OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de l'Albagés

L'escut oficial de l'Albagés té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un Agnus Dei contornat ajagut i reguardant d'argent portant la bandera de gules amb la creu plena d'argent i l'asta creuada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat l'1 d'octubre de 1993 amb el camper originàriament de sable. L'Ajuntament, però, en data 10 d'octubre del 2007, va decidir canviar l'esmalt del camper per l'actual d'atzur, resolució aprovada pel Departament de Governació i Administracions Públiques de la Generalitat de Catalunya el 6 de novembre i publicada al DOGC el 21 de novembre del mateix any.
L'Agnus Dei (o anyell pasqual) ajagut simbolitza sant Joan Baptista, el patró del poble.

## Bandera

La bandera oficial de l'Albagés té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb l'agnus-dei blanc, contornat, ajagut i reguardant, amb la banderola, amb fenedura, vermella, carregada amb la creu plena blanca i fixada a l'asta rematada amb la creu de l'escut, tot el conjunt d'alçària 9/14 de la del drap i llargària 25/42 de la del mateix drap, al centre.
Va ser aprovada el 14 de juliol de 2011 i publicada en el DOGC el 27 de juliol del mateix any dins el número 5929. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ d'1 d'octubre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de l'Albagés.» (pdf). DOGC num. 1807, 01-10-1993. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1823/2011, de 14 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de l'Albagés.» (pdf). DOGC núm. 5929, 27-07-2011. [Consulta: 11 octubre 2011].
# PMO

PMO té els següents significats:
* Progrés Municipal d'Osona, candidatura municipal històrica de diverses localitats d'Osona
* Objecte de massa planetària (del seu nom en anglès Planetary-Mass Object), cos celeste amb massa suficient per a entrar en la definició de planeta
* Oficina de gestió de projectes (del seu nom en anglès Project Management Office), departament d'una organització encarregat de la gestió de projectes
* Pressupost de mà d'obra, part d'un pressupost que valora les necessitats de personal en un procés de producció
* PMO també és el codi IATA de l'Aeroport de Palerm, aeroport que dona servei a la zona de Palerm (Sicília)
# Edmund Neupert

Carl Fredrik) Edmund Neupert (Oslo. Noruega, 1 d'abril de 1842 – Nova York, Estats Units, 22 de juny de 1888) fou un pianista i compositor noruec descendent d'un pare el qual pertanyia a la noblesa alemanya.
Estudià en l'Acadèmia Kullak de Berlín, de la qual arribà ser professor, passant després al Conservatori de Copenhaguen com a professor de piano i el 1881 al de Moscou. Des de 1883 s'establí a Nova York per dedicar-se a l'ensenyança. També fou un distingit pianista i s'havia fet aplaudir en nombrosos concerts.
Va compondre obres de caràcter didàctic per a piano, estudis de mecanismes, estudis de concert, estudis d'octaves, d'estil, de ritme, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 363 (ISBN 84-239-4538-3)
# Corydoras acrensis

Corydoras acrensis és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Juruà.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras acrensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Burgess, W.E. 1992. Colored atlas of miniature catfish. Every species of Corydoras, Brochis and Aspidoras. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units. 224 p.

## Bibliografia

* Nijssen, H. 1972. Records of the catfish genus Corydoras from Brazil and French Guiana with descriptions of eight new species (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Neth. J. Zool. v. 21 (núm. 4): 412-433, Pls. 1-3.
# Mestre Internacional d'escacs

Mestre Internacional és el segon títol en importància a nivell mundial dintre del món dels escacs, per sota del de Gran Mestre Internacional i per sobre del de Mestre de la FIDE.
A la llista d'Elo de la FIDE de juliol del 2007 hi havia més de 2.700 MI.

## Formes d'obtenció del títol

Habitualment calen tres normes en torneigs en els quals hi participin d'altres MIs o GMs per tal que la FIDE concedeixi el títol a un jugador. Per aconseguir una norma cal obtenir un resultat o performance superior a 2451 contra rivals de com a mínim 5 nacionalitats diferents, i dels quals almenys la meitat han de tenir algun títol internacional. A més a més, el jugador ha de superar en algun moment de la seva carrera els 2.400 punts Elo.
També hi ha diverses maneres d'adjudicar el títol de Mestre Internacional directament sense passar pel procés habitual, sempre que el jugador tingui una qualificació Elo d'almenys 2200. A partir del juliol de 2017, aquestes són les següents:
* Classificació per a la Copa del Món de la FIDE
* Acabar segon al Campionat del Món Femení
* Acabar segon o tercer al Campionat del Món Juvenil (Sub-20)
* Acabar segon o tercer al Campionat del món sènior, tant a les divisions de més grans de 50 com a les de més grans de 65 anys
* Guanyar (directament o de forma conjunta) el Campionat del món juvenil (Sub-18)
* Guanyar el Campionat del món d'escacs Sub-16 de manera directa
* Acabar segon o tercer en un campionat continental
* Guanyar (directament o de forma conjunta) un campionat continental de més de 50 anys, un campionat de més de 65 anys o un campionat de menys de 20 anys
* Guanyar un campionat continental sub-18 de manera directa
* Guanyar un campionat subcontinental
* Guanyar un campionat de la Commonwealth, francòfon o iberoamericà
* Guanyar un Campionat del món per a persones amb discapacitat
Després de convertir-se en MI, la majoria dels jugadors professionals es fixen com al seu proper objectiu convertir-se en Gran Mestre. També és possible convertir-se en Gran Mestre sense haver estat mai Mestre Internacional. Larry Christiansen dels Estats Units (1977), Wang Hao de la Xina, Anish Giri dels Països Baixos, Olga Girya de Rússia (2021) i els excampions del món Mikhail Tal de la Unió Soviètica i Vladimir Kramnik de Rússia van esdevenir tots ells Grans Mestres sense haver estat mai MI. Bobby Fischer dels Estats Units va aconseguir ambdós títols únicament en virtut de classificar-se per a l'Interzonal de 1958 (títol d'MI) i el Torneig de Candidats de 1959 (títol de GM), només incidentalment es va convertir en MI abans de GM. El camí més habitual és primer convertir-se en MI i després passar al nivell de GM.
Amb 10 anys, 9 mesos i 20 dies, Abhimanyu Mishra ha estat la persona més jove en obtenir el títol de MI, el 2019.

## Referències

* ↑ «Abhimanyu Mishra becomes the youngest IM in the world». ChessBase. [Consulta: 14 novembre 2019].
# Edmund Singer

Edmund Singer, de vegades Ödön Singer, (Tata, Hongria, 14 d'octubre de 1832 - Stuttgart, Alemanya, 23 de gener de 1912) fou un violinista hongarès.
Primerament tingué per mestre a Ridley Kohne (1812-1898) i des de l'edat d'onze anys es dedicà a donar concerts, però després estudià de nou amb Böhm.
El 1846 fou nomenat violí solista del teatre de Budapest, i el 1851 del Gewandhaus i després professor del Conservatori de Stuttgart, on entre altres alumnes tingué l'anglès Rawdon Christopher Briggs. Singer gaudí de gran reputació com a concertista i professor, i junt amb Max Seifriz publicà Grosse theodoresbuch-praktische Violinschule.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 631 (ISBN 84-239-4534-0)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 571 (ISBN 84-239-4572-3)
# Eduard Buïl i Navarro

Eduard Buïl i Navarro (València, 8 de desembre de 1898 - València, 10 d'agost de 1973) fou un narrador, dramaturg i poeta valencià.
Fill de pares de classe humil amb ascendents aragonesos, la seva llengua materna no va ser el valencià –que va aprendre al carrer– sinó el castellà. Encara comptava molt pocs anys quan va morir son pare –músic d'orquestra, de professió–, la qual cosa deixà la família en una situació difícil.
Als divuit anys publicava els seus primers versos, iniciant així una carrera literària que se centraria ben aviat en el conreu de la narrativa i, sobretot, del teatre. El 1920 va publicar cinc narracions a El Cuento del Dumenge i, anys a venir, encara en eixirien dues més a Nostra Novel·la.
Al llarg de la seva vida va estrenar trenta-dues obres en valencià, entre les quals es troben comèdies en vers i en prosa, sainets, sarsueles, etc, i una obra en castellà, a Madrid, escrita en col·laboració amb Felip Melià. El 1922 s'incorporà a la Joventut de Lo Rat Penat. També va ser un participant assidu als Jocs Florals organitzats anualment per aquesta societat, on el 1930 va obtenir el títol d'Honorable Escriptor amb «El poema de València», i a l'any següent amb «Inmensitat» assolia la dignitat de Mestre en Gay Saber. L'any 1921 havia ingressat com a periodista en la redacció d'El Mercantil Valenciano, on va exercir igualment les funcions de crític teatral.

## Referències

* ↑ «Eduard Buïl i Navarro». Diccionari de la literatura catalana.
* ↑ Conill, Josep J. «Aproximació a la poesia d'Eduard Buïl». Anuari de l'Agrupació Borrianenca de Cultura: revista de recerca humanística i científica, núm. 2, 1991, p. 19-57 [Consulta: 12 novembre 2022].
# Eduard Mertke

Eduard Mertke (Riga, Letònia, 17 de juny de 1833 - 25 de setembre de 1895) fou un pianista i compositor letó.
Va estudiar teoria amb Agthe i piano amb S. von Lützau, i es diu que havia tocat davant el públic als deu anys. En 1850 va tocar en concert a Sant Petersburg i Moscou. La seva versatilitat es demostra pel fet que des de 1853-1859 va ser el primer violinista a la Gewandhaus a Leipzig. Va fer una gira de concerts de piano en 1859, i després va ensenyar a Wesserling, Lucerna, Friburg i Mannheim fins a 1869, quan es va convertir en professor de piano al Conservatori de Colònia.
Va escriure dues òperes, Lisa, die Sprache des oder Herzens i Kyrill von Thessalonich, una cantata titulada Des Liedes Verklärung; alguns arranjaments de piano de Mendelssohn, Carl Maria von Weber i peces concertats de Hummel; i algunes cançons populars russes i va editar una edició de les obres de Chopin.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 988 ISBN 84 239-4534-0
# Eduard Mirus

Eduard Mirus (Klagenfurt, 12 de maig de 1859 - Després de 1892), fou un cantant baríton alemany, compilador i editor de col·leccions de cançons.
Va començar la seva carrera escènica el 1885 al Teatre Municipal de Magúncia, on va debutar com a Comte Liebenau al <<Armero>> de Lortzing. El 1888 va ser cridat al Teatre Carl de Viena. Aquí va aparèixer en nombrosos papers d'òpera i opereta, va continuar al mateix temps la seva educació i va estudiar u.a. Musicologia amb Eduard Hanslick. El 1890 va ser el primer baríton al Teatre Municipal de Budweis (Ćeske Budějovice), del qual va pertànyer fins a 1895. No obstant això, ell va romandre a Viena com a professor de cant valorat i, per cert, només va actuar com a cantant de concert.
A més de professor de cant a la capital austríaca, també és dedicà a compondre diverses col·leccions de lieder, entre elles les titulades Gesammelte Männerchöre Liederbuch, i Messgesänge f. Mittelschulen.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 856. (ISBN 84-239-4535-9)
# Eduard Molons i Solanes

Eduard Molons i Solanes (L'Espluga de Francolí, Conca de Barberà, 1856 - ?) va ésser un escrivent que treballà com a secretari del jutjat de L'Espluga de Francolí.
Signà el Missatge a Irlanda (1886) i fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 163.
# Eduard Rappoldi

Eduard Rappoldi (Viena, 21 de febrer de 1839 - Dresden, 16 de maig de 1903) fou un violinista i compositor austríac.
Va ser alumne de Jansa, Böhm i Sechter en el Conservatori de Viena, fou, de 1854 fins a 1861, membre de l'orquestra de la cort de Viena, de 1861 fins a 1866 director de concerts a Rotterdam, de 1866 a 1870 director d'orquestra a Lübeck, Sttetin i Praga de 1871 fins a 1877 professor de l'Acadèmia Reial de Música de Berlín, i des de llavors mestre de concerts de la cort de Dresden, i el 1893, a més, primer professor de violí del Conservatori.
D'aquest autor hi ha publicades algunes obres de música de cambra. Rappoldi posseïa un sorprenent mecanisme en el violí, i principalment es consagrà a la interpretació de les obres clàssiques. Estava casat amb la pianista Laura Rappoldi (de soltera Kahrer).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 715 (ISBN 84 239-4549-9)
# Edward Lloyd

Edward Lloyd (Ciutat de Westminster, 7 de març de 1845 - Worthing, 1927) fou el tenor més famós de la seva generació a Anglaterra. Cultivà especialment el gènere de concert i oratori, actuant amb ininterromput èxit fins al 1900, any en què es retirà de la vida artística activa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. VI, pàg. 1353 ISBN 84-239-4576-6
# Edward Stefan Łodwigowski

Edward Stefan Łodwigowski (Ilza, Polònia, 14 d'agost de 1815 - Varsòvia, 12 de novembre de 1895) fou un compositor i mestre de capella polonès.
El seu pare que era mestre de capella, s'encarregà de la seva educació musical. Tenia tan sols quinze anys quan restà orfe i substituí al seu pare en el càrrec de mestre de capella. Més tard continuà els estudis en el Conservatori Elsner de Varsòvia, on ben aviat adquirí justa fama, no tan sols com a professor de música, sinó també com a compositor. Entre les seves produccions hi figuren poloneses, masurques i cracovianes per a piano i per a orquestra, transcripcions de cants polonesos i motius d'òperes i música sacra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30. pàg. 1388 ISBN 84-239-4530-8
# Edwin George Monk

Edward George Monk (Frome (Somerset), 13 de desembre del 1819 - Radley (Oxfordshire), 3 de gener del 1900) fou un compositor i organista britànic de música religiosa. Estudià a Bath i a Londres amb George Mac-Farren para la teoría i amb Henry Phillips per a el cant. Després organista i fou mestre de capella de la catedral de York quasi per espai de quaranta anys, i va compondre gran nombre de música religiosa, publicant, a més, les col·leccions Anglican Chant-Book; Anglican Choral service-book, Anglican hymn-book; Psalter and Canticles pointed for chanting, i Anglican psalter chants.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 857 (ISBN 84 239-4534-0)
# Egmont (Beethoven)

Egmont, op. 84, de Ludwig van Beethoven, és un conjunt de peces de música d'escena per a l'obra homònima de 1787 de Johann Wolfgang von Goethe. Consta d'una obertura seguida per una seqüència de nou peces addicionals per a soprano, narrador i orquestra. Beethoven la va escriure entre octubre de 1809 i juny de 1810, i fou estrenada el 15 de juny de 1810.
El tema tracta la vida i heroïcitats del noble de les Disset Províncies del segle xvi, el comte d'Egmont, un dels més de mil condemnats a mort pel Tribunal dels Tumults (1567-1576), instaurat per Felip II d'Espanya i organitzat pel tirà, el Duc d'Alba. Fou composta durant el període de les Guerres Napoleòniques, alhora quan l'Imperi Francès havia estès la seva dominació sobre la majoria d'Europa. Beethoven havia expressat la seva gran decepció per la decisió de Napoleó Bonaparte de coronar-se emperador el 1804, traient el seu nom de la dedicatòria de la simfonia heroica. En la música per a Egmont, Beethoven expressà les seves pròpies conviccions polítiques a través de l'exaltació del sacrifici heroic d'un home condemnat a mort per haver pres una postura valenta en contra de l'opressió.
La música fou rebuda amb elogis, en particular per Ernst Theodor Amadeus Hoffmann per la seva poesia, i declarava que Beethoven havia expressat les seves intencions amb "un geni notable".
L'obertura, forta i expressiva, és un dels últims treballs del seu període mitjà; s'ha convertit en una composició tan famosa com l'obertura Coriolà, i és en un estil similar a la cinquena simfonia que havia completat dos anys abans.

## Seccions

La música incidental inclou les seccions següents, entre les quals l'obertura, els lieder Die Trommel gerühret, Freudvoll und Leidvoll i Mort de Klärchen són especialment coneguts:
* Ouverture: Sostenuto, ma non troppo - Allegro
* Lied: "Die Trommel gerühret"
* Entracte: Andante
* Entracte: Larghetto
* Lied: "Freudvoll und Leidvoll"
* Entracte: Allegro - Marcia
* Entracte: Poco sostenuto e risoluto
* Mort de Klärchen
* Melodram: "Süßer Schlaf"
* Siegessymphonie (simfonia de la victòria): Allegro con brio

## Referències

* ↑ Wigmore, Richard. «A meeting of genius: Beethoven and Goethe, July 1812». Gramophone. Haymarket. [Consulta: 6 juliol 2012].
* ↑ Chicago Symphony Orchestra. Ludwig van Beethoven. Egmont, Op. 84. Program Notes Arxivat 29 January 2021 a Wayback Machine. by Phillip Huscher
* ↑ Why did Beethoven's Egmont Overture Become the "Hymn of the Revolution"? Arxivat 6 December 2022 a Wayback Machine. By Zsófia Nagy-Vargha. hungarytoday.hu, 23 October 2020.
* ↑ Where gunfire transformed a protest into a revolution. By hu:Tóth Eszter ZsófiaEszter Zsófia Tóth. freedomfirst1956.com
* ↑ Speech by H.E. Ambassador Katalin Bogyay on the occasion of the commemoration of the 23 October, 1956 Revolution. Permanent Mission of Hungary. United Nations. New York.
* ↑ RUSSELL, Peter; Delphi Masterworks of Ludwig van Beethoven (Illustrated). Hastings, UK: Delphi Classics, 2017.
# Eine romantische Suite

Eine romantische Suite (Una suite romàntica), op. 125, és una suite per a orquestra de Max Reger, basada en poemes de Joseph von Eichendorff. Reger va descriure aquesta suite, composta i estrenada el 1912, i el Vier Tondichtungen nach A. Böcklin, Op. 128, com a "Ausflug in das Gebiet der Programmusik" (Excursió en el reialme de música programàtica).

## Història

Reger va compondre la suite a Meiningen durant el maig i juny de 1912, on va ser director de música de la Hofkapelle de 1911 a 1914, i va escriure la majoria de les seves composicions per a orquestra durant aquest temps. va dedicar la feina a Hugo Grüters. Durant el temps de composició, Reger va oferir l'estrena a Ernst von Schuch, qui amb èxit havia dirigit l'estrena de Der Rosenkavalier el 1911, i que va tenir una passió per la música contemporània. Schuch va programar les obres de Reger regularment des de 1906 per la Königliche musikalische Kapelle (Capella Reial) de Dresden, i hi havia convidat a Reger com a pianista per als Concert de Brandenburg núm. 5 de Bach el 1911. Reger Va dedicar a seva Lustspiel-Ouvertüre, Op. 120, al director a canvi.

## Estructura

La suite és estructurada dins tres moviments, amb dos moviments lents que emmarquen un vívid scherzo.[3]
* Notturno (Molto sostenuto)
* Scherzo (Vivace)
* Finale (Molto sostenuto)
Els tres moviments corresponen a tres poemes de Joseph von Eichendorff, "Nachtzauber" (Màgia de Nit), "Elfe" (Fada) i "Adler" (Àguila). Mentre que Reger al principi va voler els moviments com els poemes, va pensar en títols similars ("Mondnacht", "Elfentanz" i "Helios") però finalment va escollir els títols neutres.[2]

## Referències

* ↑ Köln, 1994.
* ↑ Niederschlag, 2013.

## Bibliografia

* «Eine romantische Suite» (en alemany). Max-Reger-Institute / Elsa-Reger-Stiftung. [Consulta: 14 juliol 2016].
* «Kompositionen von Max Reger» (en alemany). koelnklavier.de, 1994. [Consulta: 13 juliol 2016].
* Niederschlag, Tobias. «Max Reger: 'Eine romantische Suite' op. 125» (en alemany). rundfunkschaetze.de, 2013. [Consulta: 21 juliol 2016].
# El Amra

El Amra o Amra (àrab: العامرة, al-ʿĀmra) és una ciutat tunisiana situada uns 20 km al nord de Sfax, capital de la delegació o mutamadiyya homònima de la governació de Sfax. La seva població és propera als deu mil habitants i la de la delegació ronda els trenta mil habitants (28.290, l'any 2004). Està situada a la costa.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 34 59 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en sis sectors o imades:
* El Amra (34 59 51)
* Beliana (34 59 52)
* El Mesatria (34 59 53)
* Es Salam (34 59 54)
* Dherra Beni Ziad (34 59 55)
* Bou Derbala (34 59 56)
Al mateix temps, des de l'11 de setembre de 2015 forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 34 27), constituïda pel decret governamental núm. 2015-1276.

## Referències

* ↑ «El Amra Weather - AccuWeather Forecast for Sfax Tunisia». [Consulta: 10 setembre 2018].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 91-96. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Décret gouvernemental n°2015-1277 du 11 septembre 2015, relatif à la création de la commune de Joumine au gouvernorat de Bizerte» (pdf) (en francès), 22-09-2015. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].