OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Berlinka

El fons Berlinka (berlinesa en polonès), designa la important col·lecció de manuscrits alemanys que es troben des del final de la Segona Guerra Mundial a la Biblioteca Jagellonne de Cracòvia a Polònia. El fons estava originalment a la Deutsche Staatsbibliothek abans d'ésser traslladat entre 1942 i 1944 a l'abadia de Grüssau a Silèsia per posar-ho a l'abric dels bombardejos.

## Història

Durant la Segona Guerra Mundial, les autoritats alemanyes van decidir traslladar la major part del fons històric de la Biblioteca Imperial de Berlín per tal de protegir-la dels bombardejos aliats.
Després de la guerra, les fronteres es van moure i Silèsia queda a Polònia. El govern polonès va reclamar el dret de guardar aquest patrimoni com reparacions de guerra. Polònia estimava que les importants destruccions del patrimoni polonès sobrepassaven els vint mil milions de dòlars.
Fins a l'any 1977, el govern guarda en secret aquest tresor cultural Però aquell any, el primer secretari del Partit Obrer Unificat Polonès Edward Gierek dona al seu homòleg de l'Alemanya de l'Est, Erich Honecker, partitures de música de Mozart (La Flauta encantada) i notes de la Simfonia número 9 de Beethoven.
La premsa alemanya llança llavors una campanya de sensibilització per a la tornada d'aquest patrimoni nacional que compara a un presoner de guerra i acusa Polònia de no respectar la Convenció de la Haia de 1907.
Malgrat el desenvolupament de les relacions germano-poloneses des de la unificació alemanya, la confirmació de la frontera de 14 novembre de 1990i el Tractat de bon veïnatge (17 de juny de 1991), la qüestió del fons Berlinka es encara un objecte de litigi entre els dos països.
Des de llavors, Polònia ha proposat crear una fundació germano-polonesa per gestionar conjuntament aquest ric patrimoni històric. Però Alemanya parla de la restitució completa a canvi de propietats històriques poloneses que té Alemanya.

## El fons Berlinka

El fons Berlinka comprèn prop de 300.000 manuscrits, entre els quals els de Johann Wolfgang von Goethe, de Martí Luter i de Friedrich von Schiller, així com la lletra de l'himne nacional alemany Lied der Deutschen i els treballs dels germans Jacob i Wilhelm Grimm.

## Referències

* ↑ Pruszyński, Jan. «Kulturkampf» (en polonès), 05-12-2004. [Consulta: 4 març 2021].
* 1 2 «Wyborcza.pl». Gazeta Wyborcza, 14-10-2007. [Consulta: 4 març 2021].
* 1 2 SPIEGEL, DER. «Beutekunst-Rückgabe: Polen stellt sich stur» (en alemany). [Consulta: 4 març 2021].
* ↑ GmbH, Frankfurter Allgemeine Zeitung. «Aktuelle Nachrichten online» (en alemany). [Consulta: 4 març 2021].
* ↑ «Germany returns art stolen by Nazis in 1939 to Poland» (en anglès). BBC News, 31-03-2014.
* ↑ «Sensation: Handexemplare des Grimmschen Wörterbuchs in Krakau gefunde…», 20-06-2009. Arxivat de l'original el 2009-06-20. [Consulta: 4 març 2021].
# Bernardo Clavijo del Castillo

Bernardo Clavijo del Castillo ([...?], vers el 1545 - Madrid, 1 de febrer de 1626) fou un compositor i organista espanyol.
Destacà per la seva habilitat com a executant i per la seva inspiració i talent com a compositor. El 1594 succeí a Salinas en la càtedra de música de la universitat de Salamanca i desenvolupà aquest càrrec fins al curs 1604-05, en què el substituí Vivanco, també fou mestre de la capella reial i organista i clavicordista de cambra de Felip IV. Per un llibre de Motets que publicà, imprès a Roma el 1588, se sap que anteriorment havia estat organista de la Reial Capella de Sicília (Palerm).
Les seves obres, tant sagrades com profanes, escrites quasi totes per a la cort, foren molt notables segons els autors de la seva època, però, desgraciadament, es cremaren en el terrible incendi que destruí gran part del palau reial el 1724.

## Referències

* ↑ «Bernardo Clavijo del Castillo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12, pàg. 750. (ISBN 84-239-4512-X)
# Bernat Gui

Bernat Gui (occità: Bernatz Gui) (Roiéra, 1261 - Laurós, 30 de desembre de 1331) va ser un religiós dominic, Inquisidor de Tolosa entre 1307 i 1323. Com a recompensa pel seu treball com a inquisidor, se li assignà el Bisbat de Tui a Galícia, Corona de Castella, i un any més tard el de Lodeva (Llenguadoc). Va ser autor d'una guia pràctica per a inquisidors utilitzada durant la baixa edat mitjana.

## Bernat Gui en obres de ficció

És un dels personatges principals de la novel·la El nom de la rosa d'Umberto Eco, en la qual apareix com un individu fanàtic, cruel i despòtic que s'oposa ferotgement als raonaments lògics, preferint sotmetre's indefectiblement a la seva infranquejable fe en Déu, així com en les creences i supersticions de la seva època. Els historiadors han discutit profundament aquesta visió sobre la vida de Bernat Gui.

## Bibliografia

* Bernard Gui et son monde, Cahiers de Fanjeaux núm. 16 (1981, réédité en 1995), Privat, Toulouse.
* Anne-Marie Lamarrigue, Bernard Gui, 1261-1331 : un historien et sa méthode, Honoré Champion, Paris, 2000.
# Bernd Uhlmann

Bernd Uhlmann (Zschopau, 29 de desembre de 1939) és un antic pilot d'enduro alemany que va destacar en competició durant la dècada del 1960, en què va guanyar tres Trofeus als Sis Dies Internacionals (ISDT) amb la selecció de la RDA.
Torner de professió, Uhlmann va començar la seva carrera esportiva dins l'enduro el 1957. Un any més tard va esdevenir pilot de fàbrica de la VEB Motorradwerk Zschopau. Gràcies als seus èxits, el 1961 va obtenir el guardó de la RDA Meister des Sports. El 1963, juntament amb Günter Baumann, Peter Uhlig, Hans Weber, Horst Lohr i Werner Salevsky, va guanyar el Trofeu als ISDT de Špindleruv Mlýn, Txecoslovàquia, cosa que va representar el primer triomf de la RDA als Sis Dies Internacionals. Uhlmann va repetir aquest triomf a les dues edicions següents: el 1964 a Erfurt i el 1965 a l'illa de Man. Els tres anys següents, va formar part de l'equip A per al Vas d'argent i va aconseguir el segon lloc de la classificació general en totes tres ocasions.

## Referències

* ↑ Ottinger, Steffen. «Die Geschichte seit 1913». A: Internationale Sechstagefahrt 2012 (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2012, p. 45 i s. ISBN 978-3000395666.
* ↑ Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). vol. 1. Marienberg: Druck- und Verlagsgesellschaft Marienberg, 2004, p. 42 i s. ISBN 3-931770-49-4.
* ↑ Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). vol. 2. Chemnitz: HB-Werbung und Verlag, 2011, p. 20, 72. ISBN 978-3-00-036705-2.
* ↑ Ottinger, Steffen. Internationale Sechstagefahrt 2012. Die Geschichte seit 1913 (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2012, p. 45 i s. ISBN 978-3-00-039566-6.
* ↑ ADMV (ed.) (en alemany) Illustrierter Motorsport. Sportverlag [Berlín], núm. 17, 1964, pàg. 396.
# Bertomeu, l'as dels ganduls

Bertomeu, l'as dels ganduls va ser una sèrie de còmics autoconclusius creada en 1950 per Josep Palop Gómez per a la revista Jaimito de l'Editorial Valenciana, una de les més populars de la publicació. Originàriament es publicava en castellà amb el nom Bartolo, as de los vagos.
Bertomeu va començar com una simple tira, però va passar després a compartir una pàgina amb una altra sèrie de Palop, El abuelo, fins que finalment va disposar d'una pàgina sencera per a ella sola. A partir de 1991, en el número 70 de Camacuc, comença a publicar-se en valencià.
Bertomeu representa l'encarnació d'una qualitat, la vagància, com dona a entendre la seua pròpia iconografia: Postura encorbada, mans en les butxaques, cigarret en els llavis, ulls entretancats i boina. Totes les seues històries narren els seus intents per evitar qualsevol esforç i poder seguir dormint la becadeta. A mitjans dels anys 60 s'introdueixen noves ambientacions, i Bertomeu apareix empleat en una oficina, amb companys com Chivatini.
Bertomeu és el propotip del malfaener dins del còmic clàssic espanyol per damunt d'altres personatges, com Leopoldo Vaguete (1959) de Beltrán, Vagancio (1953) de Cifré o el Pepón de Los señores de Alcorcón y el holgazán de Pepón (1959). La diferència en este personatge, és que no arriba a conèixer la frustració característica de l'escola Bruguera, atès que com explica Antonio Altarriba, Bertomeu manca d'aspiracions vitals.

## Referències

* 1 2 3 Altarriba (2001), pp. 106 a 109.
* ↑ Pons (2007), p. 240.
* 1 2 3 Ramírez (12/1975), pp. 167 a 168.
* ↑ Altarriba (2001), p. 72.

## Bibliografia

* ALTARRIBA, Antonio. La España del Tebeo: La historieta española de 1940 a 2000. Madrid: Editorial Espasa Calpe, S. A., 2001. Depósito legal: M.45.522-2001 ISBN 84-239-2545-5.
* CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v., 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* PONS, Álvaro, PORCEL, Pedro i SORNÍ, Vicente. Viñetas a la luna de Valencia. Castalla:: Edicions de Ponent, Colección Papers Grisos, 2007. Depósito Legal: A-295-2007. ISBN 978-84-96730-04-5.
* PORCEL TORRENS, Pedro. Clásicos en Jauja. La historia del tebeo valenciano. Alicante: Edicions de Ponent, 2002. ISBN 84-86404-02-9.
* RAMÍREZ, Juan Antonio. La historieta cómica de postguerra. Madrid: Editorial Cuadernos para el Diálogo, Colección Memoria y Comunicación., 12/1975. Depósito Legal: M. 38.325 - 1975 ISBN 84-229-6010-9..
* VÁZQUEZ DE PARGA, Salvador. Los comics del franquismo. Barcelona: Editorial Planeta, S. A., Colección Textos núm. 59., 10/1980. Depósito Legal: B. 28047 - 1980. ISBN 84-320-0629-7.
# Bettenwarfer Leide

El Bettenwarfer Leide és un curs d'aigua, riu o canal de desguàs al Districte de Wittmund a la Frísia Oriental (Baixa Saxònia).
Connecta el Benser Tief i el Neuharlingersiel Tief prop de la desembocadura d'aquest darrere al Mar del Nord al municipi de Neuharlingersiel. Té una longitud de 10,5 quilòmetres. La seva forma irregular és una indicació que es tracta d'un antic priel que es va aprofitar per fer un canal de desguàs quan la zona es va polderitzar. Només és navegable per petites embarcacions no motoritzades fora del període de nidificació dels ocells que va de l'1 d'abril al 15 de juliol.
Forma part de la conca del Neuharlingersiel Tief, la qualitat ecològica de l'aigua de la qual era, segons el criteri, deficient o dolenta —al desembre 2016— segons els criteris de la Directiva marc de l'aigua, entre d'altres per la hipertròfia, l'absència de zones de transició entre la riba i els camps i prats, massa obstacles per als peixos i poca biodiversitat.

## Referències

* ↑ Les múltiples intervencions humanes en el que a l'inici era un curs d'aigua natural en fan difícil la definició.
* ↑ United States Board on Geographic Names. Germany - Federal Republic and West Berlin, Official Standard Names Approved by the U.S. Board on Geographic Names (en anglès). Office of Geography, 1960 (Gazetteer núm. 47).
* ↑ «Wasserwanderwege - Bootstourismus - Harlingerland» (en alemany). Ostfriesland und die Nordseeküste. Nordwestreisemagazin, s.d. [Consulta: 15 maig 2018].
* ↑ «06007 Neuharlinger Sieltief». Wasserkörperdatenblatt. Govern de Baixa Saxònia, 01-12-2016.
# Bhanotia pauciradiata

Bhanotia pauciradiata és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 10-12 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Referències

* ↑ Hora, S. L., 1926. Notes on fishes in the Indian Museum. IX-XIV. Rec. Indian Mus. (Calcutta) v. 27 (pt 6): 453-469, Pl. 11.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Allen, G. R. & Kuiter, R. H., 1995. Bhanotia pauciradiata, a new species of pipefish (Syngnathidae) from Flores, Indonesia. Revue française d'Aquariologie Herpetologie v. 21 (núms. 3-4) (1994): 75-76.
* 1 2 3 «Bhanotia pauciradiata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 1. Eels- Snappers, Muraenidae - Lutjanidae. Zoonetics, Austràlia. 302 p.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1978: Review of the Indo-Pacific genus Bhanotia, with description of Bhanotia nuda n. sp. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 91 (núm. 2): 392-407.
* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Biblioteca Digital Mundial

La Biblioteca Digital Mundial (en anglès, World Digital Library, WDL) va ser desenvolupada el 2009 per un equip de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units, en col·laboració amb la UNESCO, amb el recolzament d'institucions associades de molts països i el suport financer de diverses empreses i fundacions privades.

## Història

El juny de 2005 el bibliotecari de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units James H. Billington proposa l'establiment d'una Biblioteca Digital Mundial a la UNESCO, amb el convenciment que, a més de fomentar el diàleg intercultural i l'entesa internacional, "incrementarà el volum dels continguts d'alta qualitat disponibles gratuïtament a Internet". El desembre de 2006 la UNESCO i la Biblioteca del Congrés dels Estats Units copatrocinen una reunió d'experts amb els principals interessats de totes les regions del món. La reunió d'experts va tenir com a resultat la decisió d'establir grups de treball per elaborar normes i directrius de selecció de continguts. El 2007 la Biblioteca del Congrés dels Estats Units i cinc institucions associades presenten un prototip de la futura Biblioteca Digital Mundial a la Conferència General de la UNESCO. L'abril de 2009, finalment, la Biblioteca Digital Mundial es llança a un públic internacional, amb contingut relacionat sobre cada estat membre de la UNESCO. Des d'aquesta data, la BDM continua afegint continguts i actualitzant-se de forma periòdica.

## Referències

* ↑ Juncosa Ginestà, Isabel «La Biblioteca Digital Mundial: un gran projecte de la UNESCO». Ítem : revista de biblioteconomia i documentació. Col·legi Oficial de Bibliotecaris-Documentalistes de Catalunya [Barcelona], núm. 51, 2009, pàg. 160-168. ISSN: 0214-0349. [Consulta: 20 de juliol 2014]
* ↑ Constenla, Tereixa «El almacén del saber universal: La Biblioteca Digital Mundial abre sus puertas en Internet - La 'web' muestra avances y testimonios de todas las culturas desde el año 8000 antes de Cristo». El Pais, 22-04-2009. [Consulta: 20 de juliol 2014]
* ↑ «La UNESCO presenta el ambicioso prototipo de la Biblioteca Digital Mundial». El Mundo, 18-10-2007. [Consulta: 21 de juliol 2014]
* ↑ AFP «La Biblioteca Digital Mundial: una puerta virtual a la cultura». YouTube, 22-04-2009. [Consulta: 21 de juliol 2014].

## Enllaços externs

* "Biblioteca Digital Mundial"
# Retorn a Brideshead

«Retorn a Brideshead» té aquests significats:
* Retorn a Brideshead (novel·la), obra d'Evelyn Waugh, publicada per primer cop l'any 1945
* Retorn a Brideshead (sèrie de televisió), sèrie de televisió britànica d'onze episodis, produïda per Granada Television el 1981
* Retorn a Brideshead (pel·lícula), pel·lícula dramàtica britànica de 2008 dirigida per Julian Jarrold
# Biennal de Venècia

La Biennal de Venècia (Biennale di Venezia, en italià) és una institució sense ànim de lucre subvencionada per l'Estat italià. És una de les institucions culturals més importants al món.
El seu nom s'ha fet servir sempre com a sinònim de l'Exposició Internacional d'Art de Venècia; entre les més antigues, importants i prestigioses mostres internacionals d'art contemporani del món.
El nom "Biennale" deriva de la freqüència biennal dels seus esdeveniments (amb l'excepció del Festival Internacional de Cinema de Venècia, nascut l'any 1932, amb freqüència anual).
Tant l'Exposició Internacional d'Art de Venecia com el Festival Internacional de Cinema de Venècia són els primers i més antics esdeveniments del seu gènere.
La Biennal de Venècia també celebra: la Exposició Internacional d'Arquitectura de Venècia; el Festival de Teatre de Venècia; el Festival de Dansa Contemporània de Venècia i el Festival de Música Contemporània de Venècia.

## Exposició Internacional d'Art de Venecia

L'Exposició Internacional d'Art de Venècia, és una mostra celebrada cada 2 anys per la Biennal de Venècia.
Creada el 1893, s'inaugurà oficialment el 22 d'abril de 1894. De les 224.000 visites durant la seva obertura, a les 320.000 visites el 2005 indiquen el seu nivell d'atracció.
Només ha sigut interrompuda en dues ocasions: 1916 i 1918 per la I Guerra Mundial; 1942 i 1946 per la Segona Guerra Mundial.
Cada secció artística premia al guanyador de la seva categoria, sent la més coneguda la mostra cinematogràfica i el seu premi el Lleó d'Or. Arran de les protestes estudiantils de 1969 no es van lliurar premis fins a 1980 per a la mostra de cinema i 1986 per l'exhibició d'art. Compta amb l'Arxiu Històric d'Art Contemporani (Archivio Storico delle Arti Contemporanee – ASAC 1930) com dipòsit documental i catàleg de les obres de la Biennal i les expressions artístiques des de 1895 fins ara.
A partir de 1930 l'administració va passar del Municipi a l'Estat. El 1998 per mitjà d'un decret legislatiu se li dona personalitat legal i es torna una corporació privada, la Società di Cultura La Biennale di Venezia. Una altra modificació l'any 2003 la transforma en una fundació (La Biennale di Venezia) amb la possibilitat de rebre aportacions de particulars.
El pavelló espanyol de la Biennal del 2015 va ser ideat per Martí Manen.

## Vegeu també

* Josep Maria Rosal i d'Argullol
* Cai Guo-Qiang
* Su-Mei Tse
* Valentín Roma
* Rinzen, obra de Tàpies presentada a Venècia i guanyadora d'un premi
* Carol Rama

## Referències

* ↑ Mercadé, Albert «Pavelló català a la biennal de venècia». Bonart [Girona], núm. 115, 5-2009, p.44-47. ISSN: 1885-4389.
* ↑ Planas Camps, Ricard «Biennal de Venècia. Aparador amb vistes...». Bonart [Girona], núm. 140, 6-2011, p. 14-19. ISSN: 1885-4389.
* ↑ Palau, Maria «El Dalí maleït a Venècia». El PuntAvui, 29-01-2015, pàg. 26-27.

## Enllaços externs

* Web de la Biennal de Venència (italià)
# Habitatge al carrer Rectoria, 8-10 (Sant Feliu de Llobregat)

L'Habitatge al carrer Rectoria, 8-10 és una obra de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt de dues cases entre mitgeres que conserven els materials i elements constructius originals característic de l'època en què es va originar el carrer. El núm. 8 té façana simètrica segons un eix, dividida en dues faixes i rematada per una cornisa i balustrada. De la núm. 10 destaca el ràfec amb tortugada i els materials i elements constructius característics de l'arquitectura dels inicis del carrer.

## Referències

* ↑ «Habitatge al carrer Rectoria, 8-10». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 gener 2019].
# Escil·la (filla de Nisos)

Escil·la (en grec Σκύλλα), segons la mitologia grega, va ser una filla de Nisos, rei de Mègara.
Quan Minos declarà la guerra al seu pare, per venjar l'assassinat del seu fill Androgeu, Escil·la es va enamorar d'aquell estranger. Nisos era invencible mentre conservés un cabell porpra (altres diuen d'or) que el feia invencible. Ella, per donar la victòria a l'home del que s'havia enamorat, li va tallar el cabell màgic quan Minos li va prometre que es casaria amb ella. Minos s'apoderà de Mègara, però horroritzat pel crim d'Escil·la la va lligar a la proa de la seva nau i la noia es va ofegar (o, segons una variant, ella mateixa li va anar a darrere nedant).
Els déus es van compadir d'ella i la van transformar en un ocell marí, el martinet blanc.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 174. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 83. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Jaciment rupestre de Sáchica

El jaciment rupestre de Sáchica és un conjunt de pintures rupestres d'origen amerindi situades en una formació rocosa a Colòmbia. Aquest jaciment arqueològic és al municipi de Sáchica, departament de Boyacá, en un petit congost a la riba dreta del riu Sáchica.

## Origen

El jaciment forma part d'una gran quantitat de creacions dels nadius americans documentats al llarg de la geografia colombiana, sobretot a l'Altiplà cundiboyacense.
No es coneix amb certesa l'autoria d'aquest conjunt de pictogrames, ni el significat, ni l'antiguitat; el lloc coincideix amb assentaments dels arauac i els txibtxa, documentats després del s. IV.

## Història

El 1961 l'antropòleg Eliécer Silva Célis, llavors investigador de l'Institut Colombià d'Antropologia i Història, interpretà les pintures d'aquesta manera:
| « | "En els dibuixos pintats de Sáchica tenim, doncs, a més d'unes poques representacions naturalistes (plantes), un conjunt ordenat de cares humanes; una associació de simbolismes de forma circular; una composició que constitueix un cas de "posture languaje", i símbols convencionals de naturalesa complexa relacionats, sens dubte, uns amb la màgia i la religió, altress amb els astres dominants de l'univers; en fi, altres amb personatges (sacerdots, caps, dirigents, ancestres o deïtats personificades) que degueren ser donadors del bé, la seguretat i felicitat del poble txibtxa" | » |

## Configuració

El conjunt de pintures se situa en diversos grups clarament definits, en un trajecte de 40 m en la formació rocosa, parcialment protegit dels efectes ambientals. Se n'han descrit 14 grups diferents de pintures, sobretot elaborades en roig i algunes en color negre. Dins dels esquemes dibuixats es veuen diferents figures que recorden rostres i humanoides, la imatge del sol, vegetals i altres d'inintel·ligibles, de les quals a grans trets se'n desconeix el significat.

## Destrucció i alteració

Aquest jaciment, igual que la major part de les pintures rupestres i petròglifs de Colòmbia, es troba en perill permanent de ser destruït o alterat, ja siga per part dels pobladors i visitants que desconeixen el valor històric d'aquests gràfics, o per investigadors inexperts.

## Referències

* 1 2 3 4 «Documentació del jaciment rupestre de Sáchica, Boyacá (Colòmbia)». [Consulta: 16 març 2010].
* ↑ «Procesos tafonómicos en el arte rupestre: un caso de conservación diferencial de pinturas en el altiplano cundiboyacense, Colombia». [Consulta: 16 març 2010].
* ↑ «Documentació del jaciment rupestre de Sáchica, Boyacá (Colòmbia)». [Consulta: 16 març 2010].

## Vegeu també

* Parc Arqueològic de Monquirá.