OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oxynoemacheilus evreni

Oxynoemacheilus evreni és una espècie de peix pertanyent a la família dels balitòrids i a l'ordre dels cipriniformes.

## Etimologia

L'epítet evreni fa referència a Evren Erk’Akan (presumiblement, un parent de F. Erk'Akan, el qual és un dels tres autors que van descriure aquesta espècie i li van donar el seu nom científic).

## Descripció

El cos, allargat, de la femella fa 7,5cm de llargària màxima. 3 espines i 8 radis tous a l'aleta dorsal. 3 espines i 5 radis tous a l'anal. Aletes pectorals amb 1 espina i 10-11 radis tous. 2 espines i 7-7 radis tous a les aletes pelvianes. Aleta caudal forcada. Línia lateral contínua.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual viu a Àsia: és un endemisme del rierol Tekir (conca del riu Ceyhan) a Turquia. Prefereix els corrents de moderats a força ràpids i amb substrat de grava.

## Observacions

És inofensiu per als humans, el seu índex de vulnerabilitat és baix (20 de 100) (és capaç de sobreviure en hàbitats força modificats) i les seues principals amenaces són la construcció de preses i, a nivell local, la contaminació de l'aigua.

## Referències

* ↑ Bănărescu, P. & T. T. Nalbant, 1966. The 3rd Danish Expedition to central Asia. Zoological results 34. Cobitidae (Pisces) from Afghanistan and Iran. Vidensk. Medd. Dansk Naturh. Foren. Kjøbenhavn, vol. 129: 149-186, Pls. 19-21.
* 1 2 Erk'Akan, F., T. T. Nalbant i S. C. Özeren, 2007. Seven new species of Barbatula, three new species of Schistura and a new species of Seminemacheilus (Ostariophysi: Balitoridae: Nemacheilinae) from Turkey. J. Fish. Intl. 2(1):69-85. Pàg. 82.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ The ETYFish Project Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Morphology Data of Oxynoemacheilus evreni - FishBase (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* 1 2 3 4 UICN (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Turkey - FishBase (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.
* ↑ Smith, K. G., Barrios, V., Darwall, W. R. T. i Numa, C. (Editors), 2014. The Status and Distribution of Freshwater Biodiversity in the Eastern Mediterranean. Cambridge, el Regne Unit, Màlaga, Espanya i Gland, Suïssa: IUCN. xiv+132pp.

## Bibliografia

* Freyhof, J., F. Erk'akan, C. Özeren i A. Perdices, 2012. An overview of the western Palaearctic loach genus Oxynoemacheilus (Teleostei: Nemacheilidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters, vol. 22 (núm. 4): 301-312. Pàg. 307. Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine.
* Kottelat, M., 2012. Conspectus Cobitidum: an inventory of the loaches of the world (Teleostei: Cypriniformes: Cobitoidei). Raffles Bulletin of Zoology Suppl. No. 26: 1-199. Pàg. 96.
# Lepidotrigla robinsi

Lepidotrigla robinsi és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 12,2 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima subtropical que viu entre 110-146 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental: les illes Kermadec.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1860. Catalogue of the Acanthopterygian fishes in the collection of the British Museum. 2. Squamipinnes, Cirrhitidae, Triglidae, Trachinidae, Sciaenidae, Polynemidae, Sphyraenidae, Trichiuridae, Scombridae, Carangidae, Xiphiidae. Londres. Cat. Fishes v. 2. i-xxi + 1-548.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Richards, W. J., 1997. A new species of Lepidotrigla (Pisces, Triglidae) from the Kermadec Islands of the South Pacific. Bulletin of Marine Science v. 60 (núm. 3): 1050-1059.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Richards, W.J., 1992. Comments on the genus Lepidotrigla (Pisces: Triglidae) with descriptions of two new species from the Indian and Pacific oceans. Bull. Mar. Sci. 51(1):45-65.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Joan Grau Gené

Joan Grau Gené (Reus, 1848 - 1924) va ser un llibreter, impressor i gravador català, pare del metge Lluís Grau Barberà. (1908-1954)
Fill del llibreter Joan Grau i Vernis, editor de romanços i fulls de rengle, i de Magdalena Gené; germà de Josep Grau Gené, llibreter, es va fer càrrec de la llibreria "La Fleca" al 1881, fundada pel seu pare a començaments de 1856. Era conegut com a "Joanet de la Fleca" perquè, segons el biògraf reusenc Josep Olesti, era baixet d'estatura i de gran simpatia. La seva botiga estava situada a l'antic carrer de la Fleca, avui del Metge Fortuny, al darrere de l'Ajuntament de Reus. Era un lloc on s'hi trobaven objectes variats, joguets i sobretot papereria administrativa. Cap al 1886 va instal·lar una petita impremta, que li permetia imprimir romanços ajuntant-hi boixos que ell mateix gravava per encapçalar-los. Va editar la majoria de romanços coneguts de Josep Ferré (Queri). Va ser el darrer gravador reusenc de caràcter netament popular. Cap al 1914, al carrer de Vallroquetes, núm. 5, als baixos d'una casa de la seva propietat, va instal·lar una impremta moderna, regentada per un fill seu, Venanci Grau Barberà casat amb Francesca Fortuny Martí (neboda del pintor Marià Fortuny) i que, amb el nom d'"Impremta La Fleca" va imprimir diverses publicacions periòdiques, com ara La Columna de Foc, i llibres d'avantguardistes reusencs de l'època. És extensíssima la producció de "La Fleca" en els temps de Joan Grau Gené, com a editora d'impresos populars de tota classe, tant romanços com fulls de rengle, devocionaris, llibrets de divulgació històrica, goigs, etc. Va ser un promotor cultural del poble i des de la seva joventut un entusiasta col·laborador del "Centre de Lectura", sent, quan va morir, un dels socis més antics. Va ser per això que al passar la comitiva fúnebre, per devant de la portalada del Centre, camí de la prioral de sant Pere, s'hi afegiren el President i diversos membres de la Junta directiva. Quan va morir el 1924 la seva dona, Josepa (Pepeta) Barberà Figuerola, seguí amb la llibreria-impremta amb el nom de "Viuda de Joan Grau Gené". "La Fleca" va tancar cap als anys seixanta del segle xx.

## Referències

* ↑ El retallable imprès gaudeix a Catalunya d'una forta tradició i es remunta a 225 anys enrere, amb l'aparició dels primers fulls de rengle. S'anomenaven així per la disposició en files dels soldats.
* 1 2 Aguadé, Enric. Impressors i llibreters a Reus: 1720-1900. Reus: Centre de Lectura, 1996, p. 102. ISBN 8487873189.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 345.
* ↑ «Necrológica». El Heraldo de Reus, 19-03-1924.

## Bibliografia

* Una font pel coneixement de les produccions de "La Fleca" és: Esteve Busquets Molas. Calaixera de romanços reusencs. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1966/67. 3 volums
# David Riccio

David Riccio o Rizzio (Pancalieri, prop de Torí, 1533 - assassinat el 1566) fou una espècie de trobador i favorit de la reina Maria Stuart.
Fill d'un músic i es creu que germà del madrigalista i compositor Antonio Teodor Riccio, aprengué a cantar i tocar la guitarra, art en el que adquirí gran habilitat. Entra al servei de l'arquebisbe de Torí i més tard al del duc de Savoia, sent dut el 1561 a Anglaterra pel comte de Moret, ambaixador de Savoia en la cort de Maria Stuart. Riccio era lleig i geperut, però el seu talent de músic i el seu agradable caràcter captaren les simpaties de la reina, que el 1564 el nomenà el seu secretari particular.
Ben aviat fou acusat de sostenir relacions massa intimes amb la sobirana, i com que, a més, Riccio feu bon ús de la seva influència, es creà nombrosos enemics en la cort. Quan Henry Stuart, segon espòs i cosí de Maria, volgué proclamar-se rei, Riccio fou un dels que més s'oposaren a aquest projecte, i com, per l'altra banda, els rumors vers els amors de la reina amb el seu secretari anaven accentuant-se, Enric el feu estrangular una nit en la mateixa habitació de la seva esposa i davant els ulls d'aquesta, sent després llençat el seu cadàver per la finestra. Més tard, Maria, manà depositar les restes del desgraciat músic en la sepultura dels reis d'Escòcia.
Respecte a les seves relacions amb Riccio, existeixen versions diferents, ja que mentre alguns historiadors les neguen en absolut, altres no dubten que foren certes, citant-se a aquest propòsit la frase del rei Enric IV de França, el qual, en parlar de Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia, fill de Maria, deia que era un Salomó d'Israel, sinó pel seu talent, almenys per ser fill de David. Per formar-se un criteri exacte vers aquest punt de la història d'Anglaterra i d'Escòcia, no hi ha més remei que considerar les opinions religioses de l'historiador. Tots els protestants donen per certes les relacions il·lícites entre Riccio i Maria Stuart i tots els catòlics les releguen a la categoria d'una calúmnia gratuïta.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 51, pàg. 941, ISBN 84-239-4551-0
# Facultat de Filosofia de la Universitat Ramon Llull

La Facultat de Filosofia de la Universitat Ramon Llull va néixer com a Facultat Eclesiàstica de Filosofia de Catalunya, creada l'any 1988 com a hereva de la Facultat de Filosofia de la Companyia de Jesús. L'any 1990, la Facultat de Filosofia fou una de les institucions fundadores de la Universitat Ramon Llull.
Actualment, des del curs acadèmic 22-23, la seu de la Facultat de Filosofia es situa al Campus de La Salle.
Anteriorment, la seva seu havia estat a l'Edifici del Seminari de Barcelona, al carrer Diputació, núm. 231, edifici que acull la Facultat de Teologia de Catalunya, la Biblioteca Pública Episcopal, l'Institut Superior de Ciències Religioses i el Museu Geològic del Seminari de Barcelona.

## Titulacions

* Grau en Filosofia
* Grau en Filosofia, Política i Economia
* Màster Universitari en Filosofia i debats contemporanis sobre les arts i la tecnologia
* Doctorat en Filosofia: Humanisme i Transcendència

## Professors

Ricardo Mejía Fernández, Jaume Aymar i Ragolta, Ignasi Boada Sanmartín, Antoni Bosch-Veciana, Josep M. Coll i Alemany, Sílvia Coll-Vinent i Puig, Joan García del Muro Solans, Jordi Giró i París, Sergi Gordo Rodríguez, Andreu Grau i Arau, Vicent Igual Luís, Carles Llinàs i Puente, Diego Malquori, Jordi Marimon Canela, Andreu (Miquel) Marquès Martí, Joan Baptista Martinez-Porcell, Francesc Nicolau Pous, M. Pilar Núñez Cubero, Jesus Oliver-Bonjoch i Oliver, Joan Ordi Fernández, Armando Pego Puigbó, Enric Puig i Giralt, Ignasi Roviró Alemany, Francesc Torralba Roselló, Joan Albert Vicens Folgueira.

## Grups de recerca

* Institut de Filosofia i Ciències Naturals Teilhard de Chardin.
* Grup de recerca "Simbologia en l'art occidental"
* Grup de recerca "Filosofia i cultura"

## Publicacions

* Revista Comprendre Arxivat 2015-04-24 a Wayback Machine.
* Col·lecció "Eusebi Colomer"
* Col·lecció "Pensar per conviure"
* Col·lecció "Humanitats"
* Lliçons inaugurals

## Imatges

* Pati de l'Edifici Seminari

## Referències

* ↑ «Facultat Eclesiàstica de Filosofia de Catalunya». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ «La Salle Campus Barcelona integra en el seu ecosistema educatiu i de coneixement la Facultat de Filosofia de la URL». Universitat Ramon Llull, 10-03-2022. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ Mitjà Soto, Ferran «Josep Maria Benítez: "Ningú té una idea única i unitària de què és Déu"». TOT Sant Cugat, 06-02-2019 [Consulta: 17 octubre 2021]. «El centre Borja va ser edificat pels jesuïtes, i es va edificar per fer-hi la seu de la Facultat de Filosofia Eclesiàstica i de Teologia. Les dues facultats van funcionar fins que es van integrar en el Seminari Conciliar de Barcelona...»

## Enllaços externs

* Web de la Facultat de Filosofia
# Joan Josep Grau i Folch

Joan Josep Grau i Folch (Amposta, 25 de setembre de 1951) és una economista i polític català.

## Biografia

Llicenciat en ciències econòmiques per la Universitat de Barcelona en 1976. Ha treballat com a coordinador tècnic del Consell Intercomarcal de les Terres de l'Ebre (1979-1984) i com a professor tutor de la UNED. És membre d'Òmnium Cultural i d'Amnistia Internacional. El 1977 fou membre del comitè executiu a les terres de l'Ebre del Congrés de Cultura Catalana i tècnic-assessor de la Comissió Representativa del Baix Ebre-Montsià.
Afiliat a Convergència Democràtica de Catalunya des de 1979. Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984 i 1988 per la província de Tarragona per Convergència i Unió. De 1989 a 1992 ha estat president de la Comissió del Síndic de Greuges del Parlament de Catalunya. Ha estat també membre del comitè executiu de la Cambra de Comerç i Indústria de Tortosa en 1985-1986 i ha escrit diversos llibres sobre temes econòmics. És autor dels volums de la col·lecció Catalunya Comarcal sobre de les comarques del Baix Ebre, el Montsià, la Ribera d'Ebre i la Terra Alta, editada pel Departament de Política Territorial de la Generalitat de Catalunya, i el volum núm. 13 de la Gran Geografia Comarcal de Catalunya.

## Obres

* El Montsià: estructura i dinàmica socioeconòmica (1982)
* L'economia del Baix Ebre (1985) amb Federico Mayor Zaragoza
* La ribera d'Ebre: transformacions socioeconòmiques i perspectives de futur (1989) amb Jesús Sorribes i Montserrat
* La Terra Alta: estructures productives i evolució social (1993) amb Rosa Arrufat i Viñoles i Joan Sabaté i Borràs

## Referències

* ↑ Diputats III Legislatura

## Enllaços externs

* Diputats al Parlament a La Vanguardia, 3 de maig de 1984
# Joan Pelegrí i Valls

Joan Pelegrí i Valls (Sant Feliu de Llobregat, Baix Llobregat, 27 de juliol de 1927 - 28 de novembre de 1991) fou un sacerdot català.
Va estudiar al Seminari Conciliar de Barcelona, es va llicenciar en Teologia i doctorar en Filosofia a la Pontificia Universitat Gregoriana de Roma. Fou nomenat professor de Filosofia del Seminari l'any 1960, i el 1962 d'Història de la Filosofia, també al Seminari. A partir del curs 1967-1968 fou el primer professor d'Història de la Filosofia de la Facultat de Teologia de Catalunya. Des del 1961 i fins a la seva mort fou superior del Seminari Conciliar de Barcelona, i des de l 1963 fou el capellà de la comunitat i del col·legi de les Religioses Filles del Bon Salvador de Sant Feliu de Llobregat.

## Obres

* Pelegrí Valls, Joan. La Ontología y la ontología fundamental en Martín Heidegger : Disertación doctoral (en castellà). Roma: Pontificia Universidad Gregoriana, 1960. OCLC 1044509836.
* Pelegrí i Valls, Joan. El Problema de Dios en el filosofar de Martin Heidegger : lección inaugural del curso académico 1969-1970 (en castellà). Barcelona: Facultat de Teologia de Barcelona, 1969. OCLC 802463717.
* Pelegrí Valls, Joan. Martin Heidegger. Interpretaciones de su filosofar y su bibliografia puesta al dia (en castellà). Barcelona: Balmesiana : Facultat de Teologia de Catalunya, 1969. OCLC 1043374682.

## Referències

* 1 2 Via i Taltavull, Josep Maria «El Dr. Joan Pelegrí i Valls». Revista Catalana de Teologia, vol. 16, núm. 2, 1991, pàg. 225 [Consulta: 2 febrer 2021].
* ↑ Via i Taltavull, 1999, p. 226
# De Munck (músics)

De Munck (músics), Fou una família de violoncel·listes belgues.
Franz De Munck, (Brussel·les, 6 d'octubre de 1815 - idm. 28 de febrer de 1854), fou un violoncel·lista belga. Va ser deixeble de Platel i el succeí com a professor del Conservatori de Brussel·les, des del 1845 emprengué una sèrie de viatges per Alemanya i Anglaterra, en els que conquerí tanta glòria com profit. Deixà una Fantasie avec des variations sur des thèmes russes, per a violoncel i orquestra.
Ernest De Munck, (Brussel·les, 19 de desembre de 1840 - Londres, 19 de gener de 1915 fill de l'anterior i violoncel·lista com el seu pare del qual en fou deixeble, com també de Servais, marxà a París el 1868 formà part del quartet Maurie, però el 1870 entrà com a primer violoncel·lista en l'Òpera de Weimar, ciutat en la qual es casà amb Carlota Patti, vivint més tard a París fins al 1893 en la que assolí una càtedra en la Reial Acadèmia de Música de Londres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª part, pàg. 86 (ISBN 84-239-4518-9)

## Referències

* ↑ Aangegeven 21 december 1840 in akte 4398, Brussel 1840; né le dix neuf
# Dedalió

Segons la mitologia grega, Dedalió (en grec antic Δαιδαλίων Daidalíon) va ser un heroi, fill de Fòsfor. (Fòsfor a vegades és anomenat Lucífer). Era germà de Ceix.
Era violent, aficionat als combats i a la caça. Tenia una filla, Quíone, que estava dotada d'una gran bellesa i havia tingut molts pretendents. Un dia, Hermes i Apol·lo passaven pel seu país, la van veure i tots dos se'n van enamorar. Ella va donar-los dos fills, el d'Hermes s'anomenà Autòlic, i el d'Apol·lo va ser el músic Filammó. Però Quíone, sense tenir mesura, va dir que era més bella que Àrtemis, i la deessa la matà amb una fletxa. Dedalió, desesperat, es llançà des d'una roca. Llavors, Apol·lo el va transformar en esparver, un ocell que conserva els instints violents que tenia quan era humà.

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, L. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 130. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 61. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Deianira

D'acord amb la mitologia grega, Deianira (en grec antic: Δηιάνειρα) va ser una princesa filla d'Eneu, rei de Calidó i d'Altea. Era germana de Melèagre. Una tradició diferent la feia filla de Dionís, que havia estat hoste d'Eneu a Calidó.
Deianira sabia conduir carros i coneixia l'art de la guerra. Quan Meleagre, el seu germà, va morir, ella i les seves germanes van ser transformades en perdius. Però els precs de Dionís van aconseguir que ella i la seva germana Gorge retornessin a la forma humana.
Quan Hèracles baixà a l'Hades a buscar el gos Cèrber es va trobar amb l'ànima de Melèagre que li va demanar que es casés amb la seva germana, que no tenia el suport de ningú després de la seva mort. Hèracles al tornar a la terra, va marxar cap a Calidó, on va trobar-se que el déu-riu Aqueloos l'acabava de demanar en matrimoni. Els dos pretendents van haver de lluitar per obtenir-la, i Hèracles va guanyar. La nova parella van viure molt de temps a Calidó, on va tenir un fill, Hil·los. Altres fonts esmenten també Ctesip, Glenos, Ònites i Macària.
Més endavant, Hèracles i Deianira van marxar de Calidó. Mentre anaven cap a Traquis fou raptada pel centaure Nessos, quan miraven de travessar un riu, però Hèracles l'abaté amb una de les seues sagetes enverinades. Abans de morir, Nessos recomanà a Deianira que recollís la seua sang assegurant-li que se'n podia fer un filtre d'amor. Ella el cregué i se n'endugué la túnica xopa. A Traquis Hèracles i Deianira van ser acollits pel rei Ceix, i van combatre contra el poble dels driops.
Més endavant, en sospitar que el seu marit l'abandonaria per Íole, Deianira, gelosa i volent revifar el seu amor per ella, li envià la túnica fatal. Quan la roba tocà la pell de l'heroi una flama mortal va anar-li consumint el cos. L'heroi no va poder resistir-ho i va morir cremat dalt del cim de l'Eta. Quan li van dir a Deianira que Hèracles havia mort a conseqüència del verí que amarava aquella roba, desesperada, se suïcidà. A Traquis s'ensenyava la seva tomba.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 131. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 61. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Deicoont

Segons la mitologia grega, Deicoont (en grec antic: Δηϊκόων) era un dels filld d'Hèracles i de Mègara.
El seu pare el va matar llençant-lo al foc, juntament amb els altres fills que havia tingut amb Mègara, i a dos dels fill d'Íficles, en un accés de follia provocat per Hera.

## Referències

* ↑ «A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Deicoon». [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ «Megara». [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca, II, 5, 12

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 61 (Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Deidamia

Deidamia, segons la mitologia grega, fou una princesa d'Esciros amb qui Aquil·les tingué el seu fill Neoptòlem. Deidamia era una de les set filles de Licomedes, rei d'Esciros.
La nimfa Tetis va pactar amb el rei Licomedes que el seu fill Aquil·les aniria a viure d'amagat a la cort d'Esciros per evitar que fos reclutat per anar a la Guerra de Troia. L'heroi grec va instal·lar-se amb les filles del monarca fent-se passar per una dona i anomenant-se Pirra. Malgrat l'estrany de la situació, la princesa Deidamia i Aquil·les es van enamorar i es van casar secretament.
Un bon dia va arribar Odisseu, rei d'Ítaca, amb uns regals per a les princeses d'Esciros. L'home duia diversos regals com joies, pedres precioses, braçalets i una espasa. Quan va ser en presència de les dames, va oferir-los els presents i totes van llençar-se a admirar les joies mentre que una dona va agafar l'espasa. Així fou com Odisseu va descobrir Aquil·les i va demanar-li per anar a Troia. Malgrat les súpliques, una embarassada Deidamia no va poder evitar que el seu espòs marxés decidit a anar a lluitar a la Guerra de Troia.
Al cap d'uns mesos, Deidamia va donar a llum el seu fill amb Aquil·les:
Segons la llegenda, Neoptòlem va créixer molt més ràpid que els nens de la seva edat. Anys més tard, van arribar les noves que Aquil·les havia mort a Troia. Aleshores el cor de Deidamia s'esquerdà quan el seu fill Neoptòlem va acomiadar-se per anar ell també a Troia a buscar la venjança pel seu pare.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 62.