OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Portell de Morella

L'escut oficial de Portell de Morella té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, un castell d'argent, maçonat i aclarit de sable, del qual sobreïxen a la base dues branques de llorer del seu color. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 21 d'octubre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 4.379, del 15 de novembre de 2002.
Es tracta de l'escut tradicional de la vila, si més no des de la segona meitat del segle xix. El castell representat al·ludeix a l'antiga fortalesa i a la vila fortificada, que va pertànyer a la ciutat de Morella fins al 1691.
# Achille Rivarde

Achille Rivarde (Nova York, 31 d'octubre de 1865 - Londres, 31 de març de 1940) fou un violinista novaiorquès.
De pare espanyol i mare nord-americana, fins als onze anys va viure en el seu país on va rebre lliçons de Félix Simón, Henryk Wieniawski i Joseph White. En el Conservatori de París estudià sota la direcció de Charles Dancla, guanyant un primer premi de violí el juliol de 1879.
Després de romandre tres anys a Amèrica, retornà a París el 1885 i entrà a formar part de l'Orquestra Lamoureux, actuant en aquesta durant cinc anys com a primer violí i solista. El 1893, a París, ell i Harold Bauer van estrenar la Sonata per a violí en si major de Frederick Delius.
El 1914 marxà a Londres i allà aconseguí la plaça de professor de violí del Reial Col·legi de Música. Excel·lent músic i gran executant, es distingí sempre per la solidesa de la seva tècnica i per la puresa del seu estil.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 886 (ISBN 84-239-4551-0)
# François-Antoine Habeneck

François-Antoine Habeneck (Mezières, 22 de gener de 1781 - París, 8 de febrer de 1849) fou un violinista i compositor francès.
Entrà al Conservatori de París, i el 1816 fou nomenat primer violí de la Capella Reial. De 1821 a 1824 desenvolupà les funcions de director d'orquestra de l'Òpera nacional de París, i se l'anomenà després professor de violí al Conservatori, on tingué alumnes que més tard serien músics importants com Edmond Roche, Deldevez i Sainton entre d'altres, a més era inspector del curs dels estudis, i serví aquesta plaça fins al 1846. també fou primer violí de la música del rei.
Es distingí com a director d'orquestra, i fou el que introduí a França el gust per la música instrumental de Beethoven. Compongué diversos concerts, àries, duets, concertants, nocturns i altres peces per a violí. El 1806 ja dirigia els concerts del Conservatori, però quan ratlla a major alçada fou des de 1828, en fundar-se la Société des Concerts du Conservatoire.

## Referències

* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 51, pàg. 1129/30. (ISBN-84-239-4551-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 722-23 (ISBN 84-239-4579-0)

## Bibliografia

* Tom núm. 27 pàg. 441 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Bandera de Prats i Sansor

La bandera oficial de Prats i Sansor té la següent descripció:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg vermella, amb les balances de l'escut d'una altura de 7/9 de l'alt del drap de color groc.
Va ser aprovada el 16 de juny de 1993 i publicada en el DOGC el 28 de juny del mateix any amb el número 1763.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 16 de juny de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Prats i Sansor.» (pdf). DOGC núm. 1763, 28-06-1993. [Consulta: 9 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya
# Gnathophis xenica

Gnathophis xenica és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 32 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Kaup J. J., 1860. Neue aalaehnliche Fische des Hamburger Museums. Abh. Naturwiss. Ver. Hamburg v. 4 (núm. 2). 1-29 + suppl. 1-4.
* ↑ Matsubara, K. & Ochiai, A., 1951. On the conger eels related to Arisoma nystromi (Jordan et Snyder) found in the waters of Japan and China. Memoirs of the College of Agriculture Kyoto University Núm. 59: 1-18.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Biant

D'acord amb la mitologia grega, Biant (grec antic: Βίας) va ser un rei d'Argos, fill d'Amitàon i d'Idomene, filla de Feres.
El seu germà era Melamp, l'endeví, que es relaciona amb les seves aventures. Biant volia casar-se amb una filla de Neleu anomenada Pero, i va haver de sotmetre's a la condició que el pare de la noia havia imposat, que consistia en robar els ramats de Fílac (o del seu fill Íficle). Els bous eren vigilats per un gos al qual no se li escapava mai cap presa. Melamp va aconseguir robar els ramats i quan va obtenir de Neleu la mà de Pero, la va entregar al seu germà Biant.
Més tard, quan Melamp va guarir les filles del rei Pretos de la follia, en va obtenir una tercera part del seu reialme per a Biant, que s'hi va instal·lar. De Pero va tenir Tàlau, pare d'Adrast, Perialces, Laòdoc, Areu i Alfesibea. Més endavant, ja instal·lat a Argos, al reialme de Pretos, va casar-se amb la filla d'aquest, Lisipe, abandonant Pero. Amb aquesta noia va tenir la seva filla Anaxíbia que més tard va casar-se amb Pèlias, segons algunes tradicions.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 72. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 36. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Holohalaelurus melanostigma

Holohalaelurus melanostigma és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 38,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 607-658 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord de Tanzània i el sud de Kenya.

## Referències

* 1 2 3 «Holohalaelurus melanostigma» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Human, B. A., 2006. A taxonomic revision of the catshark genus Holohalaelurus Fowler 1934 (Chondrichthyes: Carcharhiniformes: Scyliorhinidae), with descriptions of two new species. Zootaxa Núm. 1315: 1-56.
* ↑ Bass, A.J., J.D. D'Aubrey i N. Kistnasamy, 1975. Sharks of the east coast of southern Africa. 2. The families Scyliorhinidae and Pseudotriakidae. Invest. Rep. Oceanogr. Res. Inst. Durban (37):64 p.
* ↑ Compagno, L.J.V., D.A. Ebert i M.J. Smale, 1989. Guide to the sharks and rays of southern Africa. New Holland (Publ.) Ltd., Londres, Gran Bretanya. 158 p.
* ↑ Compagno, L.V.J., D.E. Ebert i P.D. Cowley, 1991. Distribution of offshore demersal cartilaginous fish (Class Chondrichthyes) off the west coast of southern Africa, with notes on their systematics. S. Afr. J. Mar. Sci. 11:43-139.
* ↑ Weitkamp, D.E. i R.D. Sullivan, 1939. Fishes. The John Murray Expedition 1933-1934. Sci. Reports, John Murray Exped., 25 Nov., v. 7 (núm. 1): 1-116.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994 SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, Itàlia, FAO. 103 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Homaloptera polylepis

Homaloptera polylepis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Referències

* ↑ van Hasselt J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35). 130-133.
# Hoplerythrinus gronovii

Hoplerythrinus gronovii és una espècie de peix de la família dels eritrínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 17,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: la Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1896. The differential characters of characinoid and erythrinoid fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 18 (núm. 1056). 205-209.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1847. Histoire naturelle des poissons. Tome dix-neuvième. Suite du livre dix-neuvième. Brochets ou Lucioïdes. Livre vingtième. De quelques familles de Malacoptérygiens, intermédiaires entre les Brochets et les Clupes. Histoire naturelle des poissons. v. 19: i-xix + 1-544 + 6 pp., Pls. 554-590.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Oyakawa, O.T., 2003. Erythrinidae (Trahiras). p. 238-240. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hospici d'Olot

L'antic Hospici d'Olot és un edifici històric del segle xviii de composició austera, un exemple remarcable de l’arquitectura academicista.
El desembre de l'any 2020 va ser declarat Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric.
Construït a finals del segle XVIII (1779-1784) mercès a una deixa testamentària d'Antoni Llopis i a d'altres aportacions del bisbe Lorenzana, i projectat per Ventura Rodríguez (1779-1784), fou creat per a usos múltiples: escola, habitatge de mestres, beneficència i escola de Belles Arts que estigué a la base de l'anomenada escola paisatgística d'Olot, fundada per Lorenzana com a filial de l'Escola de Belles Arts de Barcelona. El primer director fou Joan Carles Panyó, pintor i arquitecte. Durant la guerra Gran (1793-95), l'Hospici fou habilitat com a caserna i novament ho fou durant la Tercera Guerra Carlina (1874). Actualment hostatja, entre d'altres, les sales d'exposició permanent del Museu de la Garrotxa i la seu de l'Observatori del Paisatge de Catalunya. També, des de fa segles, fa de "casa" dels gegants d'Olot, els quals només surten de l'edifici en dues ocasions, per les Festes del Tura i per la festa del Corpus.

## Descripció

Exteriorment és un gran bloc paral·lepipèdic de tres pisos, amb els murs de paredat sense arrebossar. Els angles de l'edifici són de carreus així com els emmarcaments de les finestres que s'obren tot al llarg de les façanes als tres nivells
L'edifici és construït al voltant de dos patis entre els quals hi ha la capella. El pati posterior neoclàssic, anomenat dels claustres, té, als seus quatre costats, tres pisos amb arcades de mig punt sobre pilastres de base quadrangular, que de baix a dalt presenten un ritme decreixent. Els arcs de l'últim pis són rebaixats.

## Referències

* ↑ Acord GOV/160/2020, de 15 de desembre, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, l'Hospici, a Olot (Garrotxa), i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 8.297, de 17/12/2020).
* ↑ Observatori del Paisatge de Catalunya. «Seus | Observatori del Paisatge». [Consulta: 20 gener 2017].
* ↑ Inventari del Patrimoni Arquitectònic
* ↑ «Hospici d'Olot». Generalitat de Catalunya, 2009.

## Bibliografia

* ESPAÑOL, J i altres (1979) Guia de la arquitectura d'Olot
# Hostal Valira

L'Hostal Valira (nom original, també anomenat Hotel Valira) fou un establiment hoteler i balneari de la parròquia andorrana d'Escaldes-Engordany. Està situat al número 37 de l'avinguda Carlemany d'Escaldes. L'edifici està protegit com a bé immoble inventariat per la seva significació en l'arquitectura de granit del principat.
L'establiment hoteler va ser promogut per l'abat de Montserrat Antoni Maria Marcet i projectat l'any 1933 per l'arquitecte benedictí Celestí Gusí, seguidor de Puig i Cadafalch. Té una planta rectangular amb cinc pisos i coberta a dues vessants; destaquen les tres llucanes i les obertures emmarcades amb arcs de mig punt de la planta baixa. El material utilitzat a l'exterior és el granit disposat en forma de niu d'abella irregular.
La història de l'edifici es remunta a la dècada dels anys 1930 quan els monjos de Montserrat van promoure diversos edificis a la zona d'Escaldes: el garatge Valira, l'Escola Meritxell i l'Hostal Valira amb la seva pèrgola; sota el nom de «Cultural Andorrana SA», amb objectius educatius i de gestió de l'aigua termal.
L'Hotel Valira és un exemple rellevant de l'arquitectura de granit per la seva qualitat arquitectònica. A més, va ser un dels establiments hotelers i termals més antics d'Andorra. També és un testimoni valuós de la presència dels monjos de Montserrat a Andorra.
Quan es va obrir l'hostal va ser arrendat a la família Bescompte i després a la família Adserà Cubells. L'any 1943 els monjos van vendre l'edifici a la família Reig que el va conservar fins al 2014 quan es va iniciar la rehabilitació de l'interior afectat per un foc, es van restaurar els elements modernistes i es reconstruí la part superior per acollir apartaments de luxe.
El 16 de març de 2017 es va ubicar a la planta baixa el Museu Carmen Thyssen, sent la primera seu internacional d'aquesta entitat.

## Referències

* 1 2 3 Lara, Tony «De balneari termal a un museu d'elit». El Periòdic d'Andorra, 04-12-2015 [Consulta: 13 agost 2017].
* ↑ «Hostal Valira». Patrimoni Cultural d'Andorra. Govern d'Andorra. [Consulta: 18 agost 2017].
* ↑ J.M., E. «Un monjo de Montserrat enviava des d'Andorra correspondència clandestina». Bondia.ad, 01-04-2013 [Consulta: 20 agost 2017].
* ↑ Lacueva Canut, Ludmila «Hostal Valira». Ex-libris Casa Bauró, núm. 9, 2006, pàg. 3-7.
* ↑ «Andorra també tindrà un Museu Thyssen». Ara.cat, 19-01-2017 [Consulta: 13 agost 2017].
# Hubert Leblanc

Hubert Leblanc (1750 - 1827) fou un compositor i violinista francès.
Dirigí l'orquestra en el Théâtre Comique et Lyrique, de París; se sap que ocupava aquell lloc el 1791. Més tard hagué d'acontentar-se amb una modesta plaça de violinista en altres teatres més secundaris, acabant la seva vida en la misèria.
És autor de diverses operetes i algunes pantomimes. que compongué per al Théâtre d'Émulation, on treballà fins al 1801. Entre els seus productes teatrals hi figuren:
* La noce béarnaise (1787), que va ser la seva primera òpera;
* Gabrielle et Paulin (1788);
* La folle gageure, Rosine et Zely (1790);
* Le berceau de Henri IV;
* Nicodéme dans la lune, la seva obra de major èxit, representada al mateix teratre durant més d'un any i
* Telémaque, obra dialogada, amb una obertura, entreactes musicals i fragments de cant.

## Referències

* 1 2 Biographie universelle des musiciens. Volum 6è: La-My, pàgina 84
* 1 2 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1244 (ISBN 84 239-4529-4)
# Humphrey John Stewart

Humphrey John Stewart (Londres, 22 de maig de 1856 – ?, 1932) fou un compositor i organista estatunidenc, nascut a Anglaterra.
Va fer els estudis amb mestres particulars i als onze anys ja era corista i organista en una església i després fou organista de diverses esglésies de Londres fins al 1886, en què es traslladà als Estats Units, on també fou organista i director de diverses orquestres i societats corals.
Les seves principals composicions són: The Nativity, oratori; tres misses; Moctezuma (1903) i Scenes in California (1906), suites per a orquestra; King Hab, His Majesty i The Conspirators, òperes, així com nombroses peces per a piano i violí, i melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1109 (ISBN 84 239-4556-1)
# Hygophum bruuni

Hygophum bruuni és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Xile.

## Referències

* ↑ Bolin R. L., 1939. A review of the myctophid fishes of the Pacific coast of the United States and of Lower California. Stanford Ichthyol. Bull. v. 1 (núm. 4). 89-156.
* ↑ «Hygophum bruuni». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kashkin, N.I., 1989. Mesopelagic ichthyofauna of the southwestern Pacific. J. Ichthyol. 29(3):116-127.
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Rev. Biol. Mar., Valparaiso 24(2):1-132.
* ↑ Sepúlveda, J.I.V. i G.R. Pequeño, 1985. Fauna íctica del archipiélago de Juan Fernández. p. 81-91. A: P. Arana (ed.) Escuela de Ciencias del Mar. Universidad Católica del Valparaíso, Valparaíso, Xile.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Fish collection database of the National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Becker, V. E., 1965: The lantern fishes of the genus Hygophum (Myctophidae, Pisces). Systematics and distribution. Trudy Instituta okeanologii im. P.P. Shirshova v. 80: 62-103.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hulley, P.A., 1984. Myctophidae. p. 429-483. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.). Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 1.
* Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Paxton, J.R., 1979. Nominal genera and species of lanternfishes (Family Myctophidae). Contrib. Sci. Natur. Hist. Mus. Los Angeles County, 322:1-28.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut de Preixana

L'escut oficial de Preixana té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un peix de sable nedant sobre un riu en forma de faixa ondada d'atzur. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 de setembre de 1984 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 485.
El peix és el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «DECRET 323/1984, de 28 de setembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Preixana per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 485. Generalitat de Catalunya, 14-11-1984. [Consulta: 25 juny 2010].
# François-Louis Perne

François-Louis Perne (París, 4 d'octubre de 1772 - Laon (Picardia, 26 de maig de 1832) fou un compositor i musicòleg francès.
Entrà com a infant de cor en l'església de Saint Jacques; l'abat Haudimont, llavors director d'aquella li donà lliçons d'harmonia i contrapunt, progressant ràpidament. El 1792 entrà com a corista en l'Òpera, formant part d'aquella orquestra des de 1799 com a professor de contrabaix. Fou llavors com es donà a conèixer com a compositor per una Missa solemne i per una triple fuga a 4 veus, que oferia la particularitat de poder-se cantar també de dalt a baix.
Més tard es dedicà a l'estudi seriós i profund de la història i la teoria de la música, i el 1811 succeí a Catel com a professor d'harmonia del Conservatori de París, i en ser convertit aquest establiment en Escola Reial de Cant i Declamació (1816), fou nomenat inspector general del mateix i el 1819 bibliotecari, renunciant el 1822 a tots aquests càrrecs per a retirar-se a una finca de Laon amb l'objecte de poder consagrar-se per complet als seus treballs científics.
Les turbulències de 1830 l'obligaren a deixar el seu retir per a refugiar-se primer a Laon i després a París. Fétis comprà la seva biblioteca, i els seus manuscrits passaren a la del Conservatori. La majoria dels treballs de Perne tracten de la notació i de la història de la música dels grecs, de la història de la música en l'edat mitjana, etc., però quasi tots restaren inèdits, publicant-se tan sols en la Recue Musicale, de Fétis, els següents: Notice sur les manuscrits relatifs a la musique de l'Eglise grecque qui existent dans les principales bibliothèques de l'Europe, Quelques nations sur Josquin Després, Notice sur un manuscrit dutreizième siècle, Recherches sur la musique ancienne, Découverte...d'une notation inconnue jusqu'à ce jour, et antérioure de plusieurs siècles à celle qu'on atribuí à Pythagore; Nouvelle exposition de la Seméiographie musicale grecque, y Ancienne musique des chansons du chatelain de Coucy, mise en notation moderne. A més, se li deu, Cours d'harmonie et d'accompagnament (París, 1822), un Método de piano, i gran nombre de composicions religioses.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 985 (ISBN 84-239-4543-X)
# Bandera de Riells i Viabrea

La bandera oficial de Riells i Viabrea té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida diagonalment en barra, en tres parts: els triangles superior i inferior de color verd fosc i la diagonal central, d'amplada 1/3 de la diagonal imaginària del drap, blanca.
Va ser aprovada el 15 d'octubre de 2001 i publicada al DOGC el 22 de novembre del mateix any amb el número 3519.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 d'octubre de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Riells i Viabrea.» ( PDF). DOGC núm. 3519. Generalitat de Catalunya, 22-11-2001. [Consulta: 3 novembre 2009].