OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concert per a flauta núm. 1 (Weinberg)

La Concert per a flauta núm. 1 per a orquestra de corda, op. 75, va ser compost per Mieczysław Weinberg el 1961. El Concert va ser escrit per al destacat flautista rus Aleksandr Kornéiev, que el va estrenar el 25 de novembre de 1961 a la Gran Sala del Conservatori de Moscou amb l'Orquestra de Cambra de Moscou dirigida per Rudolf Barxai, i que més tard en faria un enregistrament.

## Moviments

* I. Allegro molto
* II Largo
* III Allegro comodo

## Origen i context

En contrast amb l'ambiciós Concert per a violí estrenat a principis d'any, aquesta obra és més concisa però igualment brillant en contingut. Escrita mentre revisava les simfonies 3 i 4, es caracteritza per una atmosfera pastoral amb un to relativament fosc, que l'emparenta amb el Concert per a flauta de Nielsen. Però la influència més important prové del klezmer de les produccions als teatres jueus en què el compositor adolescent va ajudar el seu pare abans de la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ Fanning, David. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ Whitehouse, Richard. «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. Arxivat de l'original el 27 de novembre 2021. [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ Barnett, Rob. «Ressenya del disc» (en anglès). Musicweb. [Consulta: 27 novembre 2021].

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Concert per a piano núm. 2 (Martinů)

El Concert per a piano núm. 2 en re major, H. 237, fou compost per Bohuslav Martinů entre el juliol i l'octubre de 1934 a París, dedicat a Germaine Leroux. Es va estrenar a Praga el 13 de novembre de 1935 amb Rudolf Firkušný al piano sota la direcció de Václav Talich.

## Moviments

* Allegro moderato
* Poco andante
* Poco allegro

## Origen i context

Aquest concert es pot considerar la col·laboració més estreta que van tenir Martinů i Rudolf Firkušný. A Firkušný se li va demanar d'escoltar i tocar l'obra i es va formar aparentment amb la idea de dedicar-li un cop completada. Però davant la sorpresa de tothom, Martinů el va dedicar a la pianista Germaine Leroux, nòvia del seu amic i biògraf Miloš Šafránek. Posteriorment, Martinů li dedicaria el Concert per a piano núm. 3. Més tard, Firkušný va realitzar el Segon Concert per al públic txec amb motiu del seu triomfant retorn a una pàtria lliure, al Festival de Primavera de Praga del 1990.

## Referències

* ↑ «Ressenya del disc» (en anglès). Allmusic. [Consulta: 11 desembre 2018].
* 1 2 «Informació de l'obra» (en anglès). Bohuslav Martinů Institute. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ F. James Rybka. Bohuslav Martinu: The Compulsion to Compose. Scarecrow Press, 1 maig 2011, p. 93. ISBN 978-0-8108-7762-7.
* ↑ Schwartz, Steve. «Ressenya del disc» (en anglès). Classical. [Consulta: 12 desembre 2018].
# Harry Melling

Harry Melling (Londres, 13 de març de 1989) és un actor anglès. És conegut per interpretar Dudley Dursley a les pel·lícules de Harry Potter, basades en les novel·les homònimes de J. K. Rowling.

## Filmografia
### Pel·lícules

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2001 | Harry Potter i la pedra filosofal | Dudley Dursley | |
| 2002 | Harry Potter i la cambra secreta | Dudley Dursley | |
| 2004 | Harry Potter i el pres d'Azkaban | Dudley Dursley | |
| 2007 | Harry Potter i l'orde del Fènix | Dudley Dursley | |
| 2010 | Harry Potter i les relíquies de la Mort (Part 1) | Dudley Dursley | |
| 2016 | The Lost City of Z | William Barclay | |
| 2017 | The Current War | Benjamin Vale | |
| 2018 | The Ballad of Buster Scruggs | Harrison | Segment: "Meal Ticket" |
| 2018 | The Keeper | Sergent Smythe | |
| 2019 | Waiting for the Barbarians | Soldat 4 | |
| 2020 | The Old Guard | Steven Merrick | |
| 2020 | The Devil All the Time | Roy Laferty | |
| 2021 | The Tragedy of Macbeth | Malcolm | Postproducció |
| Per anunciar | Please Baby Please | | En rodatge |

### Televisió

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2005 | Friends and Crocodiles | Oliver (de petit) | Telefilm |
| 2010 | Merlin | Gilli | Episodi: "The Sorcerer's Shadow" |
| 2010 | Just William | Robert Brown | 4 episodis |
| 2011 | Garrow's Law | George Pinnock | 3 episodis |
| 2016 | The Musketeers | Bastien | Episodi: "Fool's Gold" |
| 2019 | The War of the Worlds | Artiller | 2 episodis |
| 2019 | His Dark Materials | Sysselman | Episodi: "Armour" |
| 2020 | The Queen's Gambit | Harry Beltik | 4 episodis |

## Referències

* ↑ «Harry Melling shares his thoughts with MuggleNet on the black comedy "Smack Family Robinson" in an exclusive interview». . Arxivat 2020-08-20 a Wayback Machine.
* ↑ «Interview: Harry Melling talks The Ballad of Buster Scruggs, Netflix and Liam Neeson with horses» (en anglès americà).
# Concert per a violoncel núm. 2 (Xostakóvitx)

El Concert per a violoncel i orquestra núm. 2 en sol major, op. 126, el va compondre Dmitri Xostakóvitx la primavera de 1966 i es va estrenar el 25 de setembre de 1966, en un concert de gala que celebrava el seixantè aniversari del compositor, a la Sala Gran del Conservatori de Moscou interpretat per Mstislav Rostropóvitx, a qui anava dedicat, amb l'Orquestra Simfònica Estatal de la URSS dirigida per Ievgueni Svetlànov. El temps d'actuació és d'aproximadament trenta-sis minuts.

## Referències

* ↑ Huscher, Phillip. «Programa de mà» (en anglès). Chicago Symphony Orchestra. Arxivat de l'original el 26 de febrer 2015. [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 19 novembre 2020].
# Conger erebennus

Conger erebennus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el Japó i la península de Corea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bosc L. A. G., 1816-1819. (Pisces accounts). A: Nouveau Dictionnaire d'Histoire Naturelle..., Nouv. Ed. Paris. Nouv. Dict. Hist. Nat. v. 1-36.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Snyder, J. O., 1901. A review of the apodal fishes or eels of Japan, with descriptions of nineteen new species. Proceedings of the United States National Museum v. 23 (núm. 1239): 837-890.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Conger erebennus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Congocharax olbrechtsi

Congocharax olbrechtsi és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ Matthes, H., 1964. Les poissons du lac Tumba et de la region d'Ikela. Étude systématique et écologique. Ann. Mus. R. Afr. Cent. Ser. 8 Zool. Núm. 126: 1-204, map, table, Pls. 1-6.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Poll, M., 1954. Poissons de forêt des environs de Yangambi (Stanleyville) recueillis par A. Hulot. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1: 56-68.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J. i J.-P. Gosse, 1984. Distichodontidae. p. 184-211. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Basílica de la Santa Creu (Lecce)

La basílica de la Santa Creu (italià: basilica di Santa Croce) al centre històric de Lecce i n'és una de les esglésies més importants i admirades, però va tenir una construcció agitada.
La primera pedra va ser col·locada el 1353, però l'obra va ser interrompuda gairebé immediatament a causa de la mort del seu mecenes Gualtiero Di Brienne. Les obres es varen reprendre el 1549 a mans dels arquitectes més importants de l'època: Gabriele Riccardi, Giuseppe Zimbalo i Cesare Penna. Es va acabar el 1699 i du damunt signes del pas d'aquest llarg espai de temps. Només cal mirar a la façana principal, que ha combinat elements típics del Renaixement del segle xvi amb exuberants fantasies barroques, tot això en un conjunt arquitectònic harmoniós de gran prestigi per l'art barroc de Salento. Gabriele Riccardi va completar el 1582 el nivell inferior de la façana que està delimitada del següent nivell per un entaulament decorat amb telamons humans i felins. Aquesta part de la façana es caracteritza per la divisió de l'espai per mitjà de sis columnes llises. Pocs anys després, el 1606, Francesco Antonimo Zimbalo va construir la porta principal, amb dos parells de columnes corínties, l'escut d'armes de Felip III de Castella en la part superior, i als constats Maria D'Enghien a l'esquerra i Gualtiero VI de Brienne Duc d'Atenes a la dreta. A les dues portes laterals, d'altra banda, hi ha els escuts d'armes de la Santa Creu i de l'Ordre dels Celestins, el convent del qual flanqueja i perllonga l'església.
Al segon nivell de la façana, just després de l'entaulament, una fila de cariàtides sostenen la balustrada decorada amb tretze querubins abraçats, símbol del poder temporal i espiritual de l'Església Catòlica, mentre que als costats, es poden admirar les estàtues de la Fe i la Caritat. L'element de major valor artístic del nivell superior és el rosetó barroc, un dels més preciós, refinat i elegant de la història de l'art modern. El rosetó, amb fulles d'acant i cercles finament decorats, està emmarcat per dues columnes corínties i flanquejat per nínxols amb estàtues de Sant Benet i Sant Celestí.
A l'interior, la nau central, molt més alta que les laterals, acaba al fons amb una absis i té a la part superior un enteixinat daurat. L'altar major està emmarcat per un majestuós portal amb l'escut d'armes de la família Adorni, que a l'espai de Santa Creu va tenir antany la seva tomba privada.

## Referències

* ↑ «Basilica di Santa Croce» (en italià). leccenelsalento.it. [Consulta: 4 novembre 2017].
# Conjunt d'habitatges al carrer Sant Pere (Abrera)

El Conjunt d'habitatges al carrer Sant Pere, 10-14 és una obra d'Abrera (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Sèrie de tres edificis d'habitatges units entre mitgeres. Estan estructurats en planta baixa i dos pisos superiors. La façana està arrebossada a excepció del costat exent de la última casa on es veu el mur de carreus de pedra irregulars, còdols, etc. Als dos pisos s'alternen balcó i finestra; hi ha algunes obertures cegades amb el temps però les parts més modificades són les inferiors. Les construccions es rematen per una cornisa motllurada amb una sanefa a la zona més baixa. Les cobertes són a dues aigües però no visibles des del carrer. Hi ha una inscripció sota el balcó de l'habitatge núm. 10 on es pot llegir "RTS 1885".

## Referències

* ↑ «Conjunt d'habitatges al carrer Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 gener 2019].
# Conrack

Conrack és una pel·lícula dramàtica estatunidenca de 1974 basada en el llibre autobiogràfic de 1972 The Water Is Wide de Pat Conroy, dirigida per Martin Ritt i amb Jon Voight en el paper principal, al costat de Paul Winfield, Madge Sinclair, Hume Cronyn i Antonio Fargas. La pel·lícula es va rodar a Brunswick i va ser estrenada per 20th Century Fox el 15 de març de 1974.
La novel·la es va tornar a adaptar com a The Water Is Wide el 2006, un telefilm protagonitzat per Jeff Hephner i Alfre Woodard.

## Argument

La història ressegueix un jove professor, Pat Conroy, destinat l'any 1969 a l'illa de Yamacraw, davant de la costa de Carolina del Sud, i habitada majoritàriament per famílies afroamericanes pobres. Descobreix que els infants i els adults han estat aïllats de la resta del món i parlen un dialecte anomenat gullah, que com a mostra, «Conrack», el títol de la novel·la, és el millor que poden fer per pronunciar el seu cognom.
Conroy intenta mostrar-los el món exterior, però entra en conflicte tant amb la directora de l'escola com amb el senyor Skeffington, l'inspector. Els ensenya a raspallar-se les dents i a nadar, qui és Babe Ruth i fa que els infants escoltin música, com ara El vol del borinot i la Simfonia núm. 5 de Beethoven. Es sorprèn també que mai no hagin sentit a parlar de Halloween i decideix portar-los a Beaufort, a terra ferma, per anar a juagar el paga o plora.

## Referències

* ↑ https://www.twilighttimemovies.com/news/georgia-on-their-mind/ Arxivat 2019-04-26 a Wayback Machine.
* ↑ «AFI's 100 Years...100 Cheers Nominees». [Consulta: 14 agost 2016].
* ↑ https://www.nytimes.com/1974/03/28/archives/film-conrack-story-of-a-teacher.html
* ↑ "Film Reviews: Conrack". Variety. February 20, 1974. 14.
* ↑ Siskel, Gene (March 29, 1974). "'Conrack's' no life cure-all but..." Chicago Tribune. Section 2, p. 8.
* ↑ Champlin, Charles (March 10, 1974). "Madness Motivates in 'Conrack'". Los Angeles Times. Calendar, p. 73, 77.
* ↑ Raisbeck, John The Monthly Film Bulletin, 41, 488, 9-1974, pàg. 197.
# Conrad Ansorge

Conrad Eduard Reinhold Ansorge (Buchwald, Silèsia, 15 d'octubre de 1862 – Berlín, 13 de febrer de 1930) fou un pianista i compositor alemany.
Feu els estudis al Conservatori de Leipzig, perfeccionant-los a París amb Alfred Quidant i Liszt el 1885-86. Durant diversos anys actuà als Estats Units com a concertista, tornant a Alemanya el 1895 i establint-se a Berlín com a professor de piano del Conservatori de Scahrwenka càrrec que desenvolupà fins al 1903 i on tingué entre altres alumnes l'argentí Ernesto Drangosch, o els alemanys Eta Harich-Schneider, Eduard Erdmann, James Simon. Ocupà un dels primers llocs entre els concertistes de la seva època, no havent sigut cap obstacle les seves activitats de virtuós per assolir anomenada com a compositor.
Les seves principals produccions són:
* un Rèquiem, per veus d'home, amb acompanyament d'orquestra;
* tres Sonates, i diverses peces per a piano;
* diverses obres per a orquestra;
* dos Quartets per a instruments d'arc;
* i una col·lecció d'inspirats lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 630 (ISBN 84-239-4571-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2184 (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 1103 (ISBN 84-239-4574-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 399 (ISBN 84 239-4556-1)
# Consell General de València

El Consell General de València va ser una institució activa des de l'any 1238 a l'any 1707 encarregada del govern de la ciutat de València. L'oficial de major rang era el Jurat en Cap comparable a la figura actual de l'alcalde. És l'antecessor de l'actual ajuntament o Consell Municipal de València i tenia la seua seu a la Casa de la Ciutat.
| « | (castellà) València tenia en aquest cos deliberatiu un veritable Senat. La seva elecció era estrictament popular, prenent-hi part tots els gremis o oficis. Era de dret el cos consultiu dels Jurats; intervenia en tots els negocis administratius i econòmics de la capital; era el defensor nat i incorruptible dels Furs i, per tant, de la llibertat del país; s'entenia amb el Rei directament; nomenava representants a prop de la Cort, per protegir la inviolabilitat dels privilegis; servia de mediador entre el Rei i el poble; decidia els dubtes que passaven pel que fa a la intel·ligència d'un Fur; promovia les obres públiques; fixava els pressupostos; designaven el nombre de tropes que s'havien de concedir als Reis en casos de guerra; concedia o negava els donatius que exigien els Monarques; concedia pensions; publicava les lleis sumptuàries; resolia les grans qüestions civils durant les circumstàncies de perill: en una paraula, era la representació veritable de l'ordre, de la legalitat, de la justícia, de la llibertat i de la independència. | » |
| — Apunts històrics sobre els Furs de l'antic Regne de València, Vicent Boix |||

## Història

El Consell General va ser fundat després de la conquesta de València pel Rei en Jaume I i va romandre actiu inclòs durant la Revolta de les Germanies fins que l'any 1707, després de la Guerra de Successió Espanyola i els posteriors decrets de nova planta que abolien els furs de València (on aquesta institució d'entre altres estava recollida), va ser abolida.

## Referències

* ↑ Santamaría, Álvaro. El Consell General de Valencia en el tránsito a la modernidad. València: Biblioteca Valenciana, 2000 (Colección Historia. Estudios). ISBN 84-482-2369-1 [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ Valor Moncho, Pilar «Los miembros del Consell General de Valencia desde la muerte de Fernando el Católico hasta las Germanías (1515-1523)». Revista de Historia Moderna, núm. 19, 2001, pàg. 11-38.
* ↑ (castellà) Boix i Ricarte, Vicent. «XXVI - El Consell General». A: Apunts històrics sobre els Furs de l'Antic Regne de València. Impremta de Mariano de Cabrerizo, 1855.
# Conselleria de Justícia i Benestar Social de la Generalitat Valenciana

La Conselleria de Justícia i Benestar Social del Consell de la Generalitat Valenciana és un departament o conselleria amb les competències en matèria de justícia, menors, polítiques de prestació social, servicis socials, dependència, discapacitats, família, adopcions, joventut, dona, cooperació al desenvolupament i immigració, col·legis professionals, fundacions, associacions, registres i notariat.
Es tracta d'un departament creat a la VIII legislatura de l'etapa autonòmica després de fusionar competències de dos conselleries desaparegudes: la Conselleria de Justícia i Administracions Públiques i la Conselleria de Benestar Social. El seu conseller és Jorge Cabré Rico. A la remodelació del Consell de desembre de 2012, es tornen a separar, amb la recuperació de la Conselleria de Benestar Social i la incorporació de Justícia a la cartera de la Governació.

## Històric de càrrecs

* Secretaria Autonòmica d'Autonomia Personal i Dependència:
** Joaquín Martínez Gómez (- 14 desembre 2012)
* Secretaria Autonòmica de Família i Solidaritat:
** Gotzone Mora Temprano (- 17 febrer 2012)
** Enrique Navarro Alejandro (17 febrer 2012 - 14 desembre 2012)
* Secretaria Autonòmica de Justícia:
** Antonio Gastaldi Mateo (- 14 desembre 2012)
* Sotssecretaria:
** Carlos Alberto Precioso (- 14 desembre 2012)
* Direcció General de Persones amb Discapacitat i Dependència:
** Pilar Collado Capilla (- 14 desembre 2012)
* Direcció General d'Acció Social i Majors:
** Pilar Albert Guerola (- 14 desembre 2012)
* Direcció General de Família i Dona:
** Celia Ortega Ruiz (- 14 desembre 2012)
* Direcció General d'Integració i Cooperació:
** Herminia Palomar Pérez (- 14 desembre 2012)
* Direcció General de la Joventut i de l'Institut Valencià de la Joventut, Generalitat Jove:
** Marcos Sanchis Fernández (- 14 desembre 2012)
* Direcció General de Justícia:
** Julián Ángel González Sánchez (- 14 desembre 2012)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Decret 180/2012, de 14 de desembre, del Consell, pel qual cessen i es nomenen alts càrrecs de l'administració de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6924, 17-12-2012, p. 35773.
* 1 2 «Decret 35/2012, de 17 de febrer, del Consell, pel qual cessen i nomena alts càrrecs de l'administració de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6717, 20-02-2012, p. 5329.

## Vegeu també

* Conselleria de Justícia i Administracions Públiques de la Generalitat Valenciana
* Conselleria de Benestar Social de la Generalitat Valenciana

## Enllaços externs

* gva.es Arxivat 2011-12-16 a Wayback Machine.
# Constança de Castella i de Barcelona

Constança de Castella i de Barcelona (v 1140 - 1160), infanta de Barcelona i reina consort de França (1157-1160).
Filla d'Alfons VII de Lleó i de Berenguera de Barcelona, es casà el 1154 amb el rei de França Lluís VII, de la qual fou la seva segona esposa. D'aquesta unió tingueren una filla:
* Margarida de França, casada amb Enric d'Anglaterra, duc de Normandia en primeres núpcies, i amb Béla III d'Hongria
* Adela, comtessa de Vexin (1160-1221), casada el 1195 amb Guillem III de Ponthieu

## Biografia

Celebrà el seu casament el 1154, després d'haver repudiat el monarca francès a la seva primera esposa Elionor d'Aquitània, sent coronada a la catedral d'Orleans per Hugo, arquebisbe de Sena, fet que va motivar diverses protestes de part del metropolità de Roma, que pretenia tenir la prerrogativa exclusiva de consagrar els reis i reines de França. Rodrigo de Toledo escriptor del segle xiii, diu que a poca gent mal intencionada es va fer servir per París la calúmnia que la nova reina era filla bastarda del monarca castellà, per tal de sembrar dissensions entre ella i el seu marit. Lluís VII per posar en clar aquella circumstància, va pretextar un pelegrinatge a Santiago de Compostel·la. Alfonso VII, envoltat de la noblesa castellana, lleonesa i navarresa, va sortir a esperar-lo fins a Burgos, juntament amb el rei de Navarra, acompanyant-li tots dos monarques fins a Santiago i d'allà a Toledo, tributant-li tot gènere d'atencions i honors, en aquella brillant cort on van aparèixer junts els més altius i aclarits senyors cristians i àrabs, i entre ells el comte de Barcelona. Meravellat Luis de tanta esplendor i riquesa, desconeguda per a ell, Alfonso VII presentant-li al comte de Barcelona, és fama que li va dir:
| « | <"Aquest és el germà de Berenguela, mare de la vostra esposa i reina de Castella i de Lleó amb la qual em vaig casar, ja veieu, doncs, que ni és de baixa llinatge ni jo sóc un monarca desprestigiat, com us han dit vils calumniadors."> | » |
, a la qual cosa el rei de França, va contestar:
| « | <"Dono gràcies a Déu que m'ha permès contraure matrimoni amb la filla de tan elevat senyor i de la noble germana de tan excels príncep."> | » |
(De Rebus Hispaniae, lib. VII, cap. IX que figura en el Reccueil des historiens de France, t. XII, pàg. 383).
En morir va deixar fama per la seva bellesa i virtuts, i va ser enterrada a la Basílica de Saint-Denis.
Quan Sant Lluís el 1263 va fer buscar les restes dels reis avantpassats seus, va inhumar les de Constança al cor, al costat de l'Evangeli, en un mausoleu rematat per una estàtua jacent d'aquella sobirana amb la inscripció:
| « | "Constantia, regina quae venit d'Ispania". | » |
La Convenció de 1703 va fer obrir la seva tomba, de la qual van treure el seu segell de plata, que es conserva al gabinet de medalles de la Biblioteca Nacional de París, i la seva estàtua, transportada durant la Revolució el museu dels Petits Augustins, va ser tornada a la basílica de Saint-Denis el 1817.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 10/11. (ISBN 84-239-4515-4)