OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hypobrycon poi

Hypobrycon poi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Uruguai a l'Argentina.

## Referències

* ↑ Malabarba, M. C. S. L. & L. R. Malabarba 1994. Hypobrycon maromba, a new genus and species of characiform fish from the upper rio Uruguai, Brazil (Ostariophysi: Characidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 5 (núm. 1): 19-24.
* ↑ Almirón, A. E., J. R. Casciotta, M. Azpelicueta & A. L. Cione. 2001. A new species of Hypobrycon (Characiformes: Characidae) from Uruguay basin in Misiones, Argentina. Neotropica (La Plata) v. 47: 33-40.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm. 5, 87p.
* López, H.L., A.M. Miquelarena i J. Ponte Gómez 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14:311-354.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Petulanos plicatus

Petulanos plicatus és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 24 °C - 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Essequibo.

## Referències

* ↑ Sidlauskas, B.L. & Vari, R.P. 2008. Phylogenetic relationships within the South American fish family Anostomidae (Teleostei, Ostariophysi, Characiformes). Zoological Journal of the Linnean Society, 154 (1): 70-210.
* ↑ Eigenmann, C. H. 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Mem. Carnegie Mus. v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Vari, R.P. 1983. Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology 378: 60 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Sisto Riario Sforza

Sisto Riario Sforza (Nàpols, 1810-1878) fou un cardenal de la Cúria romana. Fou arquebisbe de Nàpols als trenta-quatre anys i més tard cardenal. Adquirí popularitat a Itàlia quan la guerra contra Imperi Austríac el 1848, pel seu patriotisme; això no obstant, fou fidel a la causa de l'absolutisme i al govern dels borbons a Nàpols. Després del regne de les Dues Sicílies a Itàlia (1861), Riario Sforza protestà d'aquesta, així com de la constitució de la unificació italiana, i va impedir que en les esglésies de la seva diòcesi es fessin rogatives pel rei. Per haver pres part en una conspiració en pro de la Restauració borbònica, fou expulsat de Nàpols pel general Enrico Cialdini, no tornant a la seva càtedra fins al 1866. Fou un ardent partidari del Syllabus Errorum, del poder temporal i de la infal·libilitat pontifical. Se'l designava entre els candidats a la seu pontifícia per succeir en Pius IX, però va morir abans.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 284 ISBN 84-239-4551-0

## Enllaços externs

* http://www.catholic-hierarchy.org/bishop/briars.html
# Lluita als Jocs Olímpics d'estiu de 1976

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 celebrats a la ciutat de Mont-real (Canadà) es disputaren 20 proves de lluita, totes elles en categoria masculina. Es realitzaren deu proves en lluita lliure i vuit proves més en lluita grecoromana entre els dies 20 i 31 de juliol de 1976 a l'Aréna Maurice-Richard i al Centre Pierre Charbonneau de la ciutat canadenca.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 331 lluitadors de 41 comitès nacionals diferents:
| Argentina (3) Austràlia (3) Àustria (2) Bèlgica (2) Bulgària (20) Canadà (15) Corea del Nord (3) Corea del Sud (11) Cuba (9) Equador (1) Estats Units (20) | Finlàndia (7) França (5) Grècia (4) Hongria (18) Illes Verges (4) Iran (17) Israel (1) Itàlia (8) Iugoslàvia (6)  Japó (20) | Líban (1) Marroc (4) Mèxic (2) Mongòlia (13) Nova Zelanda (2) Noruega (2) Pakistan (2) Panamà (1) Polònia (14) Portugal (3) | Puerto Rico (5) Regne Unit (7) RDA (12) RFA (15) Romania (19) Senegal (5) Suècia (8) Turquia (11) Txecoslovàquia (5) Unió Soviètica (20) |

## Resum de medalles
### Lluita grecoromana

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| – 48 kg | Alexei Shumakov | Gheorghe Berceanu | Stefan Angelov |
| – 52 kg | Vitali Konstantinov | Nicu Gingă | Koichiro Hirayama |
| – 57 kg | Pertti Ukkola | Ivan Frgić | Farhat Mustafin |
| – 62 kg | Kazimierz Lipień | Nelson Davidyan | László Réczi |
| – 68 kg | Suren Nalbandyan | Ştefan Rusu | Heinz-Helmut Wehling |
| – 74 kg | Anatoly Bykov | Vítězslav Mácha | Karl-Heinz Helbing |
| – 82 kg | Momir Petković | Vladimir Cheboksarov | Ivan Kolev |
| – 90 kg | Valeri Rezantsev | Stoyan Ivanov | Czesław Kwieciński |
| – 100 kg | Nikolai Balboshin | Kamen Goranov | Andrzej Skrzydlewski |
| + 100 kg | Alexander Kolchinsky | Aleksandăr Tomov | Roman Codreanu |

### Lluita lliure

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| – 48 kg | Khasan Isaev | Roman Dmitriyev | Akira Kudo |
| – 52 kg | Yuji Takada | Aleksandr Ivanov | Jeon Hae-Sup |
| – 57 kg | Vladimir Yumin | Hans-Dieter Brüchert | Masao Arai |
| – 62 kg | Yang Jung-Mo | Zevegiin Oidov | Gene Davis |
| – 68 kg | Pavel Pinigin | Lloyd Keaser | Yasaburo Sugawara |
| – 74 kg | Jiichiro Date | Mansour Barzegar | Stanley Dziedzic |
| – 82 kg | John Peterson | Viktor Novozhilov | Adolf Seger |
| – 90 kg | Levan Tediashvili | Ben Peterson | Stelică Morcov |
| – 100 kg | Ivan Yarygin | Russell Hellickson | Dimo Kostov |
| + 100 kg | Soslan Andiyev | József Balla | Ladislau Şimon |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 12 | 5 | 1 | 18 |
| 2 | Japó | 2 | 0 | 4 | 6 |
| 3 | Bulgària | 1 | 3 | 3 | 7 |
| 4 | Estats Units | 1 | 3 | 2 | 6 |
| 5 | Iugoslàvia | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 6 | Polònia | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 7 | Corea del Sud | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 8 | Finlàndia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 9 | Romania | 0 | 3 | 3 | 6 |
| 10 | Hongria | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 10 | RDA | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 12 | Txecoslovàquia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | Iran | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | Mongòlia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 15 | RFA | 0 | 0 | 2 | 2 |
# Romanogobio macropterus

Romanogobio macropterus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al territori de l'antiga URSS.

## Referències

* ↑ Banarescu P. 1961. Weitere systematische Studien über die Gattung Gobio (Pisces, Cyprinidae), insbesondere im Donaubecken. Vestn. Ceskosl. Zool. Spolec. v. 25 (núm. 4). 318-346.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Naseka, A.M. i J. Freyhof, 2004. Romanogobio parvus, a new gudgeon from River Kuban, southern Russia (Cyprinidae, Gobioninae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 15(1):17-23.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hypoptopoma bilobatum

Hypoptopoma bilobatum és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Günther A., 1868. Diagnoses of some new freshwater fishes from Surinam and Brazil, in the collection of the British Museum. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 4) v. 1 (núm. 6). 475-481.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cope, E. D., 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proc. Am. Philos. Soc. v. 11: 559-570.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Josep Plandiura Vilacís

Josep Plandiura Vilacís (Taradell, 1943) és un escultor català.
Les seves obres estan treballades en ferro, des de grans proporcions per a escultures públiques com la porta per al Museu Diocesà de Barcelona o la magnífica escala per al Teatre de Granollers, i obres de format més reduït per a col·leccions particulars.
L'any 1970 participa en la fundació del col·lectiu Formes d'avui juntament amb els artistes Daniel Lleixà, Marta Ros, Jordi Vallès, Ramon Viñas i Lluís Peñaranda.
Va col·laborar en projectes amb els artistes anglès Anthony Caro i el nord-americà Roger Mack durant l'any 1987. Va fundar el 1988 el Centre d'Art Contemporani La Rectoria a Sant Pere de Vilamajor, un espai amb caràcter multidisciplinari per a l'experimentació artística i on l'artista imparteix el seu saber en la transformació del ferro en art.

## Obres

* Homenatge a Pau Casals. Acer Corten. Santa Maria de Palautordera.
* Desafio al vent. Platja d'Arinaga. Las Palmas de Gran Canaria.
* Carro. Santa Maria de Palautordera.
* Homenatge a Alfons I. Sant Pere de Vilamajor.
* Entrada església gòtica. Església de Sant Pere de Vilamajor.
* Portes al Montseny. Sant Celoni
* El Pitó del Sereno. Parets del Vallès
* El Pedró Parets del Vallès
* El Drac. Fusta i ferro forjat Parets del Vallès
* El Pedró (Parets del Vallès)
* Porta del Montseny (Sant Celoni)
* Campanar de Sant Cosme i Sant Damià (el Prat de Llobregat)

## Referències

* ↑ Flor de cotó. Lluís Peñaranda [catàleg de l'exposició]. Granollers: Impremta Municipal de Granollers, 2017, p. 52. ISBN 978-84-87790-83-6 [Consulta: 18 març 2017].
* ↑ Mohino i Balet, Abraham «Retrat íntim de l'escultor Josep Plandiura al taller». Serra d'Or, núm. 575, 2007, pàg. 29-33. ISSN: 0037-2501.
* ↑ «Inauguració de l'escultura Portes del Montseny a Sant Celoni». Nacio Digital, 09-11-2013 [Consulta: 1r maig 2017].
* 1 2 «Parets tindrà una nova escultura de Josep Plandiura». El Periodico de Catalunya, 27-04-2017 [Consulta: 1r maig 2017].
* ↑ «El ‘drac’ de Plandiura». Diari SomParets, 18-01-2019 [Consulta: 20 gener 2019].
# La Palomera (Vilanova d'Escornalbou)

La Palomera és una masia de Vilanova d'Escornalbou (Baix Camp) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Va ser reconstruïda en el segle xviii per Josep Francesc de Portell i de Peirí, que manà posar l'escut de les dues famílies unides damunt la porta. En el Cadastre del 1778, constava com a propietari absentista i gaudia de nombroses propietats a la vila i una olla d'aiguardent al carrer de la Font. En aquesta època, les finques dels Portell-Peirí eren administrades per Antoni Bonet.
Segons la tradició popular, els propietaris s'arruïnaren amb motiu de la Primera Guerra Carlina, donant suport als absolutistes, i el camí que passa per davant del mas rep el nom de Camí dels Carlistes. El 1870, i per a liquidar diversos deutes, Josep Maria de Ballester i de Portell es veié obligat a vendre el mas i les terres a Joaquima Bru i Folc.

## Descripció

Situat a uns 3 km de la vila, ocupa una superfície de 604 m² i és fet amb aparell de grans i harmonioses proporcions. L'edifici és de planta baixa i dos pisos amb coberta a dues aigües, arrebossat blanc a la façana, flanquejat pels dos costats per dues galeries porticades sostingudes per columnes que conserven encara restes de pintura vermella. La porta, d'arc carpanell, té l'escut d'armes d'armes dels Portell-Peirí, de pedra picada i ben conservat, a la clau. Hi ha una finestra amb reixat a la planta baixa i sobre la façana hi ha una espadanya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Palomera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «JOSEP de PORTELL de PEIRÍ». geneanet. Albert Casabò Coderch.
* ↑ «Miquela de PORTELL de BETTE». geneanet. Albert Casabò Coderch.
* ↑ «Cal Peyrí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Maristany i Tió, 1984, p. 16.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Portell-Marimon

## Bibliografia

* Maristany i Tió, Carles «La casa dels Portell de Valldeix a les darreries de la Guerra dels Segadors». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, núm. 19, 1894, pàg. 11-17.
* Molas Ribalta, Pere «La família Portell, del Consell Reial a la Reial Acadèmia». Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, vol. 51, 2008, pàg. 263-281.

## Enllaços externs

* «La Palomera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Peu de rata estret

El peu de rata estret o peus de crist bord (Ramaria stricta) és una espècie de fong pertanyent a la família Gomphaceae.

## Etimologia

Derivat del llatí ramus (branca) i stricta (estreta, cenyida).

## Hàbitat

És lignícola i viu sobre residus vegetals d'arbres caducifolis (pollancres vers, castanyers, etc.), sovint sobre branquetes mig enterrades. És freqüent a la tardor.

## Distribució

Creix aïllada o en grups per tot Nord-amèrica (més comuna entre les muntanyes Rocoses i el Pacífic, com ara a l'estat de Washington i Califòrnia) i Europa (com ara, Xipre, la Gran Bretanya, Itàlia, els Països Baixos, Irlanda, Suïssa i les illes Anglonormandes). És una espècie comuna a Mallorca.

## Confusió amb altres espècies

Es podria confondre amb Ramaria formosa, tot i que aquesta és més grossa, molt menys ramificada, no té les branques paral·leles, el seu sabor no és amarg i no creix sobre fusta.

## Comestibilitat

És rebutjable des del punt de vista culinari pel gust amarg i desagradable de la seua carn.

## Galeria d'imatges

* Exemplar del departament de Pas de Calais (França)
* Exemplar trobat a Alemanya
* Exemplars de la Vall del Loira (França)
* Exemplars polonesos

## Referències

* ↑ Species Fungorum (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life Arxivat 2016-12-20 a Wayback Machine. (anglès)
* 1 2 3 4 Pascual i Lluvià, Ramon, 2014. Guia dels bolets dels Països Catalans. Cossetània Edicions, Guies de camp, núm. 2. ISBN 9788490342435. Pàg. 71.
* ↑ Menorcaweb Arxivat 2004-12-20 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Stevens, Michael Wood & Fred. «California Fungi: Ramaria stricta». [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Granada Natural (castellà)
* ↑ Orr D. B., Orr R. T., 1979. Mushrooms of Western North America. Berkeley: University of California Press. Pàg. 68. ISBN 0520036565.
* ↑ Exeter, R. L., Norvell, L. & Cázares, E., 2006. Ramaria of the Pacific Northwestern United States. United States Department of Interior, Bureau of Land Management: Salem, Oregon. ISBN 9780979131004.
* ↑ Marr, C. D. & Stuntz, D. E., 1973. Ramaria of Western Washington (Bibliotheca Mycologica, Band 38). J. Cramer: Vaduz, Liechtenstein. ISBN 9783768209021.
* ↑ Desjardin, D. E., Wood, M. G. & Stevens, F. A., 2015. California Mushrooms: The Comprehensive Identification Guide. Timber Press: Portland, Oregon. ISBN 9781604693539.
* ↑ MushroomExpert (anglès)
* ↑ Cofradía Vasca de Gastronomía (castellà)
* ↑ Roger's Mushrooms Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Breitenbach, J. & Kränzlin, F., 1986. Fungi of Switzerland. Vol. 2: Non-Gilled Fungi. Verlag Mykologia: Lucerna, Suïssa. ISBN 3856042202.
* ↑ Bolets de les illes Balears (català)
* ↑ Associació boletaire B de Bolets (català)

## Enllaços externs

* Asturnatura (castellà)
* First Nature (anglès)
* Mycobank (anglès)
* YouTube
# Kelloggella disalvoi

Kelloggella disalvoi és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,3 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 26.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental: l'Illa de Pasqua.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1905. The aquatic resources of the Hawaiian Islands. Part I.--The shore fishes of the Hawaiian Islands, with a general account of the fish fauna. Bull. U. S. Fish Comm. v. 23 (pt 1) (1903). i-xxviii + 1-574.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Randall, J. E., 2009. A review of the gobiid fishes of Easter Island, with description of a new species. Aqua International Journal, 15 (4): 177-190.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Hoese, D. F., 1975: A revision of the gobiid fish genus Kelloggella. Records of the Australian Museum v. 29 (núm. 17): 473-484, Pls. 1-3.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Nikolai Sokolov

Nikolai Sokolov (rus: Николай Соколов) (Sant Petersburg, 14 de març de 1859 $^{(Julià)}$ - Sant Petersburg, 27 de març de 1922), nom complet amb patronímic Nikolai Aleksàndrovitx Sokolov, rus: Никола́й Алекса́ндрович Соколо́в, fou un compositor de música clàssica rus.
Cursà la carrera artística en el Conservatori de la seva ciutat natal. Fou deixeble de Rimski-Kórsakov i amb els anys professor del net d'aquest Gueorgui Rimski-Kórsakov i, era adepte de l'escola nacionalista, les seves obres es troben en general inspirades en la música popular russa, assenyalant-se per l'elegància de factura i la brillantor del color.
Entre les seves principals composicions figuren una Elegia; la música d'escena per al Conte d'hivern de Shakespeare; 3 quartets de corda; 8 peces de concert per a violí i piano; 6 per a violoncel i piano; 7 cors a cappella; 4 per a veus femenines; unes 100 melodies vocals i el ballet Els cignes salvatges.
També va escriure l'obra teòrica Manual pràctic d'Harmonia. De 1877 a 1885 fou professor d'harmonia de l'Escola de Cantors de la cort i més tard del Conservatori de Sant Petersburg.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1479 (ISBN 84 239-4556-1)