OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Laura Breschi

Laura Breschi (Gènova) fou una compositora i pintora italiana.
Se li deuen més de 100 composicions per a cant, piano i violí, que foren interpretades en concerts importants. Moltes d'aquestes romances porten lletra original d'ella mateixa, i mereix citar-se especialment un cicle de música patriòtica que va compondre durant la Primera Guerra Mundial.
Se li deu el primer Inno degli aviatori ("Himne dels aviadors"), i un gran Himne a la Pau. També va compondre les operetes La civeta i Il Principe dell'Isola Azzurra, així mateix va publicar un volum de cançons religioses i patriòtiques adoptades en les escoles del seu país, titulat Cantano i bimbi. Era sòcia de l'Acadèmia d'Arcàdia i ensems que la música cultivà l'art pictòric, havent exposat diverses vegades obres seves a Roma i a la seva vila natal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 557 (ISBN 84-239-4572-3)
# Panaque changae

Panaque changae és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,4 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Chockley, B. R. & J. W. Armbruster 2002. Panaque changae, a new species of catfish (Siluriformes: Loricariidae) from eastern Peru. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 13 (núm. 1): 81-90.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut i bandera d'Alfara de la Baronia

L'escut i la bandera d'Alfara de la Baronia són els símbols representatius d'Alfara de la Baronia, municipi del País Valencià, a la comarca del Camp de Morvedre.

## Escut heràldic

L'escut oficial d'Alfara de la Baronia té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Quarterat en creu. Primer; en camper d'atzur, tres bandes d'or. Segon i tercer, en camper de gules un cànter d'or. Quart, d'atzur, quatre flors de lis d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial d'Alfara de la Baronia té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida per meitat vertical. Primer, a l'asta partit, en la part superior de blau tres bandes d'or o groc, en la part inferior, de blau quatre flors de lis, posades en dos pals d'or o groc. Al batent, de roig un cànter d'or o groc. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 20 d'abril de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.754, de 17 de maig de 2004.
La bandera s'aprovà per Resolució de 30 d'agost de 2010, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, publicada en el DOCV núm. 6.350, de 8 de setembre de 2010.
Els cànters són armes parlants de la població, ja que alfar és sinònim de terrisseria i olleria. Les bandes i les flors de lis són les armes dels Vallterra, antics senyors de la població.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven dos segells en tinta d'Alfara de la Baronia de 1876 amb les inscripcions «ALCALDIA CONST$^{AL}$ DE ALFARA DE ALGIMIA» i «AYUNT$^O$ CONST$^{AL}$ ALFARA Ð ALGI$^A$» on es representa un cànter.
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 20 d'abril de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament d'Alfara de Algimia, de València» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.754, 17-05-2004, pàg. 12.360 [Consulta: 17 novembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 30 d'agost de 2010, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, per la qual s'aprova la bandera del municipi d'Alfara de la Baronia» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.350, 08-09-2010, pàg. 34.579 [Consulta: 27 juny 2017].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 48 i 214 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Alfara de Algimia, Valencia (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 27 juny 2017].
# Nannostomus nitidus

Nannostomus nitidus és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (24 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Capim (Pará, Brasil).

## Referències

* ↑ Günther, A., 1872. On a new genus of characinoid fishes from Demerara. Proceedings of the Zoological Society of London. 1872 (pt 1): 146.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Weitzman, S. H., 1978. Three new species of fishes of the genus Nannostomus from the Brazilian states of Pará and Amazonas (Teleostei: Lebiasinidae). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 263: 1-14.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Oyakawa, O.T., 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Hoedeman, J. J., 1950: Rediagnosis of the characid-nannostomine fish genera Nannostomus and Poecilobrycon. Amsterdam Naturalist (Bulletin Zoologisch Museum van Amsterdam) v. 1 (núm. 1): 11-27, Pls. 8-9.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Weitzman, S. H. i J. S. Cobb, 1975: A revision of the South American fishes of the genus Nannostomus Günther (family Lebiasinidae). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 186: i-iii + 1-36.
* Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Medalla commemorativa de la fundació d'un Estat

La medalla de la fundació d'una Estat (japonès: 大満洲国建国功労章) és una medalla de Manxukuo, establerta per l'Edicte núm. 11 del governant suprem de Manxukuo datat l'1 de març de 1933, en el primer aniversari de la fundació de Manxukuo. Se suposava que la medalla s'havia d'atorgar a aquells que van tenir un paper en la fundació de Manchukuo. La majoria dels destinataris eren personal militar japonès que va participar en l'incident de Manxúria. És l'única medalla de Manchukuo, abans de la seva proclamació com a imperi.

## Disseny

La medalla té la forma d'un cercle, amb un diàmetre de 30 mm. Fabricat en bronze recobert amb vernís negre.
A l'anvers hi ha dos caràcters xinesos en plata 建国 (Fundació de l'Estat), emmarcats per tiges de sorgo, amb grans de plata als seus extrems, les tiges estan lligades entre si amb un llaç. Al revers hi ha els caràcters japonesos 大同元年建国功労章大満洲国 (Estat de Manxúria; Pel mèrit a la fundació; 1r any de Datong (Lema del regnat de Pu Yi com a governant suprem de Manxukuo).
La cinta té 33 mm d'amplada, feta de seda moiré. D'esquerra a dreta hi ha franges: blau (4,5 mm), vermell (4,5 mm), groc (15 mm), blanc (4,5 mm) i negre (4,5 mm) (els colors de la bandera de Manxukuo). Sovint, l'exèrcit japonès penjava el medalló en una cinta japonesa estàndard, de 37 mm d'ample, perquè aquesta no encaixava bé al bloc de premis.
S'atorgava dins d'una caixa de fusta, recoberta amb vernís negre. A la tapa hi ha caràcters japonesos d'or o plata (els caràcters daurats de la tapa indiquen que el premi es va emetre en temps de pau, i en temps de guerra els caràcters eren de plata) 大満洲国建国功労章 (Homenatge a l'estat de Manxúria).

## Bibliografia

* Розанов О. Н. — Япония: История в наградах. — РОССПЭН, 2001. — ISBN 5-8243-0235-9
* Джеймс Питерсон — Ордена и медали Японии и марионеток
# Hillemacher (Paul i Lucien)

Hillemacher (Paul i Lucien) foren dos compositors francesos, fills del pintor Eugène Ernest Hillemacher. Paul Joseph Guillaume Hillemacher (París, 29 de novembre de 1852-1933) i Lucien Joseph Edouard Hillemacher (10 de juny de 1860 - 2 de juny de 1909).
Els dos estudiaren en el Conservatori de París, aconseguint Paul el Prix de Rome el 1876 i Lucien el 1880. Des del primer moment els dos germans treballaren en comú, signant les seves obres amb el nom de P.L.Hillemacher. El 1882 estrenaren la seva primera obra, la llegenda simfònica Loreley, que fou premiada pel Municipi de Paris i executada per l'orquestra de Lamoreux.
Després estrenaren les òperes:
* Saint Megrin, (Brussel·les, 1886);
* Une aventure d'Arlequin, (Brussel·les, 1888);
* Héro et Léandre, escena dramàtica (París, 1883);
* One for Two, pantomima (Londres, 1894);
* Le régiment qui passe, (París, 1894);
* Le drac, (Karlsruhe, 1896);
* Der Flutgeist, (Karlsruhe, 1896);
* Orsola, (París, 1902);
* Circé, (París, 1907);
* La cinquantaine i Les solitudes, obres simfòniques;
* Les pécheurs de l'Adriatique, per a cor d'homes i orquestra;
* nombroses melodies vocals i peces per a piano.
Després de la mort de Lucien, Paul semblà haver-se retirat de la seva carrera musical i només al cap de quinze anys de silenci estrenà l'òpera Fra Angelico, que fou molt ben rebuda pel públic i critica. Els dos germans escriviren també la biografia de Charles Gounod (París, 1906).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 1625 (ISBN 84-239-4527-8)
# Panharmònic

El panharmònic és un instrument musical de teclat inventat el 1804 per Johann Nepomuk Mälzel. Fou conegut també amb els noms de panharmònicon, panharmonicon, panharmonikon o fonharmònic.
Era una mena de teclat mecànic que automatitzava els sons d'uns instruments mecànics construïts per ell. Els 42 instruments que formaven el panharmònic eren els mateixos que haurien format una orquestra militar: flauta, clarinet, trompeta, violí, violoncel, percussió, clavicèmbal, triangle, tots ells automàtics i controlats des del panharmònic. El panharmònic seria una espècie de primitiu processador central que controlava una sèrie de perifèrics (els instruments musicals).
El 1813 Mälzel va convèncer Beethoven per compondre una obra simfònica per al nou instrument. La recent victòria de l'exèrcit aliat sota el comandament del duc de Wellington a la batalla de Vitòria (ocorreguda el 21 de juny i amb la qual va acabar la guerra d'independència espanyola) li proporcionà a Beethoven un tema perfecte per a l'ocasió, ja que el panharmònic tractava d'imitar els timbres i sons d'una banda militar. Acabada l'octubre del mateix any, La victòria de Wellington va ser estrenada al concert del 8 de desembre, durant el qual es va estrenar també la Setena simfonia.
Fins a la Segona Guerra Mundial es conservava un panharmònic al Landesgewerbemuseum a Stuttgart, però l'instrument va ser destruït el 1942 durant un bombardeig.

## Vegeu també

* Pianola
# Nannostomus trifasciatus

Nannostomus trifasciatus és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,3 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja cucs, crustacis i insectes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (24 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones al Perú, Bolívia i el Brasil; conca del riu Negro i Guaiana.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Mills, D. i G. Vevers, 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 208 p.
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch, 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.
* ↑ Ortega, H. i R.P. Vari, 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Hoedeman, J. J., 1950: Rediagnosis of the characid-nannostomine fish genera Nannostomus and Poecilobrycon. Amsterdam Naturalist (Bulletin Zoologisch Museum van Amsterdam) v. 1 (núm. 1): 11-27, Pls. 8-9.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Porto, J.I.R., E. Feldberg, C.M. Nakayama i J.N. Falcao, 1992. A checklist of chromosome numbers and karyotypes of Amazonian freshwater fishes. Rev. Hydrobiol. Trop. 25(4): 287-299.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Weitzman, S. H. i J. S. Cobb, 1975: A revision of the South American fishes of the genus Nannostomus Günther (family Lebiasinidae). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 186: i-iii + 1-36.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Petru Groza

Petru Groza (Băcia, 7 de desembre de 1884 — Bucarest, 7 de gener de 1958) va ser un polític romanès, primer ministre dels primers governs del Partit Comunista sota l'ocupació de la Unió Soviètica.
Format en Dret per les universitats de Budapest, Leipzig i Berlín, Groza va emergir com a figura pública en finalitzar la Primera Guerra Mundial, com a membre destacat del Partit Nacional de Romania (PNR).
L'any 1945, en acabar la Segona Guerra Mundial, esdevingué primer ministre, quan Nicolae Rădescu, general líder de l'Exèrcit romanès que havia assumit de forma interina el poder, fou forçat a renunciar per les pressions d'Andrei Y. Vishinsky, comissari de Relacions Exteriors de la Unió Soviètica.
Durant el mandat de Groza, que s'estengué fins a 1952, el rei Miquel I fou obligat a abdicar el 30 de desembre de 1947 i el país es convertí l'endemà oficialment en la República Socialista de Romania.
Tot i que fou succeït com a primer ministre per Gheorghe Gheorghiu-Dej el 2 de juny de 1952, Groza es mantingué com a cap d'Estat fins a la seva mort, el 1958, a causa de les complicacions derivades d'una operació a l'estómac. Tot i mai haver estat membre del Partit Comunista, va permetre la introducció d'aquest com a règim. Sota el seu mandat, es va dur a terme una forta repressió contra els polítics i els mitjans de comunicació oposats al comunisme, que continuà amb els governs posteriors.
En el seu record, la ciutat de Ştei fou rebatejada com a Dr. Petru Groza, nom que mantingué fins a la Revolució romanesa de 1989.

## Referències

* ↑ «Compression» (en anglès). Time, 12-01-1948. Arxivat de l'original el 23 d’agost 2013 [Consulta: 2 juliol 2023].
# Panimerus freidbergi

Panimerus freidbergi és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Israel.

## Referències

* ↑ Eaton, A.E., 1913. The Percy Sladen Trust expedition to the Indian Ocean in 1905, under the leadership of Mr J. Stanley Gardiner, M.A. Vol. IV, núm. XXV. —Diptera, Psychodidae. Transactions of the Linnean Society of London Zoology 2 15: 423-432 (425). Imatge
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 R. Wagner, 1984. On Some Psychodidae (Diptera) from Israel. Israel Journal of Entomology, Vol. XVIII, pàgs.3-10.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jonathan's Check-List of Israeli insects (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Escut i bandera de Cullera

L'escut i la bandera de Cullera són els símbols representatius oficials del municipi valencià de Cullera (Ribera Baixa).

## Escut

L'escut oficial de Cullera té el següent blasonament:
| « | En orla, un losange d'or i quatre pals de gules, al timbre una corona d'Aragó i per cimera un querubí. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Cullera té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig carmesí, al centre l'escut municipal amb el seu timbre distintiu. L'escut ha d'ocupar les tres cinquenes parts de l'alçària de la bandera, i l'amplària ha de ser proporcional. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Ordre del 29 d'agost de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública de la Generalitat Valenciana (publicada en el DOGV núm. 435, de l'1 d'octubre de 1986). La bandera, d'altra banda, fou aprovada per Resolució del 19 de desembre de 2017, de la Presidència de la Generalitat Valenciana (publicada en el DOGV núm. 8214, del 17 de gener de 2018).
Tradicionalment, Cullera ha tingut com a escut les armes del Regne de València, en record de la seva condició com a vila reial amb representació a les Corts Valencianes. El querubí és també un element distintiu usat històricament.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 113 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 19 de desembre de 2017, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Cullera» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8214, 17-01-2018, pàg. 3190 [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Ordre de 29 d'agost de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual és aprovat l'escut heràldic municipal de Cullera (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 435, 01-10-1986, pàg. 4.073 [Consulta: 27 desembre 2015].
# Guglielmo Cottrau

Guglielmo Cottrau (o Guillaume Louis) (París, 10 d'agost de 1797 – Nàpols, 31 d'octubre de 1847), fou un compositor i editor de partitures francès naturalitzat napolità.
Estudià en el Conservatori de Nàpols sota la direcció del mestre Crescentini; després ocupà la direcció de la casa editorial de música de B. Girard & C.ª, establerta en aquella ciutat. Gran amic dels compositors d'aquell moment (especialment de Bellini i de Donizetti), publicà algunes de les seves partitures.
Destacà com a autor de cançons populars napolitanes, destacant, entre les que va escriure, les titulades Raziella, Michelemma, Fenesta che lucivi, i algunes d'altres. Les obres musicals de Cottrau resten avui pràcticament oblidades, tret dels temes que Franz Liszt utilitzà per a compondre la Tarantella de sus Années de Pèlerinage.
Guglielmo fou pare de Teodoro i Giulio també compositors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1327. (ISBN 84-239-4515-4)

## Referències

* ↑ Cottrau, Guillaume treccani.it