OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Apogonichthyoides sialis

Apogonichthyoides sialis és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: la badia de Suruga (el Japó).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith, J. L. B., 1949. The sea fishes of southern Africa. Central News Agency, Ltd., Ciutat del Cap. The sea fishes of southern Africa.: 1-550, 102 pls.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & W. F. Thompson, 1914. Record of the fishes obtained in Japan in 1911. Mem. Carnegie Mus. v. 6 (núm. 4): 205-313, Pls. 24-42.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 «Apogonichthyoides sialis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Fraser, T.H. i G.R. Allen, 2010. Cardinalfish of the genus Apogonichthyoides (Smith, 1949) (Apogonidae) with a description of a new species from the West-Pacific region. Zootaxa 2348:40-56.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Apteronotus ellisi

Apteronotus ellisi és una espècie de peix pertanyent a la família dels apteronòtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 32,8 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el riu Uruguai al Brasil i les conques dels rius Paranà i Paraguai a l'Argentina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632. Pls. 1-20.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Alonso de Arámburu, A. S., 1957. Porotergus ellisi una nueva especie de gimnotido de la Argentina (Pisces: Gymnotoidei). Notas Mus. La Plata v. 19 (núm. 177): 153-159.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Albert, J.S., 2003. Apteronotidae (Ghost knifefishes). P. 497-502. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ Zaniboni Filho, E., S. Meurer, O.A. Shibatta i A.P. de Oliverira Nuñer, 2004. Catálogo ilustrado de peixes do alto Rio Uruguai. Florianópolis: Editora da UFSC : Tractebel Energia. 128 p. : col. ill., col. maps; 25 cm.
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena, 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raúl A. Ringuelet").
* ↑ López, H.L., A.M. Miquelarena i J. Ponte Gómez, 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14: 311-354.
* ↑ Mago-Leccia, F., 1994. Electric fishes of the continental waters of America. Fundación para el Desarrollo de las Ciencias Físicas, Matemáticas y Naturales (FUDECI). Biblioteca de la Academia de Ciencias Físicas. Matemáticas y Naturales, Caracas, Veneçuela. Vol. 29 . 206 p.

## Bibliografia

* De Santana, C.D., 2003. Apteronotus caudimaculosus n. sp. (Gymnotiformes: Apteronotidae), a sexually dimorphic black ghost knifefish from the Pantanal, Western Brazil, with a note on the monophyly of Apteronotus albifrons species complex. Zootaxa 252:1-11.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Arader

Un arader o aladrer és una persona que té com a ofici fer arades o aladres.
És una professió ja documentada a Lleida al segle xv.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 31.
# Arc de Cabanes

L'arc romà és un arc de triomf situat al terme municipal de Cabanes, situat a 3 kilòmetres de la població. Sobre la carretera CV-159, al bell mig d'una planúria a la qual dona nom, el Pla de l'Arc. Té una única obertura en arc de mig punt.

## Història

L'arc té les característiques constructives que permet datar-lo entre els segles ii i iii. La localització geogràfica, al costat a la Via Augusta i allunyat de qualsevol ciutat romana o d'algun límit administratiu, fa pensar que es tracte d'un arc privat de caràcter honorífico-funerari, associat a una vil·la rural situada al costat del monument.
L'arc fou declarat monument historicoartístic pel decret de 3 de juny de 1931 i, d'aleshores ençà ha estat objecte de diferents remodelacions i programes de conservació. L'ajuntament de Cabanes, el 2004, elabora el Pla Especial de Protecció de la Senda dels Romans i de l'Arc de Cabanes.

## Arquitectura

El monument es troba incomplet, sense el cos superior per damunt de l'arc. Sols se'n conserven els dos pilars i l'arc, mentre l'entaulament ha desaparegut.
L'arc està bastit de pedra calcària i els carreus estan trabats amb morter i grans còdols a l'interior dels pilars. L'altura des del terra és de 5,82 m i 6,92 d'ample. L'estructura del pilar es compon de capçal, sòcol i pilar, amb la base i la imposta motllurades. Sobre la línia d'imposta s'alça l'arc, amb catorze dovelles disposades radialment en forma de falca.
L'arc de Cabanes, d'estructura simple amb dovelles radials, imposta contínua i motllures senzilles, s'inclou dins d'un ampli conjunt d'arcs simples que s'estenen per tot el món romà.
* Vista nocturna de l'arc
* Gravat del dibuix fet per Antoni Josep Cavanilles de l'Arc romà de Cabanes (1795)

## Vegeu també

* Llista de monuments de la Plana Alta

## Referències

* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2322. Data de consulta: 21 agost 2023.
* ↑ Maceda, Victor «El triom romà de Cartago». Sàpiens [Barcelona], núm. 72, 10-2008, p. 66. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Ajuntament de Cabanes. Normativa urbanistica Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Arasa, Ferran. L'Arc romà de Cabanes. Castelló: Diputació provincial, 1989, p. 94 pp. ISBN 84-86895-09-X.
* Ulloa Chamorro, Pilar «Intervención arqueológica en el Arco romano de Cabanes (La Plana Alta)». Quaderns de prehistòria i arqueologia de Castelló, 17, Castelló, 1996, pp. 557-564. ISSN: 1137-0793.
# Argenteuil (Monet)

Argenteuil és un oli sobre tela de 56 × 67 cm pintat per Claude Monet l'any 1875 i dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Context històric i artístic

Al desembre del 1871, Monet es va mudar a Argenteuil amb la seua família. Aquesta ciutat al nord-oest de París havia esdevingut un dels llocs favorits per als afeccionats a la navegació i Monet pintà cap al 1875 si més no cinc vistes de la dàrsena d'Argenteuil. Dos quadres de la sèrie, entre ells aquest, presenten un enquadrament gairebé idèntic i porten, al catàleg raonat de Wildenstein, el mateix títol, Les barques vermelles, Argenteuil.
Aquest quadre ingressa a la col·lecció Walter-Guillaume cap al 1955 i constitueix una de les adquisicions més tardanes de Domenica Walter. Havia estat propietat del pintor Romaine Brooks, figura prou coneguda al París literari i artístic del període d'entreguerres.

## Descripció

En la present versió, la intensitat del color vermelló rovellat de les barques, al centre de la composició, contrasta amb el blau complementari de l'aigua i del cel, i amb el verd de les herbes o les algues que suren damunt de l'aigua del riu Sena, mentre que les nombroses línies verticals dels pals de les barques marquen un ritme sobre la superfície de la tela i estructuren la composició. El conjunt es veu reforçat per les esquitxades blanques de les veles i el blau marí dels bucs de l'esquerra.
L'autèntic tema de la pintura no és altre, però, que l'estremiment difús de la llum dins de l'aire i damunt de l'aigua. Monet capta amb lluminositat i delicadesa l'efecte fugisser del cel a cabassets i el miralleig de la superfície de l'aigua, mitjançant la juxtaposició de petits tocs vibrants de color pur. Aquestes pinzellades trencades són típiques de l'impressionisme en el seu apogeu. La perspectiva tradicional no és estrictament observada, ja que les línies de perspectiva semblen divergir cap a la dreta i l'esquerra dels vaixells.

## Referències

* 1 2 3 4 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 64-65.
* 1 2 3 Museu de l'Orangerie (francès) i (anglès)
* ↑ Daniel Wildenstein, Monet. Catalogue raisonné/Werkverzeichnis, vol. 2, Colònia, Taschen/Wildenstein Institute, 1996, núm. 369 i 370, pàgines 152-153.

## Enllaços externs

* Repro-Tableaux (francès)
* Monet Giverny Directory
# Argyripnus brocki

Argyripnus brocki és una espècie de peix pertanyent a la família dels esternoptíquids.

## Descripció

* Fa 8,9 cm de llargària màxima.

## Depredadors

És depredat per Etelis carbunculus i Etelis coruscans.

## Hàbitat

És un peix marí, tropical i bentopelàgic que viu entre 180 i 380 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: les illes Hawaii.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. & Cramer F., 1897. Report on the fishes dredged in deep water near the Hawaiian Islands, with descriptions and figures of twenty-three new species. Proceedings of the United States National Museum v. 19 (núm. 1114). 403-435. Pls. 36-48.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Struhsaker, P., 1973. Argyripnus brocki, a new species of stomiatoid fish from Hawaii, with observations on Argyripnus ephippiatus and Argyripnus iridescens. U. S. Natl. Mar. Fish. Serv. Fish. Bull. v. 71 (núm. 3): 827-836.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Harold, A.S. i K. Lancaster, 2003. A New species of the hatchetfish genus Argyripnus (Stomiiformes: Sternoptychidae) from the Indo-Pacific. Proc. Biol. Soc. Wash. 116 (4): 883-891.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Haight, W.R., J.D. Parrish i T.A. Hayes, 1993. Feeding ecology of deepwater lutjanid snappers at Penguin Bank, Hawaii. Trans. Am. Fish. Soc. 122(3):328-347.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Tinker, S.W., 1978. Fishes of Hawaii, a handbook of the marine fishes of Hawaii and the Central Pacific Ocean. Hawaiian Service Inc., Honolulu. 568 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ariosoma meeki

Ariosoma meeki és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 53 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: el Japó i les illes Pescadores.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1838. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 1. i-vi + 1-368.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & J. O. Snyder, 1900. A list of fishes collected in Japan by Keinosuke Otaki, and by the United States steamer Albatross, with descriptions of fourteen new species. Proceedings of the United States National Museum v. 23 (núm. 1213): 335-380, Pls. 9-20.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* ↑ Chen, C.-H., 2004. Checklist of the fishes of Penghu. FRI Special Publication. Núm. 4. 175 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Armando Seppilli

Armando Seppilli (Ancona, 1860 - 1931) fou un compositor italià.
Estudià en el Conservatori de Milà, destacant entre els alumnes de Bazzini i Ponchielli.
És autor de les òperes Andrea di Francia i La nave rossa (1907) i Cingallegra (1912), que foren favorablement jutjades per la crítica milanesa en ser estrenades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 55, pàg. 379 (ISBN 84 239-4555-3)
# Arnès (armadura)

L’arnès és l'aplec d'armes defensives (llevat de l'escut) de l'home o del cavall. Ja en dates prop de l'any 1000, els cavallers anaven protegits amb un ausberg (cota de malles que protegia el coll i una bona part del cos), amb un elm (o casc) i disposaven, com a armament ofensiu, una espasa, una llança i un escut. Amb el temps, a l'ausberg (també anomenat gonió o lloriga) s'afegí el perpunt, els sobresenyals (vestits exteriors), les cuirasses (inicialment defenses de cuir), la gorgera (al voltant del coll), el capmall (peça de malles que cobria el cap), les espatlleres, la ventalla (que protegia el coll i el mentó), les faldes (de l'ausberg), les calces de ferro (per les cames), les gamberes (per a les cames), cuixeres (que protegien les cuixes), el guant, els vairescuts (discs metàl·lics que protegien algunes parts del cos, ja als darrers segles de l'edat mitjana), etc. De vegades, en lloc d'elm, el cap era protegit per un capell de ferro, per la cervellera (o casc rodó), pel bacinet, etc. Al segle xv, hom parla d'arnès blanc per a designar l'armadura completa de ferro rígid o d'acer polit. Era format, per a cobrir el cos, per les plates o cuirasses -al davant anomenades peto i pancera- i el faldatge o llagosta. Per a cobrir els braços, per l'espatllàs, el guardabraç, la colzera, l'avantbraç, la manyopa i el guantellet, i, per a cobrir les cames, pel cuixot, cop o genollera, la greva o gambera i la sabata de ferro. El cap era protegit per l'elm -de vegades ornat amb una cimera-, la cervellera, el bacinet, que tendí a ésser substituït per l'elmet -amb una careta i una bavera- o la celada (o casc semiesfèric), etc. Per la seua banda, l'arnès del cavall solia ésser format per la testera, els colls o collars, les cobertes i els francalets, els pitrals i les groperes. A part d'això, per a la muntura hi havia les selles, els estreps i les regnes.

## Vegeu també

* Placa medieval d'un arnès de cavall
* Talabard

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284, planes 33-34,Barcelona,abril del 2000,ISBN 84-297-4706-0
# Hemigrammus marginatus

Hemigrammus marginatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical entre 20 °C i 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius São Francisco, Itapicuru, Paranà, Paraguai, Guaporé, Amazones i Orinoco.

## Referències

* ↑ Gill, T. N. 1858. Synopsis of the fresh water fishes of the western portion of the island of Trinidad, W. I. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 6 (núms. 10-13): 363-430.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ellis, M. D. 1911. On the species of Hasemania, Hyphessobrycon, and Hemigrammus collected by J. D. Haseman for the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1, art. 2): 148-163, Pls. 1-3.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Riehl, R. i H.A. Baensch 1991. Aquarien Atlas. Band. 1. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 992 p.
# August Wilhelm Bach

August Wilhelm Bach (Berlín, 4 d'octubre de 1796 - 15 d'abril de 1869) fou un compositor i organista alemany.
El seu pare era organista de l'església de la Trinitat, rebé l'educació musical de Zelter i Berger, sent el 1816 organista de l'església de Santa Maria, poc temps després professor, i en morir Zelter (el 1832, director de l'Institut reial de la música religiosa.
El 1833 fou nomenat acadèmic de Belles Arts de Berlín i membre del senat d'aquesta. Bach fou molt estimat com a mestre, tenint entre altres alumnes a Otto Dienel, August Haupt i Franz Commer, però com a compositor produí relativament molt poc: un curt nombre de preludis, fuges, etc.,.per a orgue, algunes composicions corals, salms, lieder i l'oratori Bonifacius.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7 (ISBN|84-2394507-3)
# Eduard A. Melchior

Eduard A. Melchior (Rotterdam, 1861 - 1907), nom complet Eduard Abraham Melchior, fou un compositor i musicòleg neerlandès. A més de diverses composicions de molt mèrit, és autor d'una obra titulada Wetenschappelijk en biographisch woordenboek der toonkunst (1889), que conté interessants dades sobre els músics neerlandesos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 416 (ISBN 84 239-4534-0
# Francesco Durante

Francesco Durante (Frattamaggiore, 31 de març de 1684 - Nàpols, 30 de setembre de 1755) fou un compositor i professor de música italià.
Primer estudià en el Conservatori dei Poveri di Giesù Cristo, sota la direcció de Gaetano Greco i després en morir el seu pare, anà a estudiar al Conservatori de Sant Onofre, de Nàpols on el seu oncle Angelo Durante n'era director i organista. Alguns autors diuen que després perfeccionà els estudis a Roma, però el marquès de Villarosa ho refusa en unes ben documentades memòries sobre els músics napolitans. De totes maneres, si Durante no anà a Roma, almenys estudià a fons les obres dels mestres romans i especialment les de Palestrina, car en les seves composicions s'hi nota aquesta robustesa característica d'aquella escola. Professor del Conservatori de Loreto, també de Nàpols, des de 1744 formà deixebles tant notables com Tommaso Scarlatti, Salvatore Perillo, Ignazio Fiorillo, Traetta, Giacomo Milano, Maggiore, Paisiello, Porta, Sacchini i Guglielmi. Dirigí la capella Palatina, en la que fou succeít per Giuseppe de Majo. Tot i que no va escriure mai cap òpera se'l considera un dels fundadors de l'escola napolitana d'òpera.
La música de Durante es distingeix per una harmonia vigorosa i brillant al mateix temps, i, sobretot, per l'hàbil disposició de les veus, que sempre es mouen sense cap mena de cotilla. La melodia és amb freqüència vulgar i encara més, trivial, però tals defectes desapareixen davant l'art amb què està desenvolupada.
Va compondre:
* oratoris (Abigaile, 1736),
* 11 misses a quatre i cinc veus,
* dos Credos també a quatre i cinc veus,
* 15 Salms a una, quatre, cinc i vuit veus,
* Sis Antífonas a una, dos, quatre i cinc veus,
* tres Himnes a tres i quatre veus,
* 18 Motets a una, dos, tres, quatre, cinc i vuit veus.
A més va escriure una cantata, 12 Madrigals, diverses sonates per a piano, quartets concertants per a corda i un mètode per a tocar el clavecí. i XI sofeggi a 2 voce.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, segona part, pàg. 2591. (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, v. IV, pàg. 1286. (ISBN|84-7291-226-4)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 43, pàg. 843. (ISBN 84-239-4543-X)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 432. (ISBN 84-7291-227-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 221-22 (ISBN 84 239-4535-9)
* ↑ http://www.treccani.it/enciclopedia/francesco-maggiore_(Dizionario Biografico–Treccani)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 575 (ISBN 84-239-4546-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 386 (ISBN 84-239-4532-4)
* ↑ «Francesco Durante». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Franz David Christofer Stoepel

Franz David Christofer Stoepel (Oberheldrungen, 14 de novembre de 1794 - París, 19 de desembre de 1836) fou un musicòleg, compositor i pedagog alemany.
Després d'haver estat mestre d'escola a Frankenberg, el Govern prussià l'envià el 1821 a Londres amb objecte que redactés un informe vers del mètode de Logier, fundant el 1822 a Berlín escoles de música amb aquell sistema i després a Potsdam, Erfurt, Frankfurt i París. Fundà i dirigí diverses revistes musicals, quasi totes d'efímera vida, i publicà les següents obres: Grundzüge der Geschichte der Modernen Musik (1821); Beiträge zur Würdigung der neuen Methode des gleihzeitigen Unterrichts einer Mehrzahl Schüler im Pianofortespiel und der Thoerie der Harmonie (1823), i J. B. Logiers System der Musikwissenschaft (1827). A més va compondre diverses romances i peces per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1196 (ISBN 84 239-4557-X)
# Tractat de Riga (1920)

El Tractat de Riga (11 d'agost de 1920) se signa entre el Govern de Letònia i la Rússia Soviètica a Riga per posar fi a la Guerra d'independència de Letònia.
En aquest tractat, l'anterior ocupant reconeix la República de Letònia i renuncia finalment a una nova ocupació. Aquesta última clàusula que conté l'article 2 no serà respectat per Stalin que, des de 1939, estableix bases militars a Letònia.

## Signants

Letònia va estar representada per:
* Jānis Vestmanis
* Peteris Bergis
* Ansis Buševics
* Eduards Kalnins
* Karlis Pauļuks
La Rússia soviètica va estar representada per:
* Adolf Jofe
* Jakov Haniecky

## Referències

* ↑ Laserson, Max M. «The Recognition of Latvia» (en anglès). American Journal of International Law, 37, 2, 4-1943, pàg. 233–247. DOI: 10.2307/2192414. ISSN: 0002-9300.
* ↑ «Latvia and Russia - Treaty of Peace, done at Moscow, and completed and signed at Riga, August 11, 1920 [1920 LNTSer 63; 2 LNTS 195]». worldlii.org. [Consulta: 22 maig 2022].
* ↑ Thomas, Nigel; Boltowsky, Toomas. Armies of the Baltic Independence Wars 1918–20 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-04-18. ISBN 978-1-4728-3078-4.
* ↑ N Muižnieks (ed lit). The Geopolitics of History: in Latvian-Russian Relations. Academic Press of the University of Latvia, 2011. ISBN 978-9984-45-323-1.
* ↑ Crowe, David «The Impact of the Soviet Imposed Mutual Assistance Pacts on the Governments of Estonia, Latvia, and Lithuania, 1939» (en anglès). Nationalities Papers, 12, 1, 1984, pàg. 107–116. DOI: 10.1080/00905998408407988. ISSN: 0090-5992.

## Vegeu també

* Pau de Riga per al tractat entre els bolxevics i polonesos.

## Enllaços externs

* Text del Tractat Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine. (anglès)
# Referèndum sobre la ciutadania de Letònia de 1927

El Referèndum sobre la ciutadania de Letònia de 1927 va tenir lloc el 17 i 18 de desembre de 1927. Es va demanar als votants «si aprovaven la derogació de les modificacions introduïdes en la llei de ciutadania» pel Saeima. D'un total d'1.120.026 votants registrats, solament 242.798 van ser vots vàlids amb una participació del 21,7%, per tant, el referèndum mancava d'un quòrum d'almenys la meitat del total dels votants amb drets de vot. En conseqüència, el projecte de llei no va ser aprovat per un referèndum nacional.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1122.
* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1135.
* ↑ «Vēstures Fakti. 17.decembris» (en letó). CVK. [Consulta: 27 maig 2015].

## Bibliografia

* Nohlen; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook, 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
# Amara (Romania)

Amara és una ciutat del comtat d'Ialomița, Muntènia (Romania). Es troba a la plana de Bărăgan a la vora del llac Amara, a les 7 km quilòmetres al nord de la capital del comtat, Slobozia. Amara va ser elevada a la condició de ciutat el 2004.

## Demografia

Segons el cens del 2011, Amara, Romania tenia un total de 7080 residents, 3507 homes i 3573 dones.

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Institutul Național de Statistică din România, iulie 2013. Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 5 agost 2013].