OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Solà del Boix

El Solà del Boix, o El Rossell, és una moderna urbanització a cavall dels termes municipals de Castellcir i de Sant Quirze Safaja, tots dos pertanyents a la comarca del Moianès.
Està situada a l'extrem sud del terme de Castellcir, i en el racó nord-oest del de Sant Quirze Safaja, a prop i al nord de l'accés a aquest darrer poble des de la C-59 per la carretera BV-1341. És a l'esquerra de la riera de Sant Quirze i a la dreta del Tenes.
El seu accés principal, i el més fàcil, és per la carretera BV-1341, poc abans que aquesta arribi al poble de Sant Quirze Safaja. Tanmateix, s'hi pot arribar per pistes rurals des del terme castellcirenc, des dels masos de Puigdomènec o de Torroella.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Solà del Boix en el seu entorn, a l'Institut Català de Cartografia
# Heikki Klemetti

Heikki Klemetti (Kuortane, Finlàndia, 1876 - 1953) fou un compositor i músic finlandès. Feu els estudis en la seva ciutat nadiua i a Berlín. Es distingí com a director d'associacions corals i com historiògraf musical especialitzat en la música popular i la religiosa finlandesa.
Va compondre nombroses corals. El 1916 començà una “Història de la Música”, que una vegada acabada fou molt apreciada per la crítica. També és autor d'Aperçu de l'histoire de la musique Finlandaise (1921).

## Referències

* Apèndix núm. 6, pàg. 789 de l'Enciclopèdia Espasa. ISBN 84-239-4576-6.
# L'Ideal (1931)

L'Ideal va ser una publicació en català editada a Igualada l'any 1931.

## Descripció

Portava el subtítol «Periòdic quinzenal. Portaveu del “Centre Català” adherit a “Acció Catalana”».
L'editava el Centre Català d'Igualada i la redacció i l'administració era a la rambla de Sant Isidre, núm. 4. S'imprimia als tallers de Pere Bas, estamper. Tenia vuit pàgines, a dues columnes, amb un format de 28 x 22 cm. El primer número va sortir el 15 de febrer de 1931 i l'últim, el 7, el 15 de juny del mateix any.

## Continguts

Era una publicació catalanista i republicana que donava informació política i cultural. Denunciaven que «Fa temps que venim veient com, en nom de Catalunya, es reorganitza el caciquisme; com amb el nom de propaganda catalana es munta un engranatge de conveniències i es fomenta pels pobles rurals el retorn a les lluites personals i incivils, a les persecucions i iniquitats...».
Informava dels moviments i estratègies polítiques davant de les eleccions, com quan van parlar de la fusió del Centre Català i L'Esquerra Catalana, que «han pres unànimament l'acord d'anar conjuntament a la constitució d'una entitat que es denominarà Centre Catalanista Republicà i tindrà son estatge en l'edifici de la rambla de Sant Isidre núm. 1, que actualment ocupa el Centre Català».
Un dels temes més presents en la publicació era el de la llengua «... l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana ens sembla l'entitat que te més mèrits contrets per presidir la croada per la llengua que podria iniciar-se ben aviat ... La tasca de catalanitzar Catalunya correspon als catalanistes de les comarques. Recollim amb amor aquest comès i ... mans a l'obra».
Hi havia articles de J. Arnau, Bartomeu Torner Prat i Joan Diaz Rojas, però la majoria anaven sense signar.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 422.
* ↑ «Enfront del poble». L'Ideal, 1, 15-02-1931.
* ↑ «La fusió del Centre Català i l'Esquerra Catalana». L'Ideal, 3, 15-03-1931.
* ↑ «Per la llengua». L'Ideal, 7, 15-06-1931.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Dàscil

Segons la mitologia grega, Dàscil en grec antic Δάσκυλος) va ser un heroi, fill de Licos, rei dels mariandins, que habitaven al nord-est del Regne de Bitínia.
Quan els argonautes van arribar al seu territori, Licos els va donar el seu fill perquè els acompanyés fins a les riberes del Termodont en agraïment a Pòl·lux per derrotar Àmic.

## Referències

* ↑ Apol·loni de Rodes. Argonàutiques, II, 802-805; IV, 298.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 61. Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 84-297-4146-1
# Löwe (nissaga)

Löwe fou el nom d'una família d'actors, musics i compositors que tenien moltes ramificacions. El seu ascendent comú fou, Johann Karl Löwe, Dresden, 1731 - Lübeck, 1807 i la seva esposa Catalina Magdalena Ling (nascuda el 1745), formaren part de diverses companyies (entre d'altres una de Berlín), i el primer va tenir per molt temps la direcció del teatre de la cort de Schwedt. Brillà principalment en els papers còmics, i la seva esposa en els de soubrette. El seu fill Johann Heinrich Löwe i el seu germà Friedrich August Leopold Löwe.

## Ferdinand Löwe

Era fill de Friederich August Leopold, (Mansfield, 1787 - Viena, 13 de maig de 1832) fou actor de teatre, i treballà en els escenaris de Magdenburg, Brunswick, Kassel, Leipzig, Mannheim i Frankfurt, i fou cèlebre com a intèrpret de tragèdies. Era pare de Johanna Sophie Löwe.

## Franz Ludwig Fiódor Löwe

Era fill de Ferdinand Kassel, 5 de juliol de 1816- Stuttgart, 21 de juny de 1890, primer treballà en els escenaris d'Hamburg i Frankfurt, i des de 1841 en el teatre de la cort de Stuttgart, on hi va romandre fins a la seva mort i també desenvolupà el càrrec de régisseur.
Les seves creacions més perfectes foren Hamlet, Leicester a Maria Stuard, Faust, Bolingbroke i Karl Moor. També es va distingir Löwe per la inspiració i bellesa de forma de les seves obres poètiques Gedichte (Stuttgart, 1901, 4ª ed.), i Aus einer Weckstatt (Stuttgart, 1881.

## Julie Sophie Löwe

Filla de Friederich August Leopold. Nascuda a Viena, 1786 - trobada morta penjada s'ignora si es suïcidà o l'assassinaren, a Viena, 11 de setembre de 1852, fins al 1809 formà part del teatre alemany de Sant Petersburg, després passà a Praga, el 1812 treballà en el teatre del riu Wien, i de 1813 a 1842 distingint-se en el teatre de Hofburg, a Viena, especialment en les comèdies i diàlegs.

## Johann Daniel Ludwig Löwe

Segon fill de Friedrich August Leopold, i el més cèlebre entre els individus masculins de la família. Va néixer a Rinteln, 29 de febrer de 1795 - Viena, 7 de març de 1871, ingressà el 1808 en la companyia infantil dirigida per Nuth, treballà de 1811 a 1819 a Praga, desenvolupant primer papers còmics inferiors i més tard de galà i d'heroi; el 1821 passà al teatre de la cort de Kassel, el 1826 al teatre Hofburg de Viena, del que en fou nomenat régisseur el 1838 i soci honorari més tard. Löwe recorregué quasi tots els escenaris importants rebent en tots una bona acollida. Brillà notablement en la comèdia per la seva manera fàcil de dir i el seu simpàtic humorisme.

## Anna Löwe

Era filla de Johann Daniel Ludwig, i va néixer a Kassel el 1821 - Lviv, 27 d'abril de 1884, i fou una actriu de vàlua en els papers de dama jove i en els tràgics. Debutà el 1833 en el teatre Hofburg, al qual va pertànyer com a soci fins al 1849, i on després va contraure matrimoni amb el comte Potocki.

## Bibliografia

* Tom núm. 31, pàgs. 377-378 de l'Enciclopèdia Espasa ISBN 84-239-4531-6.
# El Tabaran

El Tabaran és un edifici històric de Mollet del Vallès construït l'any 1919 per encàrrec de la Tenería Moderna Franco-Española (TMFE). Projectat per Sebastià Mayol, l'edifici ocupava 3250 m² construïts en tres plantes, la seva construcció fou impulsada pels directius de La Pelleria per acollir la seu social de la Societat Cooperativa Obrera de la TMFE I oferir diversos serveis d'oci als treballadors de la Teneria. Probablement, l'origen del seu nom prové de l'espectacle de sarsuela La Duquesa del Tabarín, molt popular a l'època. Originalment, per formar-ne part, calia ser treballador de la TMFE i no estar afiliat a cap sindicat o societat del ram de la pell, ja que era una societat apolítica. A la pràctica, però, el Tabaran va servir de punt de trobada de persones vinculades a l'esquerra.
A principis del 2018 va esfondrar-se el sostre del l'edifici per la qual s'ha mantingut tancat. En un informe fet per l'Ajuntament el juny de 2018 es declarà l'immoble en ruïna econòmica i urbanística, per aquest motiu, es preveu enderrocar part de l'edifici i construir-hi al seu entorn una vuitantena d'habitatges, una zona verda i un petit teatre i espai polivalent.

## Edifici

D'estil noucentista, l'edifici està ubicat a la cantonada de l'Avinguda Llibertat i del carrer Lluís Duran i ocupa un espai construït de 3250 m², distribuïts en dues i tres plantes: semisoterrani (1200 m²), destinat a l'ús de l'economat amb una única entrada al carrer Lluís Duran; planta baixa (1200 m²), que acull una gran sala de projecció de pel·lícules, obres de teatre i espectacles de varietats amb l'entrada per l'Avinguda Lluís Duran; i primera planta, destinada a reunions socials, sala de ball i altres serveis.

## Referències

* 1 2 Boter de Palau Gallifa, 2002, p. 223-231.
* ↑ Martínez Martínez, 2014, p. 22.
* ↑ Eras, Montse «El Tabaran, un llegat de fa 90 anys» ( PDF). Contrapunt, Any VIII, núm. 412, 09-10-2009, pàg. 3 [Consulta: 17 octubre 2018].
* ↑ «S'esfondra el sostre del local del Tabaran on va aparèixer una esquerda». somMollet, 08-02-2018 [Consulta: 3 octubre 2018].
* ↑ «L'Ajuntament atorga la llicència per enderrocar part del Tabaran». somMollet, 13-07-2018 [Consulta: 6 octubre 2018].
* ↑ Martínez Martínez, 2014, p. 22-26.

## Bibliografia

* Boter de Palau Gallifa, Ramon. Mollet del Vallès: recull gràfic 1870-1965. El Papiol: Efadós, 2002 (L'Abans (Efadós)).
* Martínez Martínez, Desirée. Graus, Ramon (tutor). Construcción y arquitectura de El Tabaran, Mollet del Vallès, 1919. Barcelona: Universitat Politècnica de Catalunya. Departament de Composició Arquitectònica, 2014.
# Heinrich Bellermann

Godofred Enric Bellermann (Berlín, 10 de març de 1832 – Potsdam, 10 d'abril de 1903) fou un compositor, musicòleg i escriptor alemany.
Fill de Joan Frederic (musicògraf). Fou duran molts anys professor de música de la universitat de Berlín, on tingué entre altres alumnes a Feliks Władysław Starczewski, Martin Grabert o en Johannes Wolf, es dedicà principalment a l'estudi de l'art de l'edat mitjana. A més de gran nombre de salms, oratoris i motets, escriví la música d'algunes tragèdies de Sòfocles.
Com a musicòleg se'l hi deuen:
* Die mensuralnoten und Taktzeichen (Berlín, 1858);
* Dér Kontrapunkt (1862);
* Ueber die Entwickelung dér mehrstimmingen Musik (1867);
* Die Grösse dér musikalischen Intervalle (1873).

## Referències

* ↑ https://www.ipsb.nina.gov.pl/a/biografia/feliks-wladyslaw-starczewski
* ↑ Diversos autors, 1991, p. 882.

## Bibliografia

* Diversos autors «Enciclopèdia Espasa» (en castellà). Editorial Espasa, núm. 26, 1991.
* Diversos autors «Gran Enciclopedia de la Música Clásica». SARPE, II, 1999.
# Heinrich Bötel

Heinrich Friedrich Bötel (Hamburg, 6 de març de 1854 – idm. 5 de gener de 1938) fou un cantant d'òpera (tenor) alemany.
Cotxer de plaça en la seva joventut, després estudià cant sota la direcció de Bernhard Pollini, debutant el 1883 en el Gran Teatre de la seva ciutat natal amb el rol de Lionel de la Martha de Flotow.
La bellesa de la seva veu el va fer un dels tenors favorits del públic alemany, si bé els mèrits com a cantant anaren minorant-se pel seus defectes com a actor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 302. (ISBN 84-239-4509-X)
# Heinrich Knote

Heinrich Knote (Múnic, 26 de novembre de 1870 - Garmisch-Partenkirchen, 15 de gener de 1953), fou un tenor dramàtic alemany.
Estudià amb Theodor Kirchner, en la seva ciutat natal, es presentà en públic en el Teatre Reial de l'Òpera el 1892, restant des d'aquell moment sòlidament assentada la seva reputació com a tenor dramàtic. Fou un dels artistes wagnerians més celebrats, actuant moltes temporades a Bayreuth, Berlín i Múnic. Així mateix foren afortunades les seves temporades en el Covent Garden de Londres (1901) i en el Metropolitan Opera de Nova York (1902/03).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apendix núm. 6, pàg. 806. (ISBN 84-239-4676-2)
# Heinrich Marschner

Heinrich August Marschner (Zittau, 16 d'agost de 1795 – Hannover, 14 de desembre de 1861) fou un compositor alemany del Romanticisme.
El 1813 passà a Leipzig per estudiar Dret, però després abandonà aquests estudis per dedicar-se al piano i a la composició, on es formà sota la direcció de Schicht. El 1816 es traslladà a Viena, i assolí una feina de professor de música particular a Presburg, on va compondre les seves primeres òperes Der Kiffhäuserberg i Saida (no executades). La tercera Heinrich IV und Aubigné l'envià a Weber a Dresden, el qual la posà en escena i assolí l'acceptació del públic. El 1822 anà a viure a aquesta ciutat, on en els anys següents desenvolupà el càrrec de director musical en l'Òpera de la cort.
No havent assolit succeir a Weber com ardentment desitjava, passà a Leipzig en qualitat de director d'orquestra de teatre i allà va fer representar les òperes Der Vampyr (1828), Die Templer und die Jüdin (imitant l'Ivanhoe de Walter Scott, 1829). El 1831 fou cridat com a director d'orquestra a Hannover, on produí la seva més cèlebre obra, Hans Heiling (1833). El 1859 fou pensionat amb el títol de director general de música.
La principal importància de Marschner està en les seves òperes, en les que hi trobà la seva primera continuació el romanticisme de Weber. Encara que Marschner té un temperament menys delicat que Weber, la seva música està verdaderament plena de moments efectius, però sempre molt sostinguts, i només les seves tres últimes obres citades han pogut conservar-se, mentre que les altres òperes, Der Holsdieb (1825), Lucrecia (1826); Des Falkners Braut (1832), Der Babu (1837), Das Schloss am Aetna (1838), Adolf von Nassau (1843), i Austin (1851), resten oblidades.
A més, va escriure la música de Prinz Friedrich von Homburg de Kleist, Schón Etla de Kind, Ali-Baba de Hall, i moltes altres peces. Una òpera que es va trobar després de la seva mort, Hjarne, fou cantada el 1861 a Frankfurt. Tampoc assoliren interessar gaire temps altres peces de música particular compostes per Marschner i tan sols s'escolten amb gust alguns cors d'homes (Zigeunerleben). El 1877 a Hannover se li aixecà una estàtua obra de l'escultor Hartzer.

## Vegeu també

* Max Stagemann

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 394 (ISBN 84 239-4533-2)
# Heinrich Pipegrop

Heinrich Pipegrop (Wernigerode, 17 de setembre de 1581 - Quedlinburg, 13 de gener de 1655), fou un músic alemany del Barroc primerenc, conegut també pel nom llatinitzat de Heinricus Baryphonus, del grec antic: Барифон. Va ser deixeble de l'organista Paul Becker i de Johann Krieger, i el 1603 ingressà a la Universitat de Helmstedt; tres anys després era sots-director i cantor de Quedlinburg. Tingué fama de ser un gran músic, i publicà: Isagoge musico (Magdeburg, 1609), Plejades musicae (Elberstadt, 1615), Ars canendi (Leipzig, 1630), etc. És autor, a més, del cant de Nadal Melos genetliacum, a sis veus.

## Referències

* ↑ Barífon és un sobrenom grec que prové del grec antic βαρύς, barýs - "baix", "pesat", i de φωνή foné - "so", que possiblement indicava el to de veu baix del seu propietari; el seu cognom real és Pipegrop.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 1252, ISBN 84 239-4544-8
# Heinrich Reinhardt

Heinrich Reinhardt (Presburg, avui Bratislava, 13 d'abril de 1865 - 13 de gener de 1922, Viena, Àustria) fou un compositor alemany.

## Biografia

Reinhardt havia nascut a Bratislava. Fill d'un joier, va anar a Viena per estudiar al conservatori de la "Gesellschaft der Musikfreunde", on va ser un dels alumnes d'Anton Bruckner. Es va convertir en un consumat pianista i organista, i la seva familiaritat amb diversos altres instruments més tard li va servir com a orquestrador de les seves pròpies obres i les dels altres. Entre 1890 i 1900 va publicar nombroses cançons, peces per a piano i saló, així com una òpera, Die Minnekönigin (1895).
També va escriure reportatges musicals per a "Neue Freie Presse, Neues Wiener Journal" i "Die Zeit", però ho va abandonar després del gran èxit de la seva primera opereta, Das süsse Mädel (Carltheater, 25 d'octubre de 1901). Va obrir una nova etapa per a l'opereta vienesa, estant més obertament en l'estil de la cançó i la comèdia musical de ball. No obstant això, la dotzena d'obres posteriors de Reinhardt van ser eclipsades per les d'Edmund Eysler, Franz Lehár, Oscar Straus i Leo Fall.
A més de compositor fou crític musical del diari Neues Wiener Journal, i va estrenar les operetes a Viena, Múnic i Berlín, tals com:
* Das süsse Mädel, el seu més gran èxit (1901),
* Der liebe Schatz, (1902),
* Der generalkonsul, (1904),
* Krieg im Frieden, (1906),
* The süssen Grisetten, (1907),
* Prinzessin Gretl, (1914).
* Ein Märchen für alles, (1908)
* Die Sprudelfee (1909)
* Die siamesischen Zwillinge (1909)
* Studentenhochzeit (1910)
* Miss Exzentrik (1910)
* Napoleon und die Frauen (1911)
* Die erste Frau (1915)
* Der Gast der Königs (1916)
* Der Glückstrompeter (1922)
* Grisettenliebe (1928)
* El sabater de Delft (?)
Òperes
* Die Minnekönigin (1895)
* Der Söldner (1922)

## Fonts

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 50.pàg. 394 (ISBN 84-239-4550-2)
* Heinrich Reinhardt a International Music Score Library Project
* Andrew Lamb: "Heinrich Reinhardt", Grove Music Online ed. L. Macy (Consultat el 20 de setembre de 2008), (accés per subscripció) Arxivat el 16 de maig de 2008 a Wayback Machine.
* Ch. Harten: "Reinhardt Heinrich" a Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 9, Acadèmia Austríaca de Ciències, Viena 1988, ISBN 3-7001-1483-4, p. 43.

## Enllaços externs

* Mitjans relacionats amb Heinrich Reinhardt (compositor) a Wikimedia Commons
# Heinrich de Ahna

Heinrich de Ahna (Viena, 22 de juny de 1832 - Berlín, 1 de novembre de 1892) fou un director d'orquestra i violinista austríac.
Estudià en la seva ciutat natal i a Praga, on un dels seus professors fou en Moritz Mildner, i amb només dotze anys es presentà per primera vegada davant del públic, sent molt ben acollit. El 1849 formà part de la música del duc de Coburg-Gotha i dos anys més tard ingressà en l'exèrcit, ascendint al grau de tinent el 1853 i prengué part en la guerra d'Itàlia.
Després de la pau es dedicà exclusivament a la música, sent nomenat director d'orquestra de l'Òpera de Berlín i professor del Conservatori, on entre els seus alumnes tingué l'estatunidenc Sol Marcosson. També formà part del Quartet Joachim, fent-se aplaudir en la interpretació dels clàssics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1154. (ISBN 84-239-4517-0)
* ↑ https://www.stokowski.org/Principal_Musicians_Cleveland_Orchestra.htm
# Helcogramma albimacula

Helcogramma albimacula és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Nombre de vèrtebres: 37.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu fins als 5 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R. & Waite E. R., 1918. Some new and little-known fishes from South Australia. Rec. S. Aust. Mus. (Adelaide) v. 1 (núm. 1). 39-78.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Williams, J. T. i J. C. Howe, 2003: Seven new species of the triplefin fish genus Helcogramma (Tripterygiidae) from the Indo-Pacific. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 7 (núm. 4): 151-176.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hansen, P. E. Hadley, 1986: Revision of the tripterygiid fish genus Helcogramma, including descriptions of four new species. Bulletin of Marine Science v. 38 (núm. 2): 313-354.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 2007: Fishes of the genus Helcogramma (Blennioidei: Tripterygiidae) in the western Indian Ocean, including Sri Lanka, with descriptions of four new species. Smithiana, Publications in Aquatic Biodiversity, Bulletin Bull. 7: 51-81.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Helcogramma capidatum

Helcogramma capidatum és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu fins als 15 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic (incloent-hi Indonèsia, Fiji, Niue i la Samoa Nord-americana).

## Referències

* ↑ «Helcogramma capidatum». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Hansen, P. E. Hadley, 1986: Revision of the tripterygiid fish genus Helcogramma, including descriptions of four new species. Bulletin of Marine Science v. 38 (núm. 2): 313-354.
* ↑ Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* ↑ Wass, R.C., 1984. An annotated checklist of the fishes of Samoa. Natl. Ocean. Atmos. Adminis. Tech. Rept., Natl. Mar. Fish. Serv., Spec. Sci. Rept. Fish. (781).

## Bibliografia

* Allen, G.R. i W.F. Smith-Vaniz, 1994. Fishes of the Cocos (Keeling) Islands. Atoll Res. Bull. 412:21 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 2007: Fishes of the genus Helcogramma (Blennioidei: Tripterygiidae) in the western Indian Ocean, including Sri Lanka, with descriptions of four new species. Smithiana, Publications in Aquatic Biodiversity, Bulletin Bull. 7: 51-81.
* Kami, H.T., 1971. Check-list of Guam fishes, supplement I. Micronesica 7(1-2):215-228.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Williams, J. T. i J. C. Howe, 2003: Seven new species of the triplefin fish genus Helcogramma (Tripterygiidae) from the Indo-Pacific. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 7 (núm. 4): 151-176.