OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elachocharax pulcher

Elachocharax pulcher és una espècie de peix de la família dels crenúquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 24 °C - 30 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones i Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Myers, G. S. 1927. Descriptions of new South American fresh-water fishes collected by Dr. Carl Ternetz. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 68 (núm. 3): 107-135.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Elachocharax pulcher». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Buckup, P.A. 1993. Review of the characidiin fishes (Teleostei: Characiformes), with descriptions of four new genera and ten new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 4(2):97-154.
* Buckup, P.A. 2003. Crenuchidae (South American darters). p. 87-95. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Weitzman, S. H. i R. H. Kanazawa 1978: The South American fish genus Elachocharax Myers with a description of a new species (Teleostei: Characidae). Proceedings of the Biological Society of Washington v. 91 (núm. 1): 158-183.
* Weitzman, S. H. 1986: A new species of Elachocharax (Teleostei: Characidae) from the Río Negro region of Venezuela and Brazil. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 99 (núm. 4): 739-747.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Nandopsis

Nandopsis és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids. Es troba a Haití, la República Dominicana i Cuba.

## Taxonomia

* Nandopsis haitiensis (Tee-Van, 1935)
* Nandopsis tetracanthus (Valenciennes, 1831)
* Nandopsis vombergae (Ladiges, 1938)

## Referències

* ↑ Gill, Theodore «Remarks on the Relations of the Genera and Other Groups of Cuban Fishes». Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 14, 1862, pàg. 235–242. ISSN: 0097-3157.
* ↑ Tee-Van, J., 1935. Cichlid fishes in the West Indies with especial reference to Haiti, including the description of a new species of Cichlasoma. Zoologica, Scientific Contributions of the New York Zoological Society No. 10 (núm. 2): 281-300.
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1831. Histoire naturelle des poissons. Tome septième. Livre septième. Des Squamipennes. Livre huitième. Des poissons à pharyngiens labyrinthiformes. Historie naturelle des poissons. v. 7: i-xxix + 1-531, Pls. 170-208.
* ↑ Ladiges, W., 1938. Cichlosoma vombergi sp. n. eine zweite rezente Cichliden-Art von Santo Domingo. Zoologischer Anzeiger v. 123 (núms. 1-2): 18-20.
* ↑ «Scientific Names where Genus Equals Nandopsis». FishBase.

## Bibliografia

* Bussing, W. A., 1989: Cichlasoma loisellei, a new nandopsis group cichlid fish from Central America. Revista de Biologia Tropical v. 37 (núm. 2): 153-161.
* Chakrabarty, P., 2007: A morphological phylogenetic analysis of Middle American cichlids with special emphasis on the section 'Nandopsis' sensu Regan. Miscellaneous Publications, Museum of Zoology, University of Michigan Núm. 198: i-iv + 1-31.
# Fouchana

Fouchana (àrab: فوشانة, Fuxāna) és una ciutat de Tunísia, a la governació de Ben Arous, situada uns 12 al sud de Tunis i uns 8 km al sud de la ciutat de Ben Arous. La ciutat només té oficialment 9.733 habitants al cens del 2004. A la municipalitat hi ha establertes tres zones industrials on treballa bona part de la població. És capçalera d'una delegació amb una població de 45.450 habitants.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 13 61 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en set sectors o imades:
* Fouchana (13 61 51)
* Cité El Mostakbel (13 61 52)
* El Hidhab (13 61 53)
* El Moghira (13 61 54)
* Nâassen (13 61 55)
* Chebeda (13 61 56)
* Douar ElHouch (13 61 57)
Al mateix temps, forma la municipalitat o baladiyya de Fouchana (codi geogràfic 13 22). Fins al 26 de maig de 2016 formava una única municipalitat juntament amb M'Hamdia, amb el nom de M'Hamdia-Fouchana i codi geogràfic 13 19, però Fouchana se'n va separar pel Decret governamental núm. 2016-600. La municipalitat s'estén per quatre dels set sectors o imades de la delegació o mutamadiyya:
* Fouchana (13 61 51)
* Cité El Mostakbel (13 61 52)
* El Hidhab (13 61 53)
* El Moghira (13 61 54)

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 41-44. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 134. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* 1 2 «أمر حكومي عدد 600 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-600 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1961-1963. ISSN: 9061 0330 9061.

## Enllaços externs

* Fouchana - Lloc web oficial
# Josep Viciano i Martí

Josep Viciano i Martí (Castelló de la Plana, 19 de setembre, 1855 - idem. 21 de maig, 1898), va ser un escultor valencià.
Va estudiar el dibuix a la seva ciutat natal, passant a valència el 1874 per ingressar a l'Acadèmia de Sant Carles i als tallers d'escultura de Modest Pastor. La primera recompensa la va obtenir en 1883 de la Societat Econòmica per un treball en fang, i a ella va seguir una llarga sèrie sense interrupció, entre les quals es compten; el 1887, medalla d'or a l'Exposició de Castelló per un esbós de l'estàtua de Ribalta; el 1893, premi de tercera classe a la Nacional de Madrid per la seva estàtua del Cardenal Cisneros; el 1895 medalla de segona classe per la seva obra Afilador marroquí. Fou també premiat a l'Exposició de Chicago. Entre altres distincions va reunir les d'escultor de la Reial Casa, soci de mèrit de l'Ateneu de València i de la Reial Acadèmia de Brussel·les, vicepresident del Circulo Valencià de Belles Arts i en sorprendre'l la mort estava proposat per a la càtedra de modelatge de l'Escola de Belles Arts de Saragossa.
Les obres d'aquest artista poden catalogar-se com formant part de l'escola realista, mereixent esmentar-se com a qualitat sortint de la seva labor un noble afany a vèncer les dificultats dels escorços, que prestaven singular moviment a les seves figures. Citarem, a més, entre les seves obres l'estàtua de Jaume I, que s'aixeca a la plaça del seu nom a Castelló; una notable escultura, Desperta, ferro!, que va enviar a l'Exposició Nacional de 1897; el grup de Angels de les andes de San Pascual Bailón de Vila-real. la imatge de San Francisco d'Assís, que es venera a l'església de Sant Miquel de Castelló de la Plana, i altres imatges per a diversos temples, com la de La nostra Senyora de Lourdes (1887), per a aquesta última ciutat, i El Sagrat Cor de Jesús (1897), amb destinació a València.
També se li deuen: medalla amb el bust de Calderón de la Barca (1887); els bustos de Charcot i Pasteur (1895); Una manola (1895), etc...En 1896 va esculpir un Crucifix, en marbre, de grandària aproximada a la meitat del natural, destinat a un oratori particular d'Ontinyent.
El seu germà Francesc fou deixeble seu y assolí per oposició una plaça de pensionat, produint, entre altres obres, la estàtua de Séneca, modelada amb soltesa i amplitud.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 554. (ISBN 84-239-4568-5)
# Pasquale Cafaro

Pasquale Cafaro (Galatina, 1708 - Nàpols, 28 d'octubre de 1787) fou un compositor italià.
Anomenat algunes vegades Caffarelli. Deixeble de Leonardo Leo en el conservatori de la Pietà dei Turchini, al qual succeí com a professor de la classe de contrapunt, substituí en Gian Francesco de Majo com a mestre de capella de la cort. Se'l hi ha criticat l'escassa originalitat de les seves melodies, però ha merescut elogis generals per la correcció i elegància que les avala. Entre els seus deixebles i figuren Francesco Bianchi, Angelo Tarchi i Giacomo Tritto. Fou el descobridor del castrat Gaetano Caffarelli el qual va conèixer com a cantant en una església de poble.
Escriví obres de música religiosa, entre elles un Stabat mater, actualment molt poc executat; dues cantates per celebrar pomposos esdeveniments de la família reial i una altra, amb ocasió del trasllat de la sang de sant Genar, i diversos oratoris i òperes, entre les quals partitures descollen les que porten el títol; Oratori per linvenzione della Croce (1747), Ipermnestra (1751), Antigono (1751) L'incendio di Troia (1757), L'Olimpiade (1769), Betulia liberata, Il trionfo di Davidde, Il Figlinolo prodigo revedutto, i una nova partitura per l'Antigono (1770).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 402 (ISBN 84-239-4510-3)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 389 (ISBN 84-239-4532-4)
# Elassodiscus obscurus

Elassodiscus obscurus és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 28,6 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 72-80.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 161 i 1.773 m de fondària (normalment, entre 600 i 1.290).

## Distribució geogràfica

Es troba al mar d'Okhotsk, el nord de les illes Kurils i el sud-est de Kamtxatka.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. & Burke C. V., 1912. Fishes from Bering Sea and Kamchatka. Bull. Bur. Fish. v. 30 (for 1910). 31-96.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Pitruk, D. L. & Fedorov, V. V., 1993. On the validity of the genus Elassodiscus Gilbert et Burke, 1912 (Scorpaeniformes, Liparidae) with the description of a new species from the Okhotsk Sea. Voprosy Ikhtiologii v. 33 (núm. 2): 165-175.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Pitruk, D.L. i V.V. Fedorov, 1993. The validity of the genus Elassodicus Gilbert and Burke, 1912 (Scorpaeniformes, Liparidae) with a description of a new species from the Sea of Okhotsk. J. Ichthyol. 33(6):68-84.
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* ↑ Orlov, A.M., 1998. Demersal ichthyofauna of Pacific waters around the Kuril islands and Southeastern Kamchatka. Russ. J. Mar. Biol. 24(3):144-160.

## Bibliografia

* Chernova, N.V., 1998. Catalogue of the type specimens of snailfish (Liparidae, Scorpaeniformes) in the Zoological Institute of the Russian Academy of Sciences. J. Ichthyol. 38(9): 730-746.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# UFO Sweden

UFO Sweden és una pel·lícula sueca del 2022 dirigida per Victor Danell.

## Argument

1996. Denise, una adolescent rebel entregada a una família d'acollida, comença a creure que el seu pare, desaparegut vuit anys abans, no és mort, sinó segrestat per ovnis. Demana ajuda a una associació local d'OVNIs per intentar descobrir la veritat.

## Repartiment

* Inez Dahl Torhaug: Denise
* Jesper Barkselius: Lennart
* Eva Melander: Kicki
* Sara Shirpey: Tomi
* Oscar Töringe: Uno
* Håkan Ehn: Gunnar
* Isabelle Kyed: Töna
* Niklas Kvarnbo Jönsson: Karl-Tefat

## Producció

La història està ambientada a Norrköping i el rodatge va començar a l'agost de 2021

## Distribució

La pel·lícula es va estrenar als cinemes a Suècia el 25 de desembre de 2022. Guanyador de la Menció d'Honor dels Premis Next Wave 2023. A Itàlia es va presentar al Trieste Science+Fiction Festival.

## Crítica

El llargmetratge va rebre crítiques moderadament positives. Vito Sante a TaxiDrivers l'anomena "un bon producte amb els peus a terra que aconsegueix aixecar el cap fins i tot més enllà del temps i l'espai". Alexandra Heller-Nicholas d' Alliance of Women Film Journalists l'anomena "una petita pel·lícula encantadora amb un gran esperit".
A l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, la pel·lícula ha rebut una puntuació 100% positiva basada en 7 ressenyes amb una puntuació mitjana de 7,80/10.

## Notes

* ↑ «Crazy Pictures är officiellt igång med inspelningarna av "UFO Sweden"». MovieZine.
* ↑ «UFO Sweden: Östgötsk ”Twilight Zone” lyfter aldrig».
* ↑ «AwardsWatch - Fantastic Fest Announces 2023 Award Winners: 'Property', 'I'll Crush Y'all', 'Shackle' and More». AwardsWatch, 26-09-2023.
* ↑ Valeria Di Brisco. «UFO Sweden, di Crazy Pictures. La recensione». SentieriSelvaggi, 31-10-2023.
* ↑ Vito Sante. «‘UFO Sweden’, un Interstellar in salsa scandinava», 07-11-2023.
* ↑ Alexandra Heller-Nicholas. «UFO Sweden». AWFJ, 23-10-2023.
* ↑ UFO Sweden a Rotten Tomatoes (anglès)

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
* UFO Sweden, su Mymovies.it
# Galeus mincaronei

Galeus mincaronei és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 40,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí que viu fins als 430 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud del Brasil.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Soto, J. M. R., 2001. Galeus mincaronei sp. nov. (Carcharhiniformes, Scyliorhinidae), a new species of sawtail catshark from southern Brazil. Mare Magnum v. 1 (núm. 1): 11-18.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mastacembelus aviceps

Mastacembelus aviceps és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 17,5 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 63.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és un endemisme del riu Congo.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Roberts, T. R. & Stewart, D. J., 1976. An ecological and systematic survey of fishes in the rapids of the lower Zaire or Congo River. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 147 (núm. 6): 239-317, Pls. 1-14.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Travers, R.A., G. Eynikel i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1986. Mastacembelidae. P. 415-427. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Josep de Calassanç Serra i Ràfols

Josep de Calassanç Serra i Ràfols (Maó, Menorca, 1900 - Barcelona, 1971) fou un historiador i arqueòleg català.
Fill de Josep Serra i Batlló, professor d'institut natural de Sabadell, i Josefa Ràfols i Baltà, natural de Vilafranca del Penedès. Estudià a la Universitat de Barcelona, on fou deixeble de Pere Bosch i Gimpera. El 1932 fou nomenat conservador del nou Museu d'Arqueologia de Barcelona, i es dedicà a la investigació de l'arqueologia prehistòrica, ibèrica i romana a Catalunya.
Després de la guerra civil espanyola va ser represaliat pel franquisme. Va fer algunes excavacions a Mèrida i Badajoz (Vila de La Cocosa) i durant els anys seixanta assessorà sobre noves excavacions i troballes a Catalunya i el Baix Aragó, com les de l'interior de la muralla romana de Barcelona, els sepulcres de fossa de Sant Quirze de Galliners, el vas campaniforme de Sabadell, el poblat ibèric de Tivissa o la Badalona romana. El 1949 fou escollit membre de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, filial de l'Institut d'Estudis Catalans.
És el pare de la lingüista Blanca Serra i Puig, l'impressor Josep de Calassanç Serra i Puig i la historiadora Eva Serra i Puig.
L'any 2019 el seu fons documental, bibliogràfic i arqueològic va ser cedit per la familia al Museu d'Arqueologia de Catalunya

## Obres

* El poblament prehistòric de Catalunya (1930)
* Études sur le néolithique et l'énéolithique de France, amb Pere Bosch i Gimpera (1927)
* Forma Conventus Tarraconensis. Baetulo-Blanda (1928)
* El poblamiento de la Maresma o Costa de Levante en época anteromana (1942)
* Corpus vasorum antiquorum. Barcelone. Musée Archéologique (1951-57 i 1958-65)

## Referències

* ↑ Barral i Altet, p. 89.
* ↑ Serra i Puig, Eva «Repressió, represàlies i represa en l'arqueologia catalana (de 1939 a finals de la dècada de 1940): notes sobre Josep de Calassanç Serra i Ràfols». Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, núm. 24, 2013, pàg. 103.
* ↑ «Josep de Calassanç Serra i Ràfols». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bertran, Enric. «Josep de C. Serra i Ràfols». Directori de socis i sòcies. Societat Catalana de Geografia. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2012. [Consulta: 4 juliol 2014].
* ↑ «https://ccuc.csuc.cat/discovery/fulldisplay?&context=L&vid=34CSUC_NETWORK:CSUC_CCUC_UNION&search_scope=DiscoveryNetwork&tab=TOT&docid=alma991008432019706706» (en anglès). [Consulta: 23 octubre 2021].
* ↑ Barral i Altet, Xavier «Josep de C. Serra i Ràfols o la voluntat de continuïtat ideològica de l'arqueologia, des de la Mancomunitat i malgrat el Franquisme» (pdf). Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, 2013, pàg. 85-100 [Consulta: 10 juliol 2014].
* ↑ «Un llegat pel MAC. Josep de C. Serra Ràfols (1900-1971)». [Consulta: 23 octubre 2021].
# Passeig de Sant Joan

El Passeig de Sant Joan és un bulevard de Barcelona que travessa els barris de la Dreta de l'Eixample i el Camp d'en Grassot. Comença al Passeig de Lluís Companys i acaba a la Travessera de Gràcia.

## Història

És una de les vies principals (núm. 35) del Pla Cerdà, amb 50 metres d'amplada i de la mateixa categoria que la Gran Via de les Corts Catalanes, amb la que es creua a la plaça de Tetuan, que en seria el node central. Deu el seu nom a l'antic passeig de Sant Joan, o passeig de l'Esplanada, que desaparegué en ser urbanitzada l'esplanada de la Fortalesa de la Ciutadella (vegeu Urbanització del Born). En el tram entre l'Avinguda Diagonal i la Travessera de Gràcia ha tingut altres noms: García Hernández; República; Torrent dels Garrofers; Torrent del Malecó.

## Edificis i monuments d'interès

* Biblioteca Pública Arús, que custodia el fons de l'Ateneu Enciclopèdic Popular.
* Església del convent de les Saleses, de Joan Martorell i Montells (1882-1885).
* Monument a Mossèn Jacint Verdaguer, de Josep Maria Pericas i Morros (1924).
* Palau Macaya, edifici modernista de Josep Puig i Cadafalch (1901).
* Font d'Hèrcules, la més antiga de la ciutat de Barcelona.
* Monument a Josep Anselm Clavé, obra de l'escultor Manel Fuxà i Leal i l'arquitecte Josep Vilaseca i Casanovas (1888).
Prop de la cruïlla amb la Diagonal hi havia el Museu del Clavegueram, obert el 1993 però tancat l'any 2000.

## Referències

* ↑ «El óxido se come la fuente ornamental más antigua de Barcelona». La Vanguardia, 08-01-2010. Arxivat de l'original el 10-1-2010.
* ↑ «El Museu del Clavegueram, encallat i abandonat». Betevé, 08-02-2011. [Consulta: 11 gener 2013].

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
* Història de Barcelona
* Urbanisme de Barcelona
* Arquitectura de Barcelona
* Art públic de Barcelona