OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mesquita Juma (Ordubad)

La mesquita aljama d'Ordubad és la mesquita aljama d'Ordubad, al raion homònim, a l'Azerbaidjan. L'edifici és a l'indret més alt de la població.

## Arquitectura

L'aspecte arquitectònic exterior de la mesquita data del segle xvii. Està envoltada per un petit pati, i les portes d'entrada estan decorades amb insercions de taulells verds i blaus. Una inscripció a l'entrada principal de l'edifici informa va ser construït el 1604, durant el regnat del xa de l'Iran Abbas I el Gran (1588-1629) de la dinastia safàvida.
L'edifici va ser construït sobre una roca alta de gres, la qual cosa fa l'efecte de ser damunt un estilòbata artificial, i el fa el més alt entre els circumdants.
Alguns elements d'un plànol de la mesquita, però, indiquen que va ser construïda abans, però que en el segle xvii la reconstruïren de nou. La sala d'oració de tres naus ocupa el lloc central en el plànol. L'ús de nínxols amb arcs profunds dins els marcs dels arcs és la característica de l'arquitectura de les construccions de culte. Els murs de la mesquita són fets amb pedra d'enderrocs, i arrebossats amb rajola de 21 × 21 × 5 cm.

## Galeria

* Vista lateral nord
* Entrada principal a la mesquita
* Inscripció d'Abbas I el Gran
* Plànol

## Referències

* ↑ К.М. Мамед-заде. Строительное Искусство Азербайджана( с древнейших времен до XIX в.). Bakú: Элм, 1983, p. 234.
* ↑ Kaziev, MA. Ciudad Ordubad. Mezquita Juma // Azerbaiyán (históricos y emblemáticos) (en espanyol). Editorial de la Academia de Ciencias de la RSS de Azerbaiyán, 1960, p. 81.
* ↑ Sinclair, Susan. Bibliography of Art and Architecture in the Islamic World (2 vol. set). BRILL, 2012, p. 105. ISBN 978-9047412076.
* ↑ Salamzade, A. W.. Arquitectura Azerbaiyán XVI-XIX (en espanyol). Bakú: Academia de Ciencias de la RSS de Azerbaiyán, 1964.
* ↑ «Ordubadın məşhur ibadət ocaqları». [Consulta: 31 octubre 2019].
# Isidre Vilaró i Codina

Isidre Vilaró i Codina (Viver de Segarra, Segarra, 27 d'abril de 1872 - Calaf, Alta Segarra, 26 de novembre de 1930) fou escriptor, mestre i advocat.

## Biografia

Llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat de Barcelona el 1899-1901 i en Dret el 1903). Va exercir de mestre a l'Escola Normal de Lleida i de professor al Col·legi de St. Vicenç de Paul (Josepets) de Barcelona. El 1905 s'establí a Calaf, on exercí d'advocat. Un carrer d'aquesta vila porta el seu nom.
Es casà amb Rosa Sala i Cassant i van tenir sis fills (Francesc 'Paco', Antònia, Pepita, Dolors 'Lola', Teresina i Ramon) i enviudà el dia 15 d'octubre de 1918 després que la seva esposa donés llum al sisè fill.
Participà activament als Jocs Florals de Barcelona. El 20 de novembre de 1927 el Consistori el va elegir com a mantenidor en la reunió feta al Saló Nou del Consistori. Va fer el discurs de gràcies de l'any 1928 i el 6 de maig de 1928 va ser escollit mantenidor forà.

## Obres

El 1918 publicà el recull de poemes De mon ermot i del verger d'Horaci (83 pàgines) (Tiratge 25 exemplars en paper de fil - numerats- i 475 en paper verjurat - Igualada : Est. Tip. N. Poncell), meitat poesia pròpia i meitat traduccions del poeta llatí, i on dona compte de la tragèdia que havia sofert.
És autor també de versions catalanes d'Horaci: Obres de Q. Horaci (girades de son original llatí en rims catalans - Arts Gràfiques: N. Poncell MCMXXII) i l'Epístola als Pisons, totes dues de 1922. Aquestes traduccions en vers les estigué revisant i corregint fins al final de la seva vida.
Foren aquestes traduccions d'Horaci les que li congriaren l'admiració i l'amistat (sovint epistolar) d'intel·lectuals catalans (Antoni Rubió i Lluch - Llorenç Riber i Campins - Josep Fonts prevere, Joan Franquesa) i també espanyols (Marcelino Menéndez y Pelayo).
Deixà inèdites moltes poesies. Té un vers dedicat a Horaci que diu així: Perdona, diví mestre, si gosí/ en ton llibre immortal posar la mà/ per a buidar en aspre català/ tos versos emmotllats en dolç llatí./ Si bé no era eixa empresa per a mi,/ em crec que mon treball no serà en va;/ puix que reexiran altres demà,/ on jo, mancat de forces, sucumbí.
En tota lluita solen els primers,/ qui atrevits esgrimeixen els acers,/ morir sens veure el sol de la victòria;/mes si el llorer és sols del vencedor,/ també per a el valent, que lluitant mor,/ la sort reserva son bocí de glòria.
Va presentar tres poemes als Jocs Florals: Llàtzer (1923), Carteta aforística (1923) i Horacianes. Sàtira I i Epístola XVIII (1923).

## Bibliografia

* Vilaró i Sala, Ramon «L'obra literària de Q. Horaci traduïda en vers català». Ausa, 12, Núm. 118-119, 1987. PDF

## Referències

* ↑ «Isidre Vilaró i Codina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ L'Alumnàtica - IES Alexandre de Riquer Any 16, núm 30 - Calaf, Abril 2003
* ↑ La Vanguardia Pag. 10 - (Dimarts 22-11-1927)
* ↑ Carta d'Isidre Vilaró a Marcelino Menéndez Pelayo. Calaf, 9 febrer 1912. Epistolari de Menéndez Pelayo, volum 22, carta núm. 56
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques
# Isidro de Alaix Fábregas

Isidro Alaix (Ceuta, Àfrica, 1790 - Madrid, Espanya, 15 d'octubre de 1853), fou un militar espanyol.
Començà la seva carrera com a soldat el 1806, havent assolit tan sols el grau de sergent primer a acabar-se la guerra del francès. Poc temps després passà a Amèrica, on es distingí notablement i aconseguí diversos graus lluitant contra els independentistes, i de retorna la Península va combatre fortament als carlins de la primera guerra civil, guanyant en aquest els seus últims ascensos.
Fou virrei de Navarra i després ministre de Guerra durant el govern d'Evaristo Pérez de Castro, i sota la seva administració se subscrigué el conveni de Bergara, pel que fou agraciat amb el títol de comte de Bergara.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 3, pàg. 919 (ISBN 84-239-4503-0)
* Spain: Heads of Government: 1834-1868
* Fitxa del senat
* Notes biogràfiques
# Ismeni

Ismeni o Ismenos (en grec antic: Ἰσμηνός, 'Ismenós') va ser un heroi tebà, fill d'Apol·lo i de la nimfa Mèlia.
Segons Cal·límac, va tenir dues filles, Dirce i Estròfia, que donaven nom a dues fonts de Tebes.

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, IX, 10, 5
* ↑ Cal·límac. Himne a Delos, 76
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 298. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 127. El Cangur/Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Exposició Universal de Brussel·les (1910)

L'Exposició Universal de Brussel·les va tenir lloc del 23 d'abril al 7 de novembre de 1910 a Brussel·les, Bèlgica, i s'hi presentaren d'obres artístiques, científiques, productes agrícoles i industrials de totes les nacions.

## Dades

* Superfície: 90 hectàrees.
* Països participants: 26
* Visitants: 13.000.000
* Cost de l'Exposició: 3.550.000 $.

## Referències

* ↑ «Expo 1910 Brussels» (en francès). BIE. Bureau International des Expos. [Consulta: 6 març 2025].
* ↑ «Exposition Universelle et Internationale de Bruxelles, 1910» (en anglès). Neonatology on the Web. [Consulta: 6 març 2025].

## Enllaços externs

* Album officiel de l'Exposition Universelle et Internationale de Bruxelles 1910 (en francès)
# Ituglanis amazonicus

Ituglanis amazonicus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les conques dels rius Amazones i Surinam.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Costa W. J. E. M. & Bockmann F. A. 1993. Un nouveau genre néotropical de la famille des Trichomycteridae (Siluriformes: Loricarioidei). Rev. Fr. Aquariol. v. 20 (núm. 2). 43-46.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Alonso, L.E. i H.J. Berrenstein 2006. A Rapid Biological Assessment of the Aquatic Ecosystems of the Coppename River Basin, Suriname. RAP Bull. Of Biol. Assessment 39:114-117.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Steindachner, F. 1882. Beiträge zur Kenntniss der Flussfische Südamerika's (IV). Anz. Akad. Wiss. Wien v. 19 (núm. 19): 175-180.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Iuli Melgunov

Iuli Nikolàievitx Melgunov, rus: Ю́лий Никола́евич Мельгуно́в (Vetluga, 11 de setembre de 1846 - Moscou, 30 de març de 1893) fou un pianista i compositor rus.
Assistí els principals conservatoris russos, i estudià la teoria rítmica amb Rudolf Westphal.
Se li deuen una col·lecció de fugues i preludis de Bach amb indicació del ritme, dues col·leccions de cants populars russos (1879 - 1885) i 12 cors. A més, deixà, una sèrie d'estudis rítmics inèdits.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 433. (ISBN 84-239-4534-0)
# Ivar Hedenblad

Ivar Hedenblad (27 de juliol de 1851 - Parròquia de la Catedral d'Uppsala, 16 de juny de 1909), nom complet Ivar Eggert Hedenblad, fou un director d'orquestra, compositor i pedagog musical suec. En la seva joventut dirigí amb gran èxit la Societat Coral d'Estudiants de la Universitat d'Uppsala ensems que hi estudiava, i a la que donà a conèixer arreu dels principals centres artístics d'Europa. El 1881 fou nomenat professor de música de la Universitat d'Uppsala i director de la Societat Filharmònica, així com de l'agrupació coral escolar Orphei Dränger. Des de 1902 fins a la seva mort fou organista de la catedral d'aquella ciutat. Va escriure nombrosos cors per a veus d'home i les obres corals Nökken i Päkma.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 27, pàg. 902, ISBN 84 239-4527-8
# Iàkov Zak

Iàkov Izrailevitx Zak (Odessa, 20 de november de 1913 – Moscou, 28 de juny de 1976) fou un pianista ucraïnés jueu. Alumne de Maria Starkhova al Conservatori d'Odessa i de Heinrich Neuhaus, al de Moscou, es va graduar al 1935 i dos anys després va guanyar el Concurs Chopin. Al 1947 va esdevenir profesor del Conservatori de Moscou i al 1965 catedràtic; els seus alumnes inclouen Valeri Afanàssiev, Iuri Iegórov, Ievgueni Moguilevski, Svetlana Navassardian, Nikolai Petrov, Elisso Virsaladze o Irina Zaritskaia.
També al 1965 va debutar als Estats Units en un concert amb la Simfònica de Pittsburg al Carnegie Hall, com a part d'un programa d'intercambi cultural entre l'URSS i els EUA, i un any després va ser anomenat Artista del Poble de l'URSS. A un nivel polític, va ingressar al Partit Comunista de l'URSS al 1943, i al 1970 va signar un manifest antisionista defensant la política exterior soviètica i criticant la dels Estats Units e Israel. Durant la Segona Guerra Mundial va ser membre del Comité Jueu Antifeixista que dirigia Solomon Mikhóels.
La més coneguda de les obres que va estrenar és la Sonata núm. 3 de Dmitri Kabalevski al 1946. Altres compositors amb els que va col·laborar foren Anatoli Aleksàndrov, Mikhaïl Txulaki, Ievgueni Golubev, Marian Koval o Iuri Levitin.
El seu maestre Neuhaus el va considerar un dels millors pianistes de la seva generació per la seva combinació d'un intelecte clar i poderós, un temperament rigorosament ordenat i una tremenda energia interna amb una sensibilitat penetrant i una virtuositat admirablement controlada. El seu obituari al New York Times el va recordar com un tècnic generalment eficient que en ocasions podia tocar amb una virtuositat enlluernadora. Fou un apasionat del art renacentista i a les seves indicacions als seus alumnes solia comparar el caràcter de les composicions musicals amb els dels quadres de Botticelli, Rembrandt o Rubens.

## Referències

* ↑ American Foreign Policy - Current Documents, 1965
* ↑ New York Times
* ↑ Yivo Institute for Jewish Research
* ↑ Praga Records
# François Francœur

François Francœur (París, 8 de setembre de 1698 - París, 5 d'agost de 1787) fou un compositor i violinista francès.
A l'edat de dotze anys entrà en l'orquestra de l'Òpera, allà va conèixer en François Rebel del que en fou amic íntim i col·laborador tota la seva vida. Més tard Francœur entrà en la banda de violins del rei, i després desenvolupà, successivament, els càrrecs de compositor de cambra, inspector i director de l'Òpera i primer intendent de la música del rei.
Va compondre dos volums de Sonates per a violí (1715-1720) i 10 òperes, aquestes en col·laboració amb Rebel.
Era oncle del director d'orquestra i violinista Louis-Joseph Francœur (1738-1804)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1100 (ISBN 84-239-4551-0)
# Aixaltxí Okí

Aixaltxí Okí (udmurt Ашальчи Оки [aʃaʎˈˈt͡ɕi oˈki], pseudònim d'Akulina Vékxina, 1898 - 1973) fou la primera poetessa udmurt, que començà la seva carrera literària el 1919. El seu germà, conegut sota el pseudònim Aivó Iví, també fou un conegut poeta en udmurt. També va ser coneguda com a oftalmòloga i metgessa al front primera línia durant la Segona Guerra Mundial fou cirurgiana al front i Doctora Honorada de la República Socialista Soviètica Autònoma Udmurta.
Els seus primers poemes i relats van publicar-se el 1918 en les revistes Vil’ sin’ i Gudyri. El 1925 sortí el seu primer recull, prologat per Kuzebai Gerd, i tres anys després, una traducció en rus. El 1931, amb l'inici de repressions contra escriptors udmurts, va deixar d'escriure. L'1 de febrer de 1933 va ser detinguda en relació amb l'anomenat «cas de la Unió per a l'Alliberament de les Nacionalitats Fineses», un muntatge del Directori Polític de l'Estat contra les principals figures culturals dels pobles finoúgrics de l'URSS. Va ser una de les poques persones alliberades després del judici. Va ser, però, detinguda de nou el 3 de maig de 1937 i alliberada el 3 de juliol. Segons va escriure en una carta molts anys després, va quedar tan terroritzada que va deixar d'escriure el 1931 i va destruir tots els llibres que tenia en udmurt.
Des del 1945 fins que es jubilà, treballà com a oculista a la vila d'Alnaix, a Udmúrtia, on va morir el 1973.

## Referències

* 1 2 Urakov, 1989, p. 25-27.
* ↑ Toulouze, 1996, p. 18.
* ↑ «Vekšina Akulina Grigorʹevna (1898)» (en rus). Otkrytyj spisok. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ Toulouze, 2017, p. 166.

## Bibliografia

* Toulouze, Eva «Kuzebaj Gerd et la littérature oudmourte» (en francès). Études finno-ougriennes, núm. 28, 1996, pàg. 5-28 [Consulta: 8 gener 2025]. «hal-01285961f [les cites es fan sobre la còpia al repositori HAL]»
* Toulouze, Eva. «A long great ethnic terror in the Volga region: a war before the War». A: Ethnic and Religious Minorities in Stalin’s Soviet Union : New Dimensions of Research (en anglès). Södertörns högskola, 2017, p. 153-172 (Northern Studies Monographs). ISBN 978-91-7601-777-7 [Consulta: 8 gener 2025].
* Uvarov, A. N.. Pisateli Udmurtii : Bibliografičeskij spravočnik (en rus). Iževsk: Izdatelʹstvo Udmurtija, 1989. ISBN 5-7659-0131-X [Consulta: 8 gener 2025].
# Escut de Rocafort

L'escut de Rocafort és un símbol representatiu oficial de Rocafort, municipi del País Valencià a l'Horta Nord. Té el següent blasonament:
| « | Escut mig truncat i partit. Al primer, gos llebrer saltant en camp d'atzur. Al segon, en camp d'or, els quatre pals de gules. Al tercer, en camp de gules, la palma d'or. Al timbre, corona de senyor. | » |

## Història

Aprovat per Decret 1836/1961, de 22 de setembre de 1961, BOE núm. 244 de 12 d'octubre de 1961 d'acord amb el dictamen de la Reial Acadèmia de la Història.
El primer quarter representa els símbols del llinatge Català; en el segon els quatre pals en camp groc són el símbol tradicional de la Corona d'Aragó i l'antic Regne de València. La palma representa a Sant Sebastià, patró de la localitat. La corona de senyor recorda el senyoriu de Rocafort
Aquest escut oficial és una reducció de l'escut que proposà Mosén Vicent Sorribes com a cronista oficial de la localitat. De fet, l'ajuntament utilitza aquest altre que incorpora com a ornaments un pergamí i dues branques de llorer. Per timbre, porta una corona de Baró.
Antigament l'Ajuntament utilitzava com a segell municipal un cairó amb els quatre pals d'Aragó situat sobre un pergamí i voltat per una rama de llorer i una palma, timbrat amb una corona de marquesat.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* 1 2 3 4 Pérez i Marco, Albert. Crònica de Rocafort, 1988, p. 173 [Consulta: 25 setembre 2015]. Arxivat 25 de setembre 2015 a Wayback Machine.
* ↑ «Decreto 1836/1961, de 22 de septiembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Rocafort, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 244, 12-10-1961, pàg. 34.704 [Consulta: 25 setembre 2015].
* ↑ «Rocafort. De nuestra historia» (en castellà). rocafort.org. Arxivat de l'original el 26 de setembre 2015. [Consulta: 25 setembre 2015].
# Guillem Ferrer i Puig

Guillem Ferrer i Puig (1759, Palma, Mallorca — 1833, Palma) fou un pintor mallorquí.
Ferrer tingué una formació humanística essent deixeble de Francesc Muntaner i Moner (1743-1805). Posteriorment anà a França per ampliar estudis. Fou un retratista correcte i s'especialitzà en pintura religiosa, destacant els murals de l'Anunciació i de la Visitació dels presbiteri de l'església del santuari de Nostra Senyora de Gràcia (Llucmajor, Mallorca). Amb la seva obra i el seu mestratge contribuí a mantenir dins l'escola pictòrica mallorquina el nivell que ressuscitaren Guillem Mesquida i Munar, Miquel Bestard i Gabriel Femenia i Maura.
Ferrer també es dedicà a la composició musical i se sap que escriví moltes tonades i una simfonia.

## Referències

* 1 2 «Guillem Ferrer i Puig | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 octubre 2018].
* ↑ «Santuari de Nostra Senyora de Gràcia». Ajuntament de Llucmajor. [Consulta: 19 octubre 2010].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 920. (ISBN 84-239-4523-5)
# Erythroculter hypselonotus

Erythroculter hypselonotus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 22,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina.

## Referències

* ↑ Berg L. S., 1909. Fishes of the Amur River basin. Zap. Imp. Akad. Nauk St. Petersb. (Ser. 8) v. 24 (núm. 9). 1-270.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Erythroculter hypselonotus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Lu, K., 1991. Culterinae. p. 88-118. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.
* ↑ Hwang, H.C., I.Y. Chen i P.C. Yueh, 1988. The freshwater fishes of China in colored illustrations. Vol. 2 Shanghai Sciences and Technology Press, Shanghai, la Xina. 201 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bathyaethiops breuseghemi

Bathyaethiops breuseghemi és una espècie de peix de la família dels alèstids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (22 °C-25 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ Fowler, H. W., 1949. Results of the two Carpenter African expeditions, 1946-1948. Pt. II--The fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 101: 233-275.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Poll, M., 1945. Descriptions de Mormyridae et de Characidae nouveaux du Congo belge avec une étude du genre Stomatorhinus et des genres de Characidae nains africains. Rev. Zool. Bot. Afr. v. 39 (núm. 1): 36-77.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Paugy, D., 1984. Characidae. p. 140-183. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Paugy, D., 1990. Characidae. p. 195-236. A: C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres de l'Afrique de l'Ouest. Tom I. Coll. Faune Tropicale n° XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.
* Poll, M., 1967. Revision des Characidae nains Africans. Ann. Mus. R. Afr. Cent. Ser. 8 Zool. Núm. 162: 1-158.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Alfons Schlögl

Alfons Schlögl, o Alphonse Schloegl (Sellrain, Tirol, 10 de març de 1886 - Telfs, Tirol, 28 de desembre de 1926), fou un compositor austríac. Cursà els estudis musicals a Innsbruck i Viena, i es dedicà després per complet a la composició de música d'església i a l'ensenyança. Des del 1906 fou professor de l'Escola Superior de Música de Salzburg. Va escriure quatre Misses, un Laudate Dominum, la col·lecció Salzburger Liederbuch (1919), i una notable col·lecció d'arranjaments de corals.

## Referències

* ↑ Biografia a musiklexikon.ac.at
* ↑ Biografia a biographien.ac.at

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1049 (ISBN 84-239-4554-5