OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gladioglanis machadoi

Gladioglanis machadoi és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja petits invertebrats.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Orinoco i Negro.

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Ferraris C. J., Jr. & Mago-Leccia F., 1989. A new genus and species of pimelodid catfish from the Río Negro and Río Orinoco drainages of Venezuela (Siluriformes: Pimelodidae). Copeia 1989 (núm. 1). 166-171.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ferraris, C. J., Jr. & F. Mago-Leccia. 1989. A new genus and species of pimelodid catfish from the Río Negro and Río Orinoco drainages of Venezuela (Siluriformes: Pimelodidae). Copeia 1989 (núm. 1): 166-171.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de Parets del Vallès

L'escut oficial de Parets del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat quarterat: al primer i al quart, de sinople, un cavall sallent d'argent; i al segon i al tercer, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de Vila.

## Història

Va ser aprovat el 7 de juliol de 2008 i publicat al DOGC el 21 de juliol del mateix any amb el número 5177.
A l'escut tradicional del poble, els quatre pals recorden que Parets era un lloc de domini reial, mentre que el cavall és un senyal que havia figurat a l'estendard d'una societat recreativa local, que fou agafada com a emblema de l'Ajuntament a la dècada del 1920, ja que no tenia cap altre escut ni símbol propi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2307/2008, de 7 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Parets del Vallès.» (pdf). DOGC núm. 5177. Generalitat de Catalunya, 21-07-2008. [Consulta: 25 juny 2010].
# Marthe Le Rochois

Marthe Le Rochois (Caen, 1658 - París, 1728) fou una cantant francesa del Barroc. Fou la primera artista de l'Òpera de París, distingint-se, no tan sols per la veu, sinó també pel seu talent escènic, que feren d'ella ensems una tràgica il·lustre. Destacà notablement a Armida, paper en el qual sabia portar fins a la fi l'emoció dels espectadors. Fou la primera cantant de l'Òpera parisenca que gaudi de celebritat. Abandonà el teatre el 1697, després d'haver creat importants rols en les òperes Dido, Medea, Baco i Ariadna, Aquiles i Polifemo. En la seva etapa de professora de cant tingué entre d'altres alumnes la lionesa Marie Antier.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 151 (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 763 (ISBN 84-239-4505-7)
# Museu d'Art Contemporani de Vilafamés

El Museu d'Art Contemporani Vicente Aguilera Cerni (MACVAC) de Vilafamés (Plana Alta), també Museu Popular d'Art Contemporani de Vilafamés està ubicat en l'anomenada Casa del Batlle, palau del gòtic civil construït a mitjans del segle XV i reformat en el segle xviii. Fundat i dirigit pel crític d'art Vicente Aguilera Cerni en 1969, després de la seua mort, el director fou el crític d'art José Garnería, fins a 2015, quan és substituït per la professora de la Universitat Jaume I Rosalía Torrent.

## L'edifici

El museu té la seu a l'anomenada Casa del batlle, un palau gòtic valencià que fou residència oficial de l'administrador reial i seu del representant de l'Orde de Montesa. L'edifici disposa d'un semisoterrani, entresol, pis principal, golfes i pati interior. La façana és senzilla i sense elements decoratius, té una portada adovellada i una galeria d'arquets a la part superior de l'edifici, ambdues d'arc de mig punt, i a més de finestres coronelles en el pis principal. La coberta és a dos vessants, amb un ampli ràfec, desguassa mitjançant gàrgoles. El 2005 es va adquirir la casa abadia per a ampliar el museu.

## Contingut

El museu consta de vint-i-nou sales i l'anomenada Sala 30 a l'Aeroport de Castelló, el contingut de les quals abasta des dels anys vint fins a l'actualitat i on s'exposen més de 300 obres d'art contemporani de les més de 700 obres d'uns 560 artistes representats, totes elles procedents de donacions o depòsits temporals o indefinits. Alguns artistes representats al museu són Alberto Sánchez, Joan Miró, Olga Adelantado, Pep Agut, Elvira Alfageme, Manuela Ballester Vilaseca, Manolo Boix, Modest Cuixart, Artur Heras, Aurèlia Muñoz, Joan Baptista Porcar, Equip Realitat, Josep Renau, Fuenciscla Francés Rodríguez, Eusebio Sempere, Soledad Sevilla, Vicent Traver Calzada, Perceval Graells, Maties Palau Ferré o Carmen Nogués, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Picó, Maria Josep «L'arquitectura gòtica de la Plana Alta». Sàpiens [Barcelona], núm. 84, 10-2009, p. 65. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Notícia a El Levante de 14 de juny de 2005
* ↑ Notícia sobre els museus de Castelló, diari ABC del 25 de maig de 1997
* ↑ Fitxa d'Aurèlia Muñoz a la pàgina del museu, (castellà). [Accedit el 2 des. 2019].
* ↑ Llistat d'artistes a la pàgina del museu, (en castellà). [Accedit el 2 des. 2019].
* ↑ «Nogués, Carmen» (en castellà). [Consulta: 1r abril 2021].

## Bibliografia

* Museo Popular de Arte Contemporáneo de Vilafamés. València: Generalitat Valenciana, 1991 (Guía de Museos de la Comunidad Valenciana).

## Enllaços externs

* Museu d'Art Contemporani de Vilafamés - Lloc web oficial
# Pietro Generali

Pietro Generali (Masserano, Piemont, 23 d'octubre de 1773 - Novara, Piemont, 3 de novembre de 1832) fou un compositor d'òperes italià.
Precursor de Rossini, fou el primer a usar certes harmonies i modulacions, de les quals s'aprofità l'autor d'El barber de Sevilla. Va estudiar amb Giovanni Masi a Roma on el 1802 estrena la seva primera òpera. Entre 1817 i 1821 va dirigir el teatre de la Santa Creu de Barcelona, on estrenà Gusmano di Valor (1817) i La cecchina (1818).
En retornar a Itàlia trobà l'escena musical acaparada per Rossini; llavors tractà d'imitar l'estil d'aquest, però el públic només li'n prestà una mitjana atenció, ratllant a voltes amb la indiferència. El desgraciat èxit d'algunes de les seves òperes el decidiren a abandonar el teatre.
Més endavant va ser mestre de capella de la catedral de Novara a Itàlia. Però el 1827 tornà a la composició dramàtica, estrenant a Trieste la seva Francesca de Rimini, que fou refusada pel públic, el que el va moure a deixar el teatre definitivament.
Al Conservatori de Nàpols tingué per alumnes entre altres alumnes a Antonio Sapienza. Va escriure al voltant de 60 òperes, música religiosa, i la cantata Roma liberata.

## Les seves millors òperes

* Don Chisciotto,
* Chi non risica non rosica,
* La vedova stravagante,
* L'impostore,
* Rodrigo di València,
* La contessa di colle Erboso,
* Adelina, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1228 (ISBN 84-239-4525-1)
# Helcogramma novaecaledoniae

Helcogramma novaecaledoniae és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima subtropical que viu entre 3-38 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Caledònia i Salomó.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Hansen, P. E. Hadley, 1986: Revision of the tripterygiid fish genus Helcogramma, including descriptions of four new species. Bulletin of Marine Science v. 38 (núm. 2): 313-354.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 2007: Fishes of the genus Helcogramma (Blennioidei: Tripterygiidae) in the western Indian Ocean, including Sri Lanka, with descriptions of four new species. Smithiana, Publications in Aquatic Biodiversity, Bulletin Bull. 7: 51-81.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Williams, J. T. i J. C. Howe, 2003: Seven new species of the triplefin fish genus Helcogramma (Tripterygiidae) from the Indo-Pacific. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 7 (núm. 4): 151-176.
# Glanapteryx niobium

Glanapteryx niobium és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Morro dos Seis Lagos (conca del riu Negro).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Myers G. S., 1927. Descriptions of new South American fresh-water fishes collected by Dr. Carl Ternetz. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 68 (núm. 3). 107-135.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ De Pinna, M. C. C., 1998. A new species of the catfish genus Glanapteryx (Siluriformes: Trichomycteridae). Proc. Biol. Soc. Wash. v. 111 (núm. 1): 35-42.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# La Ilustración Española y Americana

La Ilustración Española y Americana fou una publicació periòdica espanyola de la segona meitat del segle xix i començaments del segle xx.
Era continuadora de El Museo Universal, editada entre 1857 i 1869. La revista seguia el model de prestigioses publicacions europees com ara les franceses L'Illustration o Le Monde Illustré, Illustrierte Zeitung d'Alemanya o la italiana La Illustrazione Italiana.
En la seva capçalera es presentava com a «Periòdic de ciències, arts, literatura, indústria i coneixements útils». Va ser fundada el 1869 a Madrid per Abelardo de Carlos, qui en fou director fins a 1881, i després pel seu fill Abelardo José de Carlos y Hierro.
Tal com indica el seu nom la revista es caracteritzava per la profusió de les seves il·lustracions, que representaven gran quantitat d'aspectes de la vida quotidiana d'Espanya i dels països hispanoamericans on també tenia difusió la publicació.
Entre els artistes que van treballar per aquesta publicació es pot trobar Enric Simonet i Lombardo, Juan Comba, Rogelio Villar, Josep Lluís Pellicer i Fenyé, Valeriano Domínguez Bécquer, Francisco Ortego, Eduardo Sánchez Solá, Isidro Gil, Antoni Rigalt i Blanch, Tomàs Padró i Pedret, Pacià Ross i Bosch, etc., o destacats escriptors com ara José Zorrilla, Ramón de Campoamor, Juan Valera, Leopoldo Alas Clarín, Emilio Castelar, Valle-Inclán, Unamuno o d'altres com ara Ángel Fernández de los Ríos, Peregrín García Cadena, Manuel Cañete, José Velarde, Miguel Rodríguez Ferrer, Patrocinio de Biedma, Luis Vidart Schuch, Narcís Pagès i Prats, Ricardo Becerro de Bengoa, Eduardo Gómez de Baquero, Narciso Sentenach y Cabañas, Nil Maria Fabra i Deas, o Francisca Sarasate.
La publicació apareixia setmanalment, els dies 8, 15, 22 i 30 de cada mes. Va desaparèixer el 1921.

## Referències

* ↑ Márquez, Miguel B. «D. Abelardo de Carlos y “La Ilustración Española y Americana”» (PDF) (en castellà). Ámbitos : Revista Internacional de comunicación. Universitat de Sevilla, núm. 13-14, 2005, pàg. 185-209 [Consulta: 6 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Antonio Ayuso Pérez. La Ilustración Española y Americana ante el Tercer Centenario del Quijote
* Grabados de la publicación a la Fundació Joaquín Díaz
* Fitxa catalogràfica de la Biblioteca Nacional d'Espanya
# Escut de Petrés

L'escut de Petrés és un símbol representatiu oficial de Petrés, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Morvedre. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. Al primer quarter, en camp de gules, un castell d'or maçonat i aclarit de sable, sobre un terrassat d'argent. Al segon quarter, en camp d'or, una àguila de sable d'ales esteses, becada i membrada de gules. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 9 de juliol de 1998, del conseller de Presidència. Publicat en el DOGV núm. 3.346, del 7 d'octubre de 1998.
S'hi representa el castell de Petrés, seu de la baronia, sobre una terrassa de pedra, senyal parlant al·lusiu al topònim de la localitat. Al costat, les armes dels Aguiló, barons de Petrés.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 182 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 9 de juliol de 1998, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Petrés (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.346, 07-10-1998, pàg. 15.654 [Consulta: 11 novembre 2015].
# Martin-Joseph Mengal

Martin-Joseph Mengal (Gant, 27 de gener de 1784 - Gant, 4 de juliol de 1851) va ser un compositor i professor belga.
Mengal va venir d'una família musical i va rebre classes de corn i violí quan era nen, i als 13 anys tocava com a primer corn a l'òpera de Gant. A partir de 1804 Mengal es va traslladar a París per estudiar al Conservatori de París amb F. Duvernoy i Ch. S. Catel, però al desembre del mateix any es va incorporar al servei militar francès i va marxar a la Guerra de la Tercera Coalició contra Itàlia, Àustria i Prússia sota Napoleó I. Anys més treballà en la capital francesa en diverses orquestres de teatre, sent nomenat el 1835 director del Conservatori de Gant.
Va compondre les òperes:
* Una nit al castell (1818);
* L'illa de babilary (1819);
* Els infidels (1825);
* Un dia a la Vancluse (1828);
* El vampir.
A més, deixà nombroses composicions, especialment per a corn.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 672. (ISBN 84-239-4534-0)
# Pietro Ponzio

Pietro Ponzio (Parma (Emília-Romanya), 25 de març de 1532 - idm. 27 de desembre de 1596) fou un compositor i musicòleg italià.
Vers el 1570 era mestre de capella de la catedral, i després passà a l'església de Sant Ambrosi de Milà, sent nomenat per acabar, director de la capella de l'Steccata de la seva vila nadiua.
Se li deuen les obres següents:
* Missarum 4 voc. liber primus (Venècia, 1578);
* Lib. 1 Missarum quinqué vocibus (Venècia, 1580);
* Lib. 2 Missarum quinqué vocibus (Venècia, 1581);
* Psalmi vespertini totius anni; Mottetorum cum quinqué vocibus, lib. I (Venècia, 1582);
* Lib. 2 Missarum 4 voc. (Venècia, 1584);
* Magnificat, lib. I (Venècia, 1584);
* Missarum quinqué vocibus, lib. 3 (Venècia, 1585);
* Psalmus vesperarum totius anni, 4 voc. (Venècia, 1589);
* Missae, 6, 8 voc (Venècia, 1590);
* Hymni solemniores ad vespertines hores canendi (Venècia, 1596).
A més, va escriure, les obres didàctiques Ragionamenti di musica (Parma, 1588) i Dialogo ovesi tratta della teòrica e prattica di musica (Parma, 1595).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 415 (ISBN 84-239-4546-4)
# Helcogramma serendip

Helcogramma serendip és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,5 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 35.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sri Lanka.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R. & Waite E. R., 1918. Some new and little-known fishes from South Australia. Rec. S. Aust. Mus. (Adelaide) v. 1 (núm. 1). 39-78.
* ↑ Holleman, W., 2007: Fishes of the genus Helcogramma (Blennioidei: Tripterygiidae) in the western Indian Ocean, including Sri Lanka, with descriptions of four new species. Smithiana, Publications in Aquatic Biodiversity, Bulletin Bull. 7: 51-81.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Hansen, P. E. Hadley, 1986: Revision of the tripterygiid fish genus Helcogramma, including descriptions of four new species. Bulletin of Marine Science v. 38 (núm. 2): 313-354.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Williams, J. T. i J. C. Howe, 2003: Seven new species of the triplefin fish genus Helcogramma (Tripterygiidae) from the Indo-Pacific. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 7 (núm. 4): 151-176.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Glaniopsis hanitschi

Glaniopsis hanitschi és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: nord de Borneo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger G. A., 1899. Descriptions of two new homalopteroid fishes from Borneo. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 4 (núm. 21). 228-229.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Descriptions of two new homalopteroid fishes from Borneo. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 4 (núm. 21): 228-229.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Watson, D.J. i E.K. Balon, 1985. Determination of age and growth in stream fishes of northern Borneo. Environ. Biol. Fish. 13(1):59-70.
* ↑ Weber, M. i L.F. De Beaufort, 1916. The fishes of the Indo-Australian Archipelago. III. Ostariophysi: II Cyprinoidea Apodes, Synbranchi. Brill, Leiden, Països Baixos, 455 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1982: The Bornean gastromyzontine fish genera Gastromyzon and Glaniopsis (Cypriniformes, Homalopteridae), with descriptions of new species. Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 4) v. 42 (núm. 20): 497-524.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB