OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fetești

Fetești (pronunciació en romanès: [feˈteʃtʲ]) és una ciutat del comtat d'Ialomița, Muntènia (Romania). Es troba a la plana de Bărăgan, a la branca de Borcea del Danubi. Fetești té la segona població més gran a Ialomița, després de Slobozia.
El 1895 es va construir el pont ferroviari del rei Carol I a través del Danubi fins a Cernavodă. Se'n va construir un de nou als anys vuitanta com a part de la carretera A2 Bucarest - Constanța.
L'assentament de Fetești es va esmentar per primera vegada l'any 1528, en un document publicat pel governant de Valàquia, Radu d'Afumați. El 1868 Fetești es va convertir en una comuna, el 1934 una ciutat i 61 anys després, el 1995, va assolir la condició de municipi. Amb el pas del temps, Fetești ha evolucionat cap a una important cruïlla i centre industrial.
Segons el cens del 2011, la població del municipi de Fetești ascendeix a 30.217 habitants, respecte al cens anterior del 2002, quan es registraven 33.294 habitants. La majoria dels habitants són romanesos (83,63%), amb una minoria de gitanos (5,4%). Per al 10,8% de la població, es desconeix l’ètnia. Des del punt de vista confessional, la majoria de la població és ortodoxa (88,1%). Per al 10,79% de la població, no es coneix l’afiliació confessional.
La ciutat es compon de quatre barris: Fetești-Oraș, Fetești-Gară, Buliga i Vlașca; formalment, els tres últims són pobles separats. Fetești-Gară té una població de més de 20.000 habitants i es considera el centre de Fetești.

## Referències

* 1 2 3 Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune», iulie 2013. Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 5 agost 2013].
* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
# Căzănești

Căzănești és una ciutat del comtat de Ialomița, Muntènia (Romania). Es troba a la riba esquerra del riu Ialomița, a 30 km a l'oest de Slobozia.

## Referències

* ↑ «Primăria Oraşului Căzăneşti + Ialomiţa». [Consulta: 29 setembre 2021].
# Venus de Hohle Fels

La Venus de Hohle Fels és la denominació per una petita escultura prehistòrica humana, trobada a Alemanya el 2008.
Va ser trobada en una excavació realitzada entre els dies 8 i 15 de setembre de 2008, a 20 m dins d'una de les coves de Hohle Fels, a la vall del riu Ach a Jura de Suàbia, prop de Schelklingen (Baden-Württemberg, Alemanya). L'escultura, trencada en sis fragments, té 6 cm d'alçada, 3,5 cm d'amplària i 3 cm de profunditat, amb un pes de 33 grams.
Es troba esculpida en ivori d'una femella de mamut. Representa una figura femenina amb els atributs sexuals molt marcats, com succeeix amb aquest tipus de representacions femenines, tradicionalment anomenades "Venus". En concret, la figura mostra molt desenvolupats les sines, els malucs i la vulva. Mostra molt de detall a les mans i els dits, i li falten l'espatlla i el braç esquerres.
Segons els mesuraments realitzats amb radiocarboni, l'escultura tindria un mínim de 35.000 anys d'antiguitat, i podria fins i tot arribar als 40.000 anys segons altres investigadors. Aquestes dates situarien la troballa en la cultura aurinyaciana, la qual cosa la convertiria en l'escultura humana més antiga de què es té constància, i 5.000 anys anterior a les Venus gravetianes. Hi ha, però, representacions abstractes de figures humanes més antigues a Sud-àfrica, amb uns 75.000 anys d'antiguitat.

## Referències

* ↑ Descoberta una Venus de 35.000 anys, Arxivat 2009-05-17 a Wayback Machine. La Razón, 13 de maig de 2009.
* ↑ Una Venus de 35.000 anys d'antiguitat redefineix els orígens de l'art, RTVE, 13 de maig de 2009.
* ↑ Una Venus esculpida en ivori de fa 35.000 anys, la figura humana més antiga, El Mundo, 13 de maig de 2009.

## Vegeu també

* Venus de Willendorf
* Venus prehistòrica
# Lehliu Gară

Lehliu Gară és una petita ciutat al centre de la regió de Bărăgan a Muntènia, Romania, amb una estació de ferrocarril i una carretera nacional que uneix la costa de Constanța amb la capital del comtat, Călărași. A més, la nova via lliure A2 passa a prop, anant al mar. Es va convertir oficialment en una ciutat el 1989, com a resultat del programa de sistematització rural romanès.
Una bella xarxa de llacs interconnectats fa que el dia de la pesca sigui un viatge salvatge. Situada al bell mig de les planes de Bărăgan, les terres de conreu són pràcticament cultivades amb cereals. Els boscos són a 10 km, on la vida salvatge es troba lluny de l'extinció.
La ciutat administra tres pobles: Buzoeni, Răzvani i Valea Seacă. Buzoeni es troba al sud-oest de Lehliu Gară i és un poble remot i aïllat amb bells paisatges, boscos, llacs, turons i grans superfícies cultivades. L'edat mitjana a Buzoeni és de 45 anys. La gent d'aquí sol portar una vida molt tranquil·la, conservant un estil de vida del passat, amb poca influència moderna.
Segons una estimació 2012 comptava amb una població de 5.947 habitants.

## Fills il·lustres

* Viorel Simion: boxejador

## Referències

* ↑ World gazetteer.
# Equus conversidens

Equus conversidens és una espècie extinta de mamífer perissodàctil de la família dels èquids que visqué a Nord-amèrica des del Pliocè superior fins al Plistocè superior, fa entre 10.000 i 3,6 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils al Canadà, El Salvador, els Estats Units, Guatemala, Hondures, Mèxic i Panamà. La validesa taxonòmica de E. conversidens és objecte de controvèrsia: des de finals del segle xix hi ha hagut autors que l'han sinonimitzat amb diverses altres espècies d'Equus i fonts recents el consideren un nomen dubium.

## Referències

* 1 2 3 Entrada «Equus conversidens» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 23 agost 2023].
* 1 2 Harris, A. H. «†Equus conversidens Owen 1869—Mexican Horse» (en anglès). Universitat de Texas a El Paso, 2008-2019. [Consulta: 6 març 2024].
* ↑ Spencer, Scott i 2023, 91 i 92.
* ↑ Barrón-Ortiz et al., 2019, p. 5.

## Bibliografia

* Barrón-Ortiz, C. I.; Avilla, L. S.; Jass, C. N.; Bravo-Cuevas, V. M.; Helena, M.; Dimila, M. «What Is Equus? Reconciling Taxonomy and Phylogenetic Analyses» (en anglès). Frontiers in Ecology and Evolution, 7, 343, 2019. DOI: 10.3389/fevo.2019.00343.
* Spencer, L. M.; Scott, E. «Resource partitioning among late Pleistocene herbivores of Natural Trap Cave, Wyoming» (en anglès). Quaternary International, 647-648, 2023, pàg. 88-93. DOI: 10.1016/j.quaint.2022.05.019.
# Marghita

Marghita (pronunciació en romanès: [marˈɡita]; en hongarès: Margitta [ˈMɒrɡittɒ]; ídix: מארגארעטין Margaretin) és una ciutat del comtat de Bihor (Romania). Administra dos pobles, Cheț (Magyarkéc) i Ghenetea (Genyéte), i té 56 km al nord-est d'Oradea.

## Història

El nom sembla derivar-se del nom "Margit" (Margaret), Santa Margarida patrona d'una església local. La primera vegada que es va utilitzar en un document va ser el 1216. Al segle xiv es va convertir en una possessió feudal del propietari hongarès.
El 1376 el rei Lluís I d'Hongria va donar a Marghita el dret d'organitzar una fira i es va desenvolupar en els segles següents com a ciutat mercant. Hi va haver diverses revoltes camperoles contra el sistema feudal que van afectar Marghita el 1467 i el 1514. A principis del segle xvi, es va convertir juntament amb parts del comtat de Bihor i Hongria, una província otomana fins a finals del segle xvii.
El 1823, un gran incendi va destruir la meitat dels edificis de Marghita. Després de la revolució de 1848, els camperols locals ja no eren serfs i es va començar a desenvolupar la indústria manufacturera.
Entre 1920 (Tractat de Trianon) i 1940 (el Segon arbitratge de Viena) la ciutat va formar part de Romania, després de la qual cosa va tornar a formar part d'Hongria durant bona part de la Segona Guerra Mundial, fins a la tardor de 1944. El 1944, després de l'ocupació alemanya, uns 2.100 jueus de Marghita van ser enviats a la mort, concentració i camps de treball com a part de l'Holocaust, dels quals només en van sobreviure uns 450. Després de 1947, amb els soviètics que imposaven un govern comunista a Romania, les fàbriques i les terres foren nacionalitzades. Al llarg dels anys següents, Marghita va participar en el procés d'industrialització romanès.

## Política

El Consell Municipal de Marghita, elegit a les eleccions del govern local de 2012, està format per 17 regidors.

## Població

Segons el cens del 2011, Marghita tenia 15.134 habitants. Segons el cens, el 51,7% dels habitants són romanesos, el 44,1% hongaresos, el 3,5% gitanos i el 0,5% eslovacs.

## Fills il·lustres

* Attila Cseke (nascuda el 1973), advocada i política romanesa
* Nicolas Farkas (1890-1982), cineasta, guionista i director de cinema d'origen austrohongarès
* Violeta Friedman (1930-2000), supervivent jueva de l'Holocaust convertida en autora
* György Harag (1925–1985), director i actor de teatre, va treballar principalment en teatres de llengua hongaresa de Romania.
* George Pușcaș (nascut el 1996), futbolista professional romanès
* Iosif Szökő (1930-2008), futbolista hongarès-romanès
* Ioan Vulpescu (nascut el 1976), polític romanès

## Ciutats germanes

* Kiskőrös, Hongria

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab13. Populația stabilă după religie – județe, municipii, orașe, comune», 01-07-2013. Arxivat de l'original el 2020-08-07. [Consulta: 5 agost 2013].
* ↑ «Testvértelepülések». [Consulta: 30 abril 2014].

## Enllaços externs

* www.marghita.ro
# István Kiss

István Kiss (Biharillye, 8 de juny de 1927 - Budapest, 29 de desembre de 1997) va ser un escultor hongarès i membre del Comitè Central del Partit Socialista Hongarès dels Treballadors entre 1975 i 1989.
Kiss va assistir a l'escola secundària a Nagyszalonta i Újpest. El 1946 va ser alumne d'András Kocsis i Imre Kovács Turáni. Del 1948 al 1953 va ser alumne de Zsigmond Kisfaludi Strobl i i Pál Pátzay a la Universitat Hongaresa de Belles Arts.

## Referències

* ↑ «Kiss István (1927-1997) szobrász» (en hongarès). Arxivat de l'original el 2018-03-21. [Consulta: 19 gener 2023].
* ↑ «Kiss István - Névpont 2023» (en hongarès). [Consulta: 19 gener 2023].
# Nicolau Vásári

Nicolau Vásári, en hongarès Miklós Vásári, (?, Vásári - † 12 de maig o 19 d'agost de 1358) fou arquebisbe d'Esztergom del 1350 al 1358.

## Biografia

La seva mare era la germana gran de l'arquebisbe Csanád Telegdi d'Esztergom. El 1331 el jove Nicolau fou enviat pel seu oncle a Roma per demanar en nom seu la investidura com a arquebisbe d'Esztergom, i també acompanyà la reina Isabel Łokietek en la seva peregrinació a Itàlia.
El 1339 Nicolau fou nomenat canonge d'Eger, i també com gran prepòsit d'Esztergom. El 16 de febrer del 1344 demanà al papa que li atorgués a ell i a tota la seva família el perdó absolut, i que l'abadia de Sant Martí de Vásári rebés també el permís de perdó absolut. Des del 1344 fins al 350 estigué al cap de l'arxidiòcesi de Nitra, des d'on fou transferit a Zagreb. Segons Kollányi, a començaments del 1349 fou elegit bisbe de Zagreb, però aquell mateix any fou transferit a l'arquebisbat de Kalocsa, però l'11 de gener del 1350 ja apareix nomenat com a arquebisbe d'Esztergom.
# Tour de Bihor-Bellotto

El Tour de Bihor-Bellotto és una cursa ciclista que es disputa a Romania, concretament a la regió de la Bihor. La cursa es creà el 2016, ja formant del calendari de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2016 | Egan Bernal Gómez | Rodolfo Torres Agudelo | Matteo Fabbro |
| 2017 | Rodolfo Torres Agudelo | Luca Chirico | Iván Ramiro Sosa Cuervo |
| 2018 | Iván Ramiro Sosa Cuervo | Alberto Giuriato | Alessandro Bisolti |
| 2019 | Daniel Muñoz | Markus Freiberger | Karel Hník |

## Referències

* Palmarès a cyclingarchives.com
* Palmarès a cyclebase.nl

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Castell de Sant'Angelo

El castell de Sant'Angelo (en italià, Castel Sant'Angelo), conegut també com el mausoleu d'Hadrià o Mole Adriana, és un monument romà al marge dret del riu Tíber, davant l'antic Pons Aelius (l'actual pont de Sant'Angelo), a no gaire distància de la Ciutat del Vaticà.
Iniciat per l'emperador Hadrià l'any 135 amb la finalitat de fer-ne el seu mausoleu personal i familiar, fou acabat per Antoní Pius el 139. El monument, bastit amb pedra de travertí, estava coronat per una quadriga de bronze guiada per l'emperador Hadrià. Ben aviat, l'edifici canviaria d'ús i es convertiria en una fortificació militar. Es va integrar a la muralla d'Aurelià l'any 403.
El nom actual del castell prové de l'any 590, durant una gran epidèmia de pesta que va assolar la ciutat de Roma. El papa de l'època, Gregori I, va veure l'arcàngel Sant Miquel al capdamunt del castell embeinant l'espasa, cosa que significava l'acabament de l'epidèmia. Per commemorar aquesta aparició, es va coronar l'edifici amb l'estàtua d'un àngel: primer va ser una escultura de marbre de Raffaello da Montelupo i, des del 1753, n'és una de bronze de Pierre van Verschaffelt sobre un dibuix de Bernini.
Des del 1277, el castell és connectat amb la Ciutat del Vaticà mitjançant un corredor fortificat, anomenat el Passetto, d'uns vuit-cents metres de llargària.
La fortalesa fou el refugi del papa Climent VII durant el setge i saqueig de Roma (1527), dut a terme per les tropes de l'emperador Carles V.
Fins al segle xix, el castell servirà de presó política del papat, i en serà Marc Antoni de Dominis (1560-1624), arquebisbe, matemàtic i científic un dels presoners destacats. El 21 de juliol del 1871, s'arria la bandera pontifícia i l'exèrcit italià pren possessió de l'edifici.
Restaurat al començament del segle xx, el castell de Sant'Angelo va restar aïllat de les construccions dels voltants fins al 1934. Des del 1925, és un museu nacional que allotja una col·lecció de pintura (amb frescos de Perino del Vaga, Antonio da Sangallo el Jove, Dosso Dossi i Lorenzo Lotto, entre d'altres) i armadures.

## Referències

* ↑ «Castell de Sant'Angelo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ García Lasheras, Samuel «San Miguel Arcángel en la imaginería gótica oscense» (en castellà). Argensola: Revista de Ciencias Sociales del Instituto de Estudios Altoaragoneses, 113, 2003, pàg.278-279. ISSN: 0518-4088 [Consulta: 1r octubre 2011].

## Enllaços externs

* Museu Nacional del Castell de Sant'Angelo Arxivat 2016-05-06 a Wayback Machine. (italià).
* Informació i fotografies sobre el castell de Sant'Angelo Arxivat 2010-04-24 a Wayback Machine. (italià).
# Muntanyes Pădurea Craiului

Les muntanyes Pădurea Craiului es troben a la part nord-oest de les muntanyes Apuseni de la serralada dels Carpats, situada entre la depressió de Vad-Borod i la depressió de Beiuș. Els Dealurile Vestice (turons occidentals) es troben a l'oest d'aquestes muntanyes i les muntanyes Vlădeasa es troben a l'est. El cim més alt de Pădurea Craiului és el pic Hodrâncușa amb 1.027 metres. El nom Pădurea Craiului significa literalment "El bosc del rei".
Les muntanyes cobreixen una superfície de 1.150 km i es troben a la part central-oriental del comtat de Bihor, que cobreix el 15,2% de la seva superfície. També són la zona muntanyosa més propera a Oradea, que és a uns 35 km de Vârciorog, i a 60 km de Șuncuiuș.

## Referències

* ↑ «Trasee turistice în Munții Pădurea Craiului | Bihor in imagini» (en romanès). [Consulta: 27 octubre 2021].
* ↑ Bús, Csaba. József Attila Könyvtár, Magyarkanizsa. Magyar Tudományos Akadémia Könyvtár és Információs Központ, p. 114–115.
* ↑ Hajdú-Moharos József: Magyar településtár (Kárpát–Pannon, 2000)

## Enllaços externs

* Lloc web amb informació sobre les muntanyes dels Carpats
* suncuius.ro Zona turística de Suncuius: fotos, temps, informació d'accés i habitatge
# Beas de Segura

Beas de Segura és un municipi de la província de Jaén (Espanya), pertanyent a la comarca de Sierra de Segura. Segons fonts de l'INE, el 2006 tenia 5.467 habitants.
Part del seu terme municipal es troba dins del Parc Natural de la Serra de Cazorla. Pertanyen també al municipi les pedanies de La Cañada Catena, Cuevas de Ambrosio i Prados de Armijo. Arroyo del Ojanco també pertanyia a aquest municipi, fins a la seva segregació el 2001.
L'any 2002 el municipi es va agermanar amb Roses, vila empordanesa que va rebre molta població natural de Beas de Segura a la segona meitat del segle xx.

## Referències

* ↑ «Beas de Segura i Roses refermen el seu lligam en el 20è aniversari del seu agermanament». [Consulta: 14 setembre 2023].
# Comunes de Romania

Les comunes de Romania (en romanès: Comuna; hongarès: község) són cadascuna de les unitats de govern local en què s'organitza el medi rural dels districtes de país a Romania. Les comunes són unitats amb autogovern governades per un alcalde (primar) en un territori on s'hi troben un o més pobles (sat).
Les comunes no existeixen a tot el país, sinó només en aquella part del territori que no està administrada per cap dels dos tipus de ciutats (ores, municipiu). A l'efecte de l'estadística europea, el seu nivell és NUTS-5. A l'àrea rural s'utilitza el nivell administratiu és el més bàsic, ja que els pobles que les componen no tenen més funció que la designació geogràfica.
No hi ha regles lògiques per decidir quan una comuna s'eleva a ciutat, ni quan una comuna es fusiona amb una altra per despoblació. En teoria, l'estatus urbà (de oraș) s'adquireix amb deu mil habitants o un grau d'urbanització evident, però hi ha moltes ciutats amb menys de deu mil habitants i comunes que sobrepassen amb diferència l'estatus urbà (la comuna més gran és Floreşti (Cluj) amb més de vint mil habitants).

## Estadístiques de 1999

El 1999, hi havia a Romania un total de 2686 comunes que comprenen un total de 13.285 pobles. La següent taula mostra les dades de 1999 de les comunes romaneses:
| Població | Quantitat de comunes | Població total en aquestes comunes |
| menys de 1.000 | 52 | 38.000 |
| 1.000-3.000 | 1054 | 2.291.000 |
| 3.000-5.000 | 996 | 3.850.000 |
| 5.000-7.000 | 398 | 2.323.000 |
| 7.000-9.000 | 130 | 1.016.000 |
| más de 9.000 | 56 | 613.000 |
| Total | 2.686 | 10.139.000 |

## Referències

* ↑ «Florestiul, comuna cu cea mai mare populatie din Romania | Citynews Cluj». Arxivat de l'original el 16 de juny de 2014. [Consulta: 14 octubre 2017].
* ↑ Cea mai mare comună din țară își face universitate cu 10 milioane de euro. Cu ajutorul penticostalilor | adevarul.ro
* ↑ (romanès) Geografie - Comune Arxivat 2008-12-12 a Wayback Machine., Institutul Național de Cercetare-Dezvoltare în Informatică.
# Gargallosa

Gargallosa és una masia situada al municipi de Clariana de Cardener, a la comarca catalana del Solsonès. Es té constància de l'edificació des del segle XVII., tot i que en altres documents apareix el segle XVIII. Conté a la mateixa zona La Caseta, construcció feta al segle xx.
És una construcció segons les característiques que normalment es troben al territori, de pedra i teula. Té les parets de paredat amb morter i carreus escairats a les cantonades i obertures. La coberta és a dues vessants amb un porxo adossat. Disposa d'una pallera tradicional. La Caseta és una senzilla construcció tradicional feta a base de pedra en carreus i parcialment amb morter, amb cantonades i part d'obertures amb pedra escairada i part amb totxo, coberta a dues vessants.
La masia es troba a 731 m d'altitud, a poc més de mig quilòmetre de la rasa de Bullons. Es situa al Pla de la Creu de Dalt, format per un mosaic de camps de conreu i habitatges aïllats que s'alterna amb carrascars.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ «Gargallosa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 101. D.L. L-418/95.
* 1 2 3 «Clariana de Cardener - Pla especial urbanístic del Catàleg de masies i cases rurals (expedient 2011 / 044133 / N)» (pdf) p. 54. Ajuntament de la Clariana de Cardener, 2011. [Consulta: 11 gener 2024].
* 1 2 «Clariana de Cardener - Pla especial urbanístic del Catàleg de masies i cases rurals (expedient 2011 / 044133 / N)» (pdf) p. 55. Ajuntament de la Clariana de Cardener, 2011. [Consulta: 11 gener 2024].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Samotność we dwoje

Samotność we dwoje (en polonès Solitud per dos) és una pel·lícula de drama psicològic polonès del 1968 dirigida per Stanisław Różewicz amb un guió basat en un relat curt de Karol Ludwik Koniński Straszny czwartek w domu pastora (Terrible dijous a casa del pastor). Fou exhibida com a part de la selecció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1969.

## Sinopsi

El fill del pastor Hubin mor trepitjat per cavalls sobresaltats. La tragèdia destrueix la pau i la felicitat de la família. Edyta té una malaltia mental. Per això, va a la seva germana a Praga. Allà coneix al professor de música von Kschitzky, amb qui torna a casa després d'un temps.
Adalbert ensenya música a Olesia i, alhora, busca els seus favors. Ho fa de manera tan ostentosa que el pastor es desfà del convidat. Els cònjuges ja no poden viure l'un amb l'altra i Edyta deixa al pastor.

## Repartiment

* Mieczysław Voit – pastor Hubina
* Barbara Horawianka – Edyta, esposa de Hubina
* Ignacy Gogolewski – Adalbert von Kschitzky
* Kazimierz Dejunowicz – Metge
* Krystyna Feldman – Dona del poble
* Svatava Hubeniakova – Anna, germana d'Edyta
* Eugeniusz Kamiński
* Janusz Kłosiński – Kadulok
* Stanisław Milski – Zając
* Józef Nalberczak – Kasperlik
* Wanda Neumann – Hanka, servent de Hubina
* Iza Nowocin – Olesia, filla de Hubina
* Janusz Paluszkiewicz – regidor Józef
* Leszek Pankowski – Bogdanek, fill Hubinów

## Referències

* ↑ Vyka, Kazimierz. Nowe i dawne wędrówki po tematach. Warszawa: Czytelnik, 1978, p. 290.
* ↑ Pel·lícules a la selecció de 1969 al web del Festival

## Enllaços externs

* (polonès) Samotność we dwoje a Filmweb
* (polonès) Samotność we dwoje a filmpolski.pl
* (polonès) Fotogrames de la pel·lícula a la Fototeka.