb el carrer de Balmes.
* A l'est, l'avinguda de la Riera de Cassoles.
* A l'oest, el carrer de Balmes.
És un barri residencial i familiar on hi ha unes quantes botigues. Tot i així, al carrer de Pàdua hi ha una considerable activitat comercial. Socialment és considerat el barri amb la població més envellida del districte, una població amb una majoria veïnal pertanyent al grup social de la classe alta i benestant. El centre històric es troba a la plaça de Mañé i Flaquer, abans anomenada plaça de la Creu, i als carrers del voltant.
La majoria de carrers són estrets i alguns són per a ús preferent dels vianants. A més el sector també compta amb alguns passatges arbrats de cases adossades, com ara el de Sant Felip o el de Mulet. Abans al barri hi abundaven les torres d'estil modernista destinades a l'estiueig de la burgesia barcelonina (quan Barcelona es limitava a la Ciutat Vella), la majoria substituïdes per pisos amb l'excepció d'unes quantes com ara les del passatge de Mulet o del carrer de Puig-reig.

## Persones il·lustres

* Mercè Rodoreda i Gurguí: (1908-1983) escriptora.

## Referències

* 1 2 Portavella, Jesús. Carrers de Barcelona: Sant Gervasi. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2002. ISBN 978-84-7609-800-4.
* ↑ Mestre, Jesús «Nomenclàtor. El carrer de les Santjoanistes». El jardí de Sant Gervasi i Sarrià, núm. 68, 12-2020, pàg. 5.
* ↑ Fabra, Pompeu. E. D. H. A. S. A.. Diccionari General de la Llengua Catalana. 5a, 1968, p. 1186.
* ↑ «El “Casal Gurguí”. Carrer de Manuel Angelon» (pdf). La Barcelona de Mercè Rodoreda. Ruta literària. Gencat.cat, pàg. 8 [Consulta: 21 novembre 2023].
# El Independiente

El Independiente, va ser una publicació setmanal en castellà editada a Igualada entre els anys 1910 i 1916, òrgan de la política Godó.

## Descripció

Portava el subtítol Defensor de los intereses de Igualada y su comarca. La redacció i l'administració va anar variant. Els primers números era al carrer de Sant Magí, núm. 3; a partir del núm. 43, va ser al carrer de Custiol, núm. 22; i des del núm. 75, al carrer del Teatre, núm. 7. S'imprimia al taller de Montserrat Puget. Tenia quatre pàgines i tres columnes, amb un format de 44 x 32 cm. El primer número va sortir el 19 de juny de 1910 i el darrer, el 309, el 2 d'abril de 1916. La capçalera portava una il·lustració de Josep Galtés i Cardús, amb un nen i l'escut d'Igualada.

## Continguts

Era un periòdic conservador que donava informació de temes locals i comarcals. En l'article del primer número titulat “Nuestro programa” deien que s'adreçaven a persones que sólo anhelen la cultura y la prosperidad..., que desean acertadas medidas de gobierno y una administración pública honrada y activa, prenda segura de bienestar material, de paz y de concordia. En el núm. 308 va donar suport a la candidatura de Joan Godó Llucià per a les eleccions de diputats a les Corts. En el número següent afirmen que el Sr. Godó víctima de infundados recelos, de concupiscencias denigrantes y que hasta con violencias extremadas de una manera más o menos velada ha sido amenazado... ha renunciado a presentar su candidatura. Més endavant diuen, sentimos darles un triste ¡adiós! Ya que éstes es el último número que publicamos. El anarquismo desgraciadamente avanza ¡Pobre distrito de Igualada que va a quedar en manos del socialismo imperante!.
El director va ser Lluís Gener. La majoria dels articles van sense signar, però n'hi ha de Francesc de P. Folch, Josep Mas i Joan Serra Mercader.

## Referències

* ↑ Carner Borràs, Antoni «Un cop d'ull a la història de la premsa igualadina». III Jornada d'orientació periodística, 1977, pàg. 29-36.
* ↑ El Independiente, núm. 1, 6-1910.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 212.
* 1 2 El Independiente, núm. 309, 4-1916.
* ↑ Igualada, núm. 1152, 2-1964.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada.
# El Liberal reusense

El Liberal Reusense: periódico de la tarde, político, mercantil y de avisos, va ser un periòdic de tendència liberal que va sortir a Reus l'1 d'agost de 1854 i desaparegué el 30 de novembre d'aquell mateix any.

## Història

Va ser fundat per Marià Pons i Espinós amb la intenció de defensar el govern liberal "que va a constituir el "Duque de la Victoria".
L'historiador reusenc Andreu de Bofarull diu: "Los nuevos representantes [de l'Ajuntament] así como un periódico político, el Liberal reusense, que salió el dia 1o. de agosto, se daclararon acérrimos partidarios de Espartero". Es posen a disposició de la Unió Liberal i els seus redactors s'anomenaven apòstols de la doctrina liberal. L'historiador Pere Anguera el defineix com a esparterista, i diu que era l'únic periòdic que va sortir a Reus aquell any.
En la seva presentació manifesten que a més de dedicar-se a temes mercantils busquen ocupar-se dels interessos locals: "Hoy a los intereses mercantiles y de localidad, se ha unido la cuestión política, agitada y llena de vida tras once años de sufrimientos y abandono. De ella nos ocuparemos". Volen fer "una prensa a disposición del partido liberal de esta ciudad para hacer conocer por medio de ella nuestras aspiraciones y sentimientos patrióticos".
Els primers dies només porta notícies polítiques, però després inclou altres seccions: resums de premsa, notícies estrangeres, correu de Madrid, Borsa de Madrid, informacions comercials, moviment del port de Tarragona i avisos. Dedica diàriament la primera pàgina a Reus.
El dia 30 de novembre publica una nota a primera pàgina on diu que s'ha fet un conveni amb El Barcelonés de la ciutat comtal, (fundat per Esteve Paluzie), i s'ofereix la subscripció dels dos diaris al preu d'11 rals al mes. Però el Liberal Reusense va deixar de publicar-se aquell dia.

## Aspectes tècnics

Sortia cada dia excepte els dilluns. Tot i ser un diari de tarda, els diumenges es distribuïa al matí. L'impressor i editor responsable era Pere Sabater.
Format: Foli, i dues pàgines a dues columnes; a partir del 8 d'agost, 4 pàgines.

## Localització

* Col·lecció a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus

## Referències

* ↑ Bofarull i Brocà, Andreu. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imprenta de la Vda. e Hijo de Sabater, 1866, p. 288.
* ↑ Gras i Elíes, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 27.
* ↑ Anguera, Pere. Comportament polític i actituds ideològiques al Baix Camp: 1808-1868. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1983, p. 124.
* 1 2 200 anys de premsa diària a Catalunya: 1792-1992. Barcelona: Arxiu Històric de Barcelona, 1995, p. 118.
* ↑ «Editorial». El Liberal Reusense, núm. 1, 1-VIII-1854, pàg. 1.
* ↑ «El Liberal reusense». [Consulta: 3-II-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# El Pedró (Alpens)

El Pedró és una muntanya de 957 metres que es troba al municipi d'Alpens, a la comarca del Lluçanès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Bibliografia

* Domingo, Carles «El Pedró». Llengua Nacional, núm. 80, III trimestre DEL 2012, pàg. 27-.
# Maria Such Palomares

Maria Such Palomares (València, 23 de juny de 1990), advocada. Estudià dret i ciències polítiques a la Universitat de València, també és Màster en Advocacia, i de Contractació Pública i Compliance, així com també ha cursat altres formacions d'experta en família i violència de gènere.
L'any 2004 s'afilià a Joves Socialistes del País Valencià, i en 2013 passà a formar part de l'executiva nacional. En 2015 fou elegida per unanimitat Secretària General de Joves Socialistes de la Ribera del Xúquer on va crear i constituir un òrgan anomenat Consell Comarcal, on es reunia amb els regidors socialistes menors de 31 anys tant de la Ribera Alta com de la Ribera Baixa.
Durant les eleccions generals de desembre i juny del 2016, formà part de la llista electoral del PSPV-PSOE per la circumscripció de València representant la tercera posició, sortint elegida com a la diputada més jove al Congrés dels diputats durant les legislatura XI i XII. Va formar part de la mesa d'edat en ambdues ocasions. Fou Vicesecretària de Joves Socialistes d'Espanya (JSE).
En agost de 2016 deixà l'escó de diputada i s'incorporà al govern de la Generalitat Valenciana com a Directora General de l'Institut Valencià de les Dones, fins a julio de 2023.
Des d'aleshores, exerceix l'advocacia al despatx www.triangleadvocacia.es.

## Referències

* ↑ «III Congrés de Joves Socialistes de la Ribera del Xúquer». La Veu del País Valencià, 15-08-2015. Arxivat de l'original el 25 de desembre 2015. [Consulta: 25 desembre 2015].
# El joc del propietari

El joc del propietari (en anglès: The Landlord's Game), és un joc de taula sobre béns immobles i impostos. Va ser protegit per patent per primera vegada el 1904 per Elizabeth Magie, va ser el primer d'aquest tipus que es va patentar als Estats Units. Aquest joc va ser el que més tard va inspirar la creació del Monopoly.

## Història

El joc dissenyat per Magie va ser per demostrar les conseqüències habituals de l'apropiació de terres. S'inspira en els principis econòmics enunciats per Henry George, tractant de mostrar que les rendes enriqueixen els amos de propietats i empobreixen als llogaters. Pensant que la gent podria tenir dificultats per entendre per què aquest sistema provoca aquesta conseqüència, va voler ensenyar el que podien fer per oposar-se a aquest sistema. Magie també volia que els nens percebessin la injustícia d'aquest tipus de sistema i que poguessin aprendre per aplicar-ho en la seva vida adulta.
Encara que El joc del propietari estava protegit per la patent dels Estats Units núm. 748.626 des de 1904, no va ser fins al 1910 quan una empresa es va comprometre a publicar-ho. La companyia Economic Game Company de Nova York el va vendre als Estats Units, mentre que a Gran Bretanya es va vendre per primera vegada el 1913 per l'empresa Newbie Game Company de Londres sota el títol Brer Fox an' Brer Rabbit. Encara que amb títol diferent el joc és el mateix.
Mentrestant, Magie es va traslladar a Illinois on es va casar el 1910 i es va traslladar a Washington DC, i va patentar una nova versió del joc el 1924 sota el seu nom de casada, Elizabeth Magie Phillips. A diferència de la primera versió, inclou noms dels carrers. A partir de 1932 les regles del joc es transmeten de boca en boca el que comporta que es jugui amb regles diferents. La versió comercial de 1932 per la companyia Adgame Company (Inc.) publicat amb el nom «Joc i prosperitat del propietari» també inclou un conjunt de regles per poder jugar amb el joc «prosperitat» en el mateix¡ tauler. Al 1935, la companyia Parker Brothers va comprar els drets del joc Monopoly a Charles Darrow, que va dir haver creat la primera versió. El mateix any, la companyia distribueix el joc a una velocitat de 20.000 còpies per setmana. Per reduir el risc de demandes, l'empresa compra les patents de jocs similars, que també li permetran a tancar el mercat al seu avantatge. L'any 1936, Magie va vendre la seva patent a l'empresa Parker Brothers per 500 USD.

## Referències

* 1 2 «Lizzie Magie's 1902 commentary on The Landlords' Game, on which Monopoly is based» (en anglès). The Single Tax Review, 1902 [Consulta: 16 maig 2017].
* ↑ Romon, Philippe «Monopoly à deux têtes» (en francès). Libération, 1985 [Consulta: 16 maig 2017].
* ↑ «Description» (PDF).
* ↑ Wolfe, Burton H. «The Monopolization of Monopoly: The $500 Buyout» (en anglès). The San Francisco Bay Guardian, 1976 [Consulta: 16 maig 2917].
# Una raó per a viure

Una raó per a viure o Respira (títol original en anglès, Breathe) és una pel·lícula dramàtica biogràfica del 2017 dirigida per Andy Serkis en el seu debut com a director, a partir d'un guió de William Nicholson. La pel·lícula és protagonitzada per Andrew Garfield, Claire Foy, Hugh Bonneville, Tom Hollander, Ed Speleers i Dean-Charles Chapman; i explica la història d'en Robin Cavendish, que va quedar paralitzat del coll cap avall per la poliomielitis als 28 anys. S'ha doblat al valencià per a À Punt amb el títol d'Una raó per a viure, i al català central per a TV3 amb el nom de Respira.
La pel·lícula es va estrenar al 42è Festival Internacional de Cinema de Toronto l'11 de setembre de 2017. Es va estrenar als Estats Units el 13 d'octubre del mateix any i al Regne Unit el 27 d'octubre. A l'estrena, la pel·lícula va ser rebuda amb crítiques diverses. Els crítics van elogiar la direcció de Serkis i l'actuació de Garfield i Foy, però alguns van considerar que la pel·lícula es va passar de frenada amb el romanç en lloc de centrar-se en la discapacitat de Cavendish i les vides d'ell i de la seva família.

## Referències

* 1 2 «Una raó per a viure». À Punt, 04-02-2024. [Consulta: 16 febrer 2024].
* 1 2 «Respira». ésAdir. [Consulta: 6 desembre 2024].
* ↑ Barraclough, Leo (May 5, 2016). «Andrew Garfield, Claire Foy Join Andy Serkis' 'Breathe'». Variety.
# Escut de l'Alfàs del Pi

L'escut oficial de l'Alfàs del Pi té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Al primer, d'or, quatre pals de gules. Al segon, d'argent, un pi ixent d'ones del mar. Per timbre, una corona de baró. | » |

## Història

Aprovat mitjançant el Decret 1.728/1965, de 16 de juny, publicat al BOE núm. 158, de 3 de juliol de 1965.
Els quatre pals i la corona de baró fan referència al passat històric de l'Alfàs, depenent tradicionalment de la vila reial de Polop i de la seva baronia. El pi vora el mar és un senyal parlant al·lusiu al pi que els alfassins van plantar a la plaça el 1786 per reclamar la independència de Polop, que no es va aconseguir fins al 1836.
# Paeria de Lleida

La Paeria de Lleida, o bé l'Ajuntament de Lleida, és l'administració de primer nivell que governa la ciutat i el terme de Lleida. La seu del consistori és el Palau de la Paeria.
L'actual paer en cap, batlle de Lleida és Fèlix Larrosa i Piqué.

## Govern local

L'actual govern municipal de Lleida és format per quatre comissions informatives subdividides en 15 regidories.
| Persona | Partit | Càrrec |
| Fèlix Larrosa | PSC | Alcalde |
| Begoña Iglesias | PSC | Agenda Urbana i Espai Agrari i Sostenibilitat |
| Carlos Enjuanes | PSC | Acció i Innovació Social |
| Cristina Morón | PSC | Seguretat, Mobilitat i Civisme |
| Carme Valls | PSC | Bon Govern i Polítiques Feministes |
| Roberto Pino | PSC | Participació i Drets Civils i Regidor d'Igualtat |
| Pilar Bosch | PSC | Cultura i Promoció de la Ciutat |
| Xavi Blanco | PSC | Joventut, Educació i Ocupació i Festes |
| Jackson Quiñonez | PSC | Esports i Cooperació |

### Regidors/es de zones

* Centre Històric: Fèlix Larrosa
* Ciutat Jardí, Camp d'Esports, Joc de la Bola, Llívia i Horta de Lleida: Begoña Iglesias
* Pardinyes: Carlos Enjuanes
* Rambla-Estació Noguerola i Secà de Sant Pere: Cristina Morón
* Balàfia i Clot: Carme Valls
* Zona Alta, Universitat, Pius XII i Germanor: Anna Miranda
* Escorxador, Templers i Instituts: Pilar Bosch
* Mariola i Turó de Gardeny: Xavi Blanco
* Cappont: Jackson Quiñonez
* Bordeta i Mangraners: Roberto Pino

## Composició de la Corporació Municipal

L'Ajuntament de Lleida està format per 27 regidors i regidores, elegides per sufragi universal cada quatre anys. El PSOE va obtenir 9 regidors a les últimes eleccions municipals, i va aconseguir l'alcaldia de Lleida l'any 2023. L'actual composició del consistori és la següent:
| PSOE | PPC | ERC-AM | JuntsxCAT | VOX | Comú de Lleida | Regidor no adscrit |
| Fèlix Larrosa Piqué Begoña Iglesias Delgado Carlos Enjuanes Llop Cristina Morón Molina Carmen Valls Llaras Pilar Bosch Vilana Xavier Blanco Pérez Jackson Quiñónez Roberto Pino | Xavi Palau Altarriba Ana Maria Florista Izquierdo Maria Antònia Maller Lafont Roger Melero Serr Marta Tristany Fontanals | Jordina Freixanet i Pardo Juanjo Falcó Monserrat Sandra Castro i Bayona Xavier Estrada i Fernández Anna Costa i Ramírez | Violant Cervera Gòdia Neus Caufapé Caufapé David Melé Garcés Sergi Grimau Gragerat Rosa Jové Montañola | Gloria Rico Iribarne Josep Roca Tlemsani | Laura Bergés Saura | |

## Referències

* ↑ «Cartipàs municipal 2019-2023». La Paeria de Lleida. [Consulta: 10 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Paeria de Lleida Arxivat 2012-12-04 at Archive.is