OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acentrogobius chlorostigmatoides

Acentrogobius chlorostigmatoides és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes que habita des d'Indonèsia fins a la Xina, incloent-hi el delta del Mekong. Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.És inofensiu per als humans. És un peix de clima tropical i demersal.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1874. Esquisse d′un système naturel des Gobioïdes. Arch. Néerl. Sci. Nat., Haarlem v. 9: 289-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bleeker, P., 1849. Bijdrage tot de kennis der Blennioïden en Gobioïden van der Soenda-Molukschen Archipel, met beschrijving van 42 nieuwe soorten. Verh. Batav. Genootsch. Kunst. Wet. v. 22: 1-40.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Chen, I.-S., K.-T. Shao i L.-S. Fang, 1996. Three new records of gobiid fishes from the estuary of Tzenweng River, south-western Taiwan. J. Taiwan Mus. 49(1):1-5.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Nguyen, N.T. i V.Q. Nguyen, 2006. Biodiversity and living resources of the coral reef fishes in Vietnam marine waters. Science and Technology Publishing House, Hanoi.
* 1 2 Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.
* ↑ Schuster, W.H. i R. Djajadiredja, 1952. Local common names of Indonesian fishes. W.V. Hoeve, Bandung, Indonèsia. 276 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, William N., ed. 1998. Catalog of Fishes. Special Publication of the Center for Biodiversity Research and Information, núm. 1, vol. 1-3. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. ISBN 0-940228-47-5.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000.
* Murdy, E.O. i K. Shibukawa, 2001. A revision of the gobiid fish genus Odontamblyopus (Gobiidae: Amblyopinae). Ichthyol. Res. 48(1):31-43.
* Nelson, J.S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Albert Lavignac

Alexandre Jean Albert Lavignac (París, 21 de gener de 1846 - París, 28 de maig de 1916) fou un musicògraf i pedagog francès, conegut pels seus escrits teòrics.

## Biografia

Lavignac va estudiar amb Antoine François Marmontel, François Benoist i Ambroise Thomas al Conservatoire de Paris, on va ser llavors anomenat repetidor el 1871, professor de solfeig el 1875 i professor d'harmonia de 1891 a 1915. El març de 1864, als divuit anys, va tocar la part d'harmònium de la Petite messe solennelle de Gioachino Rossini en el moment de la seva primera execució.
La seva obra principal La Música i els Músics (1895), una ullada molt completa de la gramàtica musical, de les seves regles elementals i del material musical, va ser estudiada molt de temps després de la seva mort. Hi associa sobretot instruments amb colors, de les formacions instrumentals amb diferents tipus de quadres i, segons la seva interpretació, les característiques de cada tonalitat.

## Principals escrits
### Enciclopèdia de la Música

Escrita en col·laboració amb Lionel de La Laurencie, l'obra Encyclopédie de la Musique et Dictionnaire du Conservatoire, editada per la Llibreria Delagrave (en onze volums in-4°;, 19,5 x 29,5, el text de la qual està disponible sobre Gallica : 1.1. 1.2. 1.3. 1.4. 1.5. 2.1. 2.3. 2.4. 2.5. 2.6), composta com segueix:
* Première partie : Histoire de la Musique, en 5 volums, 3.395 pàgines, 1913-1922.
** Antiquité - Moyen Âge.
** Italie - Allemagne.
** France - Belgique - Angleterre.
** Espagne - Portugal.
** Russie - Pologne - Finlande - Scandinavie - Suisse - Autriche - Hongrie - Bohème - Tziganes - Roumanie - Arabes - Turquie - Perse - Thibet - Birmanie - Indochine - Indes néerlandaises - Éthiopie - Afrique méridionale - Madagascar - Canaries - États-Unis - Indiens - Mexique - Pérou - Équateur - Bolivie.
* Deuxième partie : Technique - Esthétique - Pédagogie, en 6 volums, 3.920 pàgines, 1925-1931.
** Tendances de la musique, technique générale.
** Physiologie vocale et auditive, technique vocale et instrumentale.
** Technique instrumentale - Instruments à vent, instruments à percussion, instruments à cordes, instruments automatiques.
** Orchestration, musique liturgique des différents cultes.
** Esthétique.
** Pédagogie, écoles, concerts, théâtres.

### Altres obres

* Cours complet théorique et pratique de dictée musicale (1882)
* École de la pédale (1889)
* La Musique et les Musiciens (1895) Text en línia. Nlle éd. refondue (1956)
* Le Voyage artistique à Bayreuth (1897), una anàlisi de les òperes de Richard Wagner
* L'Education Musicale (Copyright 1902 in the U.S.A. by D. Appleton and Cie).

## Llista d'alumnes

* Max d'Ollone,
* Amédée Gastoué,
* Claude Debussy,
* Vincent d'Indy,
* Philipp Jarnach,
* Gabriel Pierné,
* Gabriel Grovlez,
* Amédée Gastoué,
* Raoul Laparra,
* Florent Schmitt,
* Louis Hasselmans,
* Charles-Gaston Levadé,
* Lazare Lévy.

## Referències

* ↑ * Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. III, pàg. 960. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 491 (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 763 (ISBN 84 239-4529-4)
# Florencio Constantino

Florencio Constantino (Ortuella, Biscaia, 9 d'abril de 1869 - Mèxic D.F., 19 de novembre de 1919) fou un tenor espanyol.
En la seva joventut fou maquinista del ferrocarril de Bilbao a Portugalete i d'alguns vaixells, fins que ingressà en l'exèrcit, i una volta va concloure el servei militar embarcà cap a Buenos Aires, on treballà com a mecànic, cridant la seva bella veu l'atenció dels seus companys de feina, els quals li aconsellaren que es deixés escoltar en públic. Després de les primeres audicions, el Club Espanyol de la capital del Plata acordà subvencionar-lo perquè es pogués dedicar a l'art líric, rebent les primeres lliçons del tenor Leopoldo Signoretti que en molt poc temps el posà en condicions de debutar en el teatre Solis de Montevideo, amb l'òpera La Dolores (Bretón), amb la que tingué un bon èxit. Cantà seguidament a Buenos Aires i La Plata, i tornà a Europa per acabar la seva educació artística a Milà, cantant després amb molts aplaudiments en els teatres més importants d'Europa i Amèrica del Nord, inclosos el Reial de Madrid i els de Nova York, en els que aconseguí triomfs envejables i els elogis de la premsa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 14, pàg. 1471. (ISBN 84-239-4514-6)
# Escut d'Artés

L'escut d'Artés té una creu central que és el senyal tradicional de la vila d'Artés (Bages), i les claus i els bàculs en al·lusió al fet que va pertànyer als bisbes de Sant Pere de Vic.

## Escut heràldic

L'escut oficial d'Artés té el següent blasonament:
| « | Escut caironat quarterat: 1r. i 4t. de gules, una clau d'or posada en pal amb la dent a baix i mirant cap endins la del 1r. quarter i cap enfora la del 4t.; 2n. i 3r. d'or, un bàcul de bisbe de porpra posat en pal; ressaltant sobre el tot de la partició una creu plena de sable. Per timbre una corona mural de vila. | » |
Va ser aprovat el 19 d'octubre de 1993 i publicat al DOGC el 8 de novembre del mateix any amb el número 1818.

## Bandera d'Artés

La bandera oficial d'Artés té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, quarterada, els quarters primer i quart vermells i, els segon i tercer grocs, amb la creu negra plena de l'escut de braços de gruix 1/6 de l'alçària del drap, al centre. | » |
Va ser aprovada el 22 de setembre de 1994 i publicada en el DOGC el 3 d'octubre del mateix any amb el número 1955.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 19 d'octubre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Artés» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1818, 08-11-1993 [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 22 de setembre de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Artés». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1955, 22-09-1994 [Consulta: 16 febrer 2010].
# Domenico Massenzio

Domenico Massenzio (Ronciglione, província de Viterbo, 28 de març de 1586 – Roma, 23 d'octubre de 1657) fou un compositor italià del segle xvii. Fou canonge de la col·legiata de la seva vila nadiua, degà dels beneficiats de l'església de Santa Maria in via Lata de Roma i mestre de capella de la congregació de nobles, en la casa professa dels jesuïtes. Fou deixeble del també famós compositor Felice Anerio (1560-1630). Deixà sis llibres de motets, d'una a sis veus (Roma, 1618);
* tres llibres de salms (Roma, 1618);
* Completorium integrum cum Ave Regina et Mocteti duo octonis vocibus (Roma, 1630);
* quatre llibres de salms, a vuit veus, (Roma, 1630);
* Psalmodia Vespertina tam de Dominicis quam de apostolis cum Regina Coelis Salve Regina et duplici Magnificat, (Roma, 1631);
* Motteti e Litanie a piu voci, (Roma, 1631);
* set llibres de salms a quatre veus (Roma, 1632-1643).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 780-81 (ISBN 84-239-4533-2)
# Congregació dels Dolors de Badalona

La Venerable i Discreta Congregació de la Mare de Déu dels Dolors de Badalona, coneguda habitualment per la forma abreujada de Congregació dels Dolors de Badalona, és una entitat religiosa de la ciutat de Badalona, fundada el 1723. És una fraternitat vinculada a l'Orde dels Servites i a la imatge de la Mare de Déu dels Dolors barroca de l'església de Santa Maria de Badalona.
La congregació de Badalona va ser fundada el 19 de març de 1723, Divendres de Dolors, per mossèn Jaume Dalmau, i va comptar d'inici amb 58 congregants, tot i que probablement eren molts més els seguidors, tots de diferent condició social. El motiu de la fundació era la veneració dels ciutadans per la verge dolorosa, vinculada a una imatge barroca existent llavors a la parròquia de Santa Maria de Badalona, de la qual es desconeix la data de confecció i l'autor. El context històric de la fundació i les motivacions cal trobar-los en l'establiment dels frares de l'orde servita a Barcelona el 1619, promotors de la veneració de l'advocació de la Mare de Déu dels Dolors a través de la formació de confraries de laics, a partir de 1663, convertides després en congregacions dels Dolors i esdevingudes fraternitats seglars dels servites.
La congregació al llarg de la seva història ha passat per diverses vicissituds, tot i que sempre s'ha dedicat a reunir-se per a la celebració de festes litúrgiques i de diversos sants. A més, durant molt de temps, els congregants tenien una vida marcada amb obligacions, com atendre els membres malalts a través de l'auxili mutu, l'assistència als moribunds o el pagament dels enterraments.
Així mateix, encara no és la seva activitat principal, també participa a processons, com la processó dels Misteris de Badalona, per donar-se a conèixer al públic. La processó que els és pròpia és la dels Dolors, que va sortir pels carrers de Badalona de manera ininterrompuda entre 1723 i 1914 el Divendres de Dolors, com a preludi de la Setmana Santa. A partir de 1914 la processó va deixar de sortir i només feia un recorregut per dintre de l'església de Santa Maria, fins que es va recuperar l'antiga el 2014, seguint les indicacions de documents antics per realitzar-la.
Amb motiu del 300 aniversari de la fundació de la congregació, es va fer una exposició al Museu de Badalona amb objectes històrics de la mateixa, i es va promoure la publicació d'un llibre de la història de la congregació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Rourera, Mireia «Tres segles de presència a Badalona». El Punt Avui, 06-04-2023.
* ↑ Alba Ríos, Tania «La Mare de Déu dels Dolors de Badalona». Carrer dels Arbres. Revista anuari del Museu de Badalona, 3a època, núm. 14, 2003, pàg. 53.
* 1 2 «La Congregació dels Dolors de Badalona cumpleix 300 anys». Catalunya Cristiana, 20-03-2023.
* ↑ Llamas, Silvia «La 'Processó dels Dolors' de Badalona vuelve a salir a la calle». La Vanguardia, 14-04-2014.
# Conjunt Sant Nicasi

El Conjunt Sant Nicasi és un conjunt d'edificis del municipi de Gavà (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de cases que mantenen bastant la tipologia originària, planta baixa i pis amb balcó o sense i eixida al darrere. Cal destacar la casa núm. 66, del segle xviii. És una casa de pagès que s'aixeca al mig de la trama urbana, i a la banda dreta s'hi conserva encara l'antic forn de pa, adossat a la façana. Un altre exemple és el núm. 57: Cal Nicanor. Aquest edifici es caracteritza per una acurada arquitectura, que té atenció pels mínims detalls. Les reixes de forja, l'ornamentació són de gran qualitat.

## Història

El carrer de Sant Nicasi, antic camí de les canals, es formà entorn del Raval dels Carters. A finals del s. XVIII, la família Amat, era propietària d'una bòbila, i va edificar una renglera de cases. A mitjans del s. XIX, el carrer comptava ja amb seixanta-set cases.

## Referències

* 1 2 «Conjunt Sant Nicasi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Conjunt d'habitatges al carrer Sant Francesc, 23-43 (Vic)

El Conjunt d'habitatges al carrer Sant Francesc, 23-43 és una obra de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt d'edificis civils. Són quatre cases entre mitgeres, cobertes al mateix nivell amb coll de biga que separa cada tram. Consten de planta baixa i dos pisos. A la planta s'obren grossos portals, un d'ells reformat (núm. 39), una sola finestra al primer pis i una de més petita al segon.
El carener és paral·lel a la façana i el voladís de la teulada sobre els colls de biga no és gaire ampli.
L'estat de conservació es va fent més precari a mesura que augmenta el núm. de la casa, però en les més abandonades és on millor s'aprecia el valor constructiu tradicional.

## Història

Segurament l'origen d'aquestes cases prové dels segles xvii i principis del xviii, amb lleugeres reformes.
És segurament el grup de cases més primitiu construït fora muralla durant els segles xvii i xviii.
L'origen del carrer és molt anterior, ja que fou l'antiga via que comunicava la ciutat amb el camí de Barcelona fins que al segle xiii Jaume I va canviar l'itinerari pel c/ Sant Pere.
Al segle xvi, a l'extrem del carrer es construí la clausura del morbo, al segle xvii s'hi bastí el baluard defensiu. A mitjans de segle xix s'hi construí l'església del Roser i el 1863 un gran aiguat assolà la ciutat i devastà gran part dels edificis del carrer. Amb la construcció del nou pont sobre el riu a mitjans del segle xx, la zona començà a créixer.
Els edificis nº 43 i 45 del Carrer de Sant Francesc s'han enderrocat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Conjunt d'habitatges al carrer Sant Francesc, 23-43». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Conjunt de cases al carrer Sant Francesc, 3-5 (Capellades)

El Conjunt de cases al carrer Sant Francesc és una obra de Capellades (Anoia) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt de dues cases situades al carrer de Sant Francesc, ubicat al costat de llevant del nucli antic. Els edificis compten amb diverses altures, planta baixa, dos o tres pisos, i golfes (algunes amb arqueria) i presenten diverses tipologies de ràfec. Les façanes estan compostes segons un o dos eixos amb obertures de proporció vertical. Els balcons estan protegits amb baranes de ferro de brèndoles verticals. Els paraments de les façanes estan revestits d'arrebossat i estucat amb diversitat de colors. Destaquen, sobretot, els portals d'accés de carreus de pedra. La número 3 (Casa Joan Ros), amb portal de pedra d'arc de mig punt transformat, més tard, en llinda plana, a la clau central del qual hi ha gravada la data "1778". La número 5 (Casa Josep Roig) també té portal de pedra d'arc de mig punt i en la clau central hi ha gravada la data "1775".

## Història

Ambdues edificacions formen part del notable creixement urbanístic viscut per Capellades a la segona meitat del segle xviii, així ho avalen els anys que apareixen a les seves portalades (1778, la núm. 3 i 1775, la núm. 5).

## Referències

* 1 2 «Conjunt de cases al carrer Sant Francesc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Conjunt de cases menestrals

El Conjunt de cases menestrals és una obra de Celrà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

és una agrupació de cases en filera, de planta rectangular, teulat a dues vessants, planta baixa i pis. Realitzades en pedra sense treballar excepte a les obertures, que són de calcària i ben treballades. Obertures de llinda plana, fora de les portes dels números 6 i 10, que han estat substituïdes per arcs rebaixats d'obra i remolinats. Cal dir que la llinda plana de la casa núm. 4: JUAN CLAVO ME FECIT 1798. Les finestres tenen trencaaigües amb motllures senzilles i marc amb motllures a biaix, el mateix que a les portes. Les parts baixes són ventilades per finestretes de dues peces en pedra d'arcs deprimits rectilinis. Cal ressaltar el ràfec de teules volades en 3 fileres aguantades per rajols amb dibuixets de triangles de calç (Empordà) col·locats per vèrtex oposats.

## Referències

* ↑ «Conjunt de cases menestrals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Consell Comarcal del Baix Ebre

El Consell Comarcal del Baix Ebre és una administració pública d'àmbit local que escull de manera indirecta els seus membres d'acord amb els resultats de les eleccions municipals. Té la seua seu a l'antic convent de les Oblates, construït entre el 1880 i el 1885 i venut el 1987 a la ciutat de Tortosa.
El seu ple està format per 25 consellers comarcals.
Des del 1995 el Consell comarcal del Baix Ebre utilitza un escut que s'inspira en el de Ramon Berenguer IV com a marquès de Tortosa. Està dividit en quatre quarters i alterna els pals de la casa catalana d'Aragó amb la torre descrita al segle xiii als Costums de Tortosa: torre de plata, amb quatre merlets, una porta i dues finestres.
N'han estat presidents Marià Curto (CiU), Ramon Cardús (CiU; 1995-1999), Joan Bertomeu (PP; 1999-2003), Ferran Bel (CiU; 2003-2007), Andreu Martí (CiU; 2007-2009), Daniel Andreu (ERC, 2009-2011), Lluís Soler (CiU; 2011-2015), Dani Andreu (ERC; 2015-2017), novament, Enric Roig i Montagut (PSC; VII/XII de 2017), Sandra Zaragoza Vallés (PDeCAT; XII/2017-VII/2019) i Xavier Faura Sanmartín (ERC). En l'actualitat Antoni Gilabert i Rodríguez (ERC; VII/2023-...) n'és el president.
Consellers comarcals :
| 1999 | 2003 | 2007 | 2011 | 2015 | 2019 |
| CiU: 12 | CiU: 8 | CiU: 10 | CiU: 11 | CiU: 10 | PDeCAT: 8 |
| PSC: 7 | PSC: 8 (més votat) | PSC: 8 | PSC: 6 | PSC: 5 | PSC: 3 |
| ERC: 0 | ERC: 4 | ERC: 6 | ERC: 6 | ERC: 8 | ERC: 11 |
| PP: 6 (*1) | PP: 3 | PP: 1 (*2) | PP: 2 | PP: 1 | Cs: 1 |
| Independ.: --- | Independ.: 2 | Independ.: --- | Altres: 0 | ICV-EUa: 1 | ECG: 2 |
| (*1) Josep Maria Franquet abandona el grup del PP el juny de 2001. (*2) Antoni Faura passà posteriorment al grup independent. |||||||||

## Referències

* ↑ Les cases de religiosos a Tortosa. Paulina Almerich i Padró. Coop. Gràfica Dertosense, 1998. ISBN 84-86302-33-1
* ↑ Edicte de 28 de juny de 2019, de la Junta Electoral Provincial de Tarragona, pel qual es publica la proclamació dels consellers electes i suplents dels consells comarcals de l'àmbit d'aquesta Junta (DOGC, núm. 7.911, de 05/07/2019).

## Enllaços externs

* Pàgina web del Consell Comarcal del Baix Ebre
# Consell de Cultura de la Generalitat de Catalunya

El Consell de Cultura fou un organisme creat per la Generalitat de Catalunya per mitjà del decret de 9 de juny de 1931, per tal d’estructurar i regir la seva obra cultural.
Estava constituït per vint consellers, aplegats en cinc ponències: ensenyament superior, ensenyament secundari, ensenyament primari, ensenyament tècnic, i arxius, biblioteques i belles arts. Els vint consellers inicials de l'entitat van ser dinou senyors i una senyora. Per la ponència d’ensenyament superior, Josep Xirau, Antoni Trias, Jaume Serra Húnter, Joaquim Xirau i Lluís Nicolau d’Olwer; per la ponència d’ensenyament secundari, Joaquim Balcells, Josep Estalella, Jesús Maria Bellido, Pompeu Fabra, Joaquim Xirau; per la ponència d’ensenyament tècnic, Manuel Ainaud, Rafael Campalans, Carles Pi Sunyer, Joan Puig i Ferreter i Pompeu Fabra; per la ponència d’ensenyament primari, Manuel Ainaud, Joan Delclos, Cassià Costal, Miquel Santaló i Anna Rúbies; per la ponència d’arxius, biblioteques i belles arts, Agustí Duran i Sanpere, Josep Xirau, Francesc Martorell, Pau Font de Rubinat, Joan Puig i Ferreter i Joaquim Folch i Torres. Es reuní per primer cop el 18 de juny de 1931
L’organisme estava presidit pel Conseller d’Instrucció pública i pel president de la Generalitat, que eren en aquell moment Ventura Gassol i Francesc Macià, respectivament. A la pràctica, n'actuà de president Jaume Serra i Húnter, amb Pompeu Fabra de vicepresident i Alexandre Galí de secretari, com ja establia també el decret de creació. En els moments inicials i fins a 1936 en fou l’inspirador el conseller Ventura Gassol. Després el succeïren Carles Pi i Sunyer i Lluís Duran i Ventosa.
Des del primer moment, el Consell de Cultura va mostrar la intenció de crear l'Institut-Escola i l'Escola Normal de Mestres i va definir una línia humanística i espiritual per a la formació educativa dels adolescents.
L’any 1932 el Consell de Cultura recollí en un volum l’obra realitzada: L’Obra de Cultura, publicat a Barcelona el 1932.

## Referències

* 1 2 «Consell de Cultura de la Generalitat de Catalunya | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «DECRET de creació del Consell de Cultura de la Generalitat». Butlletí de la Generalitat de Catalunya, núm. 4, 09-06-1931, pàg. 17.
* ↑ «Creació del Consell de Cultura de la Generalitat» p. 94 i 95. Butlletí dels Mestres, Núm. 50, 15-06-1931. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «Primera reunió del Consell de Cultura». La Veu de Catalunya, Núm. 10930, 22-06-1931.
* ↑ «DECRET de constitució de les ponències del Consell de Cultura de la Generalitat». Butlletí de la Generalitat de Catalunya, 09-06-1931, pàg. 18.
* ↑ Diaz-Plaja, Guillem. «L'Obra de la Generalitat. L'Escola Normal». Mirador, Núm. 155, 21-01-1932. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «1. "L'obra cultural de la Generalitat" (1932) | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 10 juny 2023].