OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gila

Gila és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Gila alvordensis (Hubbs & Miller, 1972)
* Gila atraria (Girard, 1856)
* Gila bicolor (Girard, 1856)
* Gila boraxobius (Williams & Bond, 1980)
* Gila brevicauda (Norris, Fischer & Minckley, 2003)
* Gila coerulea (Girard, 1856)
* Gila conspersa (Garman, 1881)
* Gila crassicauda (Baird & Girard, 1854) †
* Gila cypha (Miller, 1946)
* Gila ditaenia (Miller, 1945)
* Gila elegans (Baird & Girard, 1853)
* Gila eremica (De Marais, 1991)
* Gila intermedia (Girard, 1856)
* Gila minacae (Meek, 1902)
* Gila modesta (Garman, 1881)
* Gila nigra (Cope, 1875)
* Gila nigrescens (Girard, 1856)
* Gila orcuttii (Eigenmann & Eigenmann, 1890)
* Gila pandora (Cope, 1872)
* Gila pulchra (Girard, 1856)
* Gila purpurea (Girard, 1856)
* Gila robusta (Baird & Girard, 1853)
* Gila seminuda (Cope & Yarrow, 1875)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Norris, S. M., J. M. Fischer & W. L. Minckley. 2003. Gila brevicauda (Teleostei: Cyprinidae), a new species of fish from the Sierra Madre Occidental of México. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 14 (núm. 1): 19-30.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ 2008 IUCN Red List of Threatened Species (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia), Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Simons, Andrew M. & Mayden, Richard L. (1997): Phylogenetic Relationships of the Creek Chubs and the Spine-Fins: an Enigmatic Group of North American Cyprinid Fishes (Actinopterygii: Cyprinidae). Cladistics 13(3): 187-205.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Ginés Noguera

Ginés Noguera (segle XIX) fou un pintor espanyol, pare del compositor granadí Ramón Noguera Bahamonde.
Fou professor de dibuix de figura en l'Escola de Belles Arts de Granada i conservador del Museu Provincial de Santo Domingo de la capital andalusa i acadèmic corresponent de la de Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando de Madrid.
Per a l'Acadèmia de Granada pintà un excel·lent retrat de Pérez Herrasti, primer president d'aquella corporació. Redactà el Catalogo de l'abans citat Museu Provincial.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 976 (ISBN 84-239-4538-3)
# Antoine de Longueval

Antoine de Longueval (Longueval, segle XV - 1525 $^{(Gregorià)}$) fou un músic francès del Renaixement.
Fou un músic francès de principis del segle xvi. va ser cantor de la capella de Lluís XI i va compondre diversos motets, alguns dels quals es troben en el primer llibre de Motetti della Corona (Fossombrone, 1514), i Liber undecimus, XXVI musicalis habet modulos quetuor et quinqué vocibus (París, 1534).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 31, pàg. 10. (ISBN 84-239-4531-6)
# Escut de la Diputació de Lleida

L'escut oficial de la Diputació de Lleida té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, quatre pals de gules amb un escussó caironat de sinople amb un ram de lliri de sable movent de la punta i amb tres flors de lis nodrides, d'argent, a cada extrem; la bordura d'or carregada de quatre rodelles de gules. Per timbre una corona mural de província.

## Història

Va ser aprovat el 10 d'octubre del 2002.
El ram de lliris de l'escussó central és el senyal tradicional de la ciutat de Lleida des del segle xiii, capital de la província. No se sap amb seguretat d'on provenen aquests lliris, però es diu que estan relacionats amb la fertilitat de la plana lleidatana, regada pel Segre. Completen l'escut els quatre pals de les armes reials de Catalunya i quatre rodelles distintives.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2844/2002, de 23 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de la Diputació Provincial de Lleida.» ( PDF). DOGC núm. 3737. Generalitat de Catalunya, 23-09-2002. [Consulta: 19 juliol 2013].
# Aletes

Aletes (grec antic Ἀλήτης), segons la mitologia grega, fou un heroi grec, fill d'Hípotes. Fou un dels Heraclides. Per part de mare procedia de Iolau, nebot d'Heracles. El seu nom, que significa "l'errant", li va posar el seu pare Hípotes, quan aquest, desterrat per homicidi, anava errant de ciutat en ciutat. Va decidir apoderar-se de Corint a l'arribar a l'edat viril, d'on expulsà els jonis i els descendents de Sísif, que regnaven a la ciutat i es coronà rei. Abans d'actuar va consultar l'oracle de Dodona, que li va garantir la victòria amb dues condicions: que algú li donés una mica de terra de Corint i que ataqués la ciutat "un dia en què es portessin corones". La primera condició la complí quan Aletes, després de demanar pa a un habitant de la ciutat, rebé només un grapat de terra. Per complir la segona condició, atacà la ciutat un dia que els seus habitants celebraven una festa en honor dels difunts, i segons el costum, duien corones. Aletes va convèncer la filla del rei Creont perquè aquell dia li obrís les ports de la ciutat amb la promesa de casar-se amb ella. La jove va acceptar i li lliurà Corint.
Tot seguit, Aletes va anar a conquerir Atenes. L'oracle li havia promès la victòria si respectava la vida del rei d'Atenes. Els atenesos, coneixedors de l'oracle, van persuadir el seu sobirà, el rei Codros, que tenia setanta anys, que se sacrifiqués pel seu poble per impedir-ho.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 24. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 15.
Viccionari
# Estudi op. 25, núm. 11 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 11", en la menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin; el va escriure l'any 1836. Va ser publicat per primera vegada juntament amb totes les peces de l'opus 25 l'any 1837, a França, Alemanya, i Anglaterra. Ha rebut el sobrenom de "Vent d'hivern"
La primera edició francesa indica una mètrica amb compàs 4/4, però el manuscrit i la primera edició alemanya indiquen el compàs 2/2. Els primers quatre compassos que caracteritzen la melodia es van afegir poc abans de la seva publicació seguint el consell d'un amic seu, Charles A. Hoffmann.

## Referències

* ↑ Palmer, W: Chopin Etudes for the Piano, page 116. Alfred Publishing Co., Inc., 1992
* ↑ Walker, A: The Chopin Companion, p 136. Norton and Co., 1966

## Enllaços externs

* Études op. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Masoveria del Mas de Quadras

La Masoveria del Mas de Quadras és una masia situada al barri de Cambrerol, als afores del nucli urbà de Massanes (Selva), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Pels elements arquitectònics conservats, es pot datar al segle xvi, tot i que se'n té constància des del segle xii i l'edifici actual presenta finestres gòtiques.
El 1900, Josep Puig i Cadafalch construí una nova casa pairal i aquest edifici passà a ser la masoveria. Actualment és propietat de Maria Joana de Quadras i de Camps, baronessa de Quadras.

## Descripció

De planta baixa i pis, està cobert per una teulada a doble vessant, desaiguada als laterals amb el ràfec simple.
A la façana principal, a la planta baixa, i ha la porta d'entrada en arc de mig punt format per dovelles de pedra i brancals de carreus de pedra. Al costat esquerre de la porta, hi ha una altra porta en arc rebaixat, format per dovelles de pedra i brancals de carreus de pedra. Al costat dret hi ha una finestra protegida per una reixa de ferro forjat.
Al pis, tres fiestres, situades en el mateix eix que les obertures de la planta baixa. La central, té arc conopial amb arquets, i decoracions a les impostes (rostres, animals, un sol, ...) i també un sol en un dels carreus dels brancals. La finestra de l'esquerra, també té arc conopial amb arquets els extrems dels quals són rostres, i les impostes també estan decorades (elements geomètrics). La finesetra de la dreta, en arc conopial esculpit. Totes les finestres tenen ampit de pedra.
Els murs són de maçoneria. La façana està arrebossada. Els carreus de la cadena cantonera són visibles.
Adossat a la mesoveria hi ha altres construccions. Davant la masoveria es conserva un pou fet de maons.

## Vegeu també

* Palau del Baró de Quadras
* Filatura d'estam de Tomàs Coma

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Masoveria Mas Quadres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Corleone

Corleone (sicilià Cunigghiuni) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Palerm. L'any 2007 tenia 11.387 habitants. Limita amb els municipis de Bisacquino, Campofelice di Fitalia, Campofiorito, Chiusa Sclafani, Contessa Entellina, Godrano, Mezzojuso, Monreale, Palazzo Adriano, Prizzi i Roccamena.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Nino Iannazzo | Centredreta |

## Corleone i la màfia

Corleone és coneguda mundialment per la trista influència d'alguns dels seus ciutadans en el desenvolupament de la Cosa Nostra. Entre els mafiosos corleonesos destaquen Bernardo Provenzano i Salvatore Riina, així com Michele Navarra, Luciano Liggio, els germans Calogero i Leoluca Bagarella. Vinculat a la màfia també va estar l'alcalde de Palerm Vito Ciancimino, nascut a Corleone.
De menys anomenada són, però, les nombroses víctimes de la ferocitat de la màfia com Bernardino Verro, l'alcalde i fundador de Fasci Siciliani, o el sindicalista Placido Rizzotto.

## Ficció

El topònim Corleone va ser aprofitat per l'escriptor Mario Puzo per donar-li malnom al mafiós Vito Andolini emigrat als Estats Units de la seva novel·la El Padrí.

## Galeria d'imatges

* Palauet Ficuzza
* Santuari de la Madonna di Tagliavia
# Ènema opac

L' ènema opac o radioopac, també anomenat còlon per ènema , és un mètode de diagnòstic que permet visualitzar l'interior de l'ampolla rectal, sigma, còlon descendent, etc. aproximadament fins a l'angle de Treitz mitjançant un ènema d'un medi de contrast radioopac (generalment sulfat de bari, un compost químic de color platejat a blanc). A continuació es fa la radiografia de la zona en què, com que és plena del medi de contrast, la llum contrasta ressaltant l'estructura de la paret interna o el revestiment mucós del còlon.
Quan s'usa bari com a mitjà de contrast combinat amb aire per unes millors imatges, es descriu com ènema amb doble contrast. Durant l'estudi, el pacient s'adorm sobre la taula radiogràfica i se li col·loca l'ènema amb el líquid de contrast.
S'usa per al diagnòstic de diverses malalties com l'obstrucció intestinal, les fístules sencer-genitals, alteracions de la motilitat intestinal, inflamacions, etc.

## Referències

* ↑ «ènema opac - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Chapman and Nakielny's Guide to Radiological Procedures. Elsevier, 2018, p. 60–63. ISBN 9780702071669.
* ↑ «Enema Opac». CLÍNICA CORACHAN, S.A. [Consulta: 2 març 2025].
# Giocondo Degola

Giocondo Degola (Gènova, Itàlia, 1803-1845) fou un compositor italià.
Era fill d'Andrea Luigi Degola, que també era compositor. La seva primera òpera titulada Adelina, s'estrenà amb èxit a la seva ciutat natal el 1837; posteriorment estrenà La donna Capricciosa (1839), òpera bufa; Don Papirio Sindaco (Milà, 1841), considerada com la seva obra més important, de la qual la casa Ricordi publicà les peces principals, amb acompanyament de piano, així com algunes arietes i nocturns d'aquest autor; Un duello alla pistola (1842).
A més a més compongué la gran cantata Il triomfo di Davide; una Missa a dos cors i diverses arietes i nocturns a dues veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg 1337 (ISBN 84-239-4517-0)
# Anton-François Marmontel

Anton-François Marmontel (Clermont-Ferrand, Puy-de-Dôme, 16 de juliol de 1816 - París, 16 de gener de 1898) fou un pianista i compositor francès. Era descendent col·lateral (renebot) de l'escriptor Jean-François Marmontel.
En el Conservatori de París aconseguí els primers premis de solfeig i piano, i assolí en harmonia, fuga i contrapunt el segon premi; entre els seus professors i figuraren Halévy i Zimmermann, al qual substituí el 1848 com a professor de piano en el Conservatori.
En aquesta tessitura Marmontel assolí reputació universal, i entre el munt dels seus deixebles, que alguns més tard foren importants. Desenvolupà aquest càrrec fins al 1889, en què, a causa de les xacres de la vellesa, sol·licita la jubilació.
Entre les seves obres i figuren:
* L'art de déchiffrer, (100 estudis), set col·leccions d'estudis, una gran Sonata, nocturns, serenates, minuets, peces característiques, Ecole de mécanisme, Enseignement progressif du piano, (1887), etc.. i com a musicògraf publicà:
* Petite grammaire populaire, tractat de música.
* Vade-mecum du professeur de piano,
* Les pianistes célebres, (1878)
* Conseils d'un professeur... du piano,
* Symphinistes et virtuoses, (1881)
* Virtuoses contemporains, (1882)
* Eléments d'esthétique musicale et considerations sur le beau dans les arts, (1884)
* Histoire du piano et ses origines, (1885)
* Enseignement progressif et rationnel du piano, (1887), etc.
El seu fill Antonin Marmontel (1850-1907), igual que el seu pare ocupà una plaça de professor en el Conservatori de París. I en les seves composicions revela molt de talent.

## Llista d'alumnes

* Magda Tagliaferro,
* Paul Rougnon,
* Fabian de Furundarena Labat,
* Alfred Bachelet,
* Félix Desgranges,
* Ernest Guiraud,
* Eduardo Gariel,
* Gaston Salvayre,
* Émile Waldteufel,
* Émile Paladilhe,
* Paul Puget,
* Henryk Wieniawski,
* Théodore Dubois,
* Henri Libert,
* Gustav Louchet,
* Georges Bizet,
* Vincent d'Indy,
* Paul Wachs,
* Émile Paladilhe,
* Louis Diémer,
* Francis Planté,
* Antoine Simon,
* Arthur Letondal,
* Claude Debussy,
* Isaac Albéniz,
* Camille Bellaigue,
* Amigó,
* Iragó
* el cubà Jiménez Berroa,
* els canadencs Gustave Gagnon, Calixa Lavallée. i Berthe Roy.

## Referències

* ↑ 88 notes pour piano solo, Jean-Pierre Thiollet, Neva Editions, 2015, s. 51. ISBN 978-2-3505-5192-0
* ↑ Diversos autors, 1991, p. 260.
* ↑ Diversos autors, 1999, p. 82.
* ↑ Diversos autors, 1991, p. 865.
* ↑ Diversos autors, 1980, p. 2379.
* ↑ Diversos autors, 1999, p. 688.

## Bibliografia

* Diversos autors «Enciclopèdia Espasa» (en castellà). Editorial Espasa, núm. 45, 1991.
* Diversos autors «Enciclopèdia Espasa» (en castellà). Editorial Espasa, núm. 2776, segona part, 1980.
* Diversos autors «Gran Enciclopedia de la Música Clásica». SARPE, II, 1999.
# Escut de la Font d'en Carròs

L'escut de la Font d'en Carròs és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de la Font d'en Carròs, a la comarca de la Safor. El seu blasonament oficial és el següent:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Primer d'atzur, una font d'argent. Segon, quarterat en creu, les armes de Carròs: primer i quart, ple d'or; segon i tercer, d’or, tres faixes de gules. Per timbre, corona reial oberta, segons l’ús del Regne de València. | » |

## Història

L'escut fou aprovat mitjançant Resolució de 16 de setembre de 2021, de la Presidència de la Generalitat, publicada en el DOGV núm. 9.181, de 24 de setembre de 2021.
Es tracta d'un nou escut, més fidel a la història del poble que l'anterior. Està basat en un estudi heràldic de l'historiador Abel Soler. S'ha substituït la corona reial tancada per una oberta, que es correspon amb la corona d'Aragó. La font com a senyal parlant, és el símbol del poble. A la part inferior es reprodueixen les armories dels Carròs, antics senyors fundadors de la població. S'ha eliminat la resta de simbologia per no correspondre's amb la història del poble.
Anteriorment, entre 1978 i 2012, l'Ajuntament va utilitzar un escut amb el següent blasonament:
| « | Quarterat. Al primer, d'or quatre pals de gules. Al segon, de gules, un cérvol d'or passant. Al tercer, de gules, una font de tres tasses d'or maçonada de sable. Al quart, d'or, un lleó rampant de gules. Al timbre, corona reial tancada. | » |
Aquest escut fou aprovat per Reial Decret 2636/1978 de 14 d'octubre de 1978, publicat al BOE núm. 267 de 8 de novembre de 1978. L'informe de la Reial Acadèmia de la Història, redactat per l'acadèmic Dalmiro de la Válgoma i favorable al projecte presentat per l'Ajuntament de la Font d'en Carròs, va ser aprovat en junta el 21 d'octubre de 1977.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 16 de setembre de 2021, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la modificació de l'escut del municipi de la Font d'en Carròs» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 9181, 24-09-2021, pàg. 39627.
* ↑ Ajuntament de la Font d'en Carròs. «Informació pública de la modificació de l'escut de la Font d'En Carròs». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8832, 11-06-2020 [Consulta: 5 agost 2020].
* 1 2 «Presentació de l'escut oficial del poble i pla de Rehabilitació i Conservació del Castell del Rebollet». Ajuntament de la Font d'en Carròs, 24-01-2020. [Consulta: 5 agost 2020].
* ↑ «La Font canvia l'escut oficial, més fidel a l'herència de la Corona d'Aragó». gentedelasafor.es, 30-09-2021. Arxivat de l'original el 27 d’octubre 2021 [Consulta: 27 d’octubre 2021].
* ↑ «Real Decreto 2636/1978, de 14 de octubre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Fuente Encarroz, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf). Boletín Oficial del Estado, 267, 08-11-1978, pàg. 25576 [Consulta: 5 agost 2020].
* ↑ De la Válgoma, Dalmiro «Fuente Encarroz (Valencia): Escudo». Boletín de la Real Academia de la Historia, tom 177, núm. 1, 1980, pàg. 794-5. ISSN: 0034-0626.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
# Haworthia variegata

Haworthia variegata és una espècie del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies (Asphodeloideae).

## Descripció

Haworthia variegata és una planta suculenta perennifòlia que pot arribar a fer entre 6 a 45 cm de alçada. Les 30 a 40 fulles verticals, esveltes i lanceolades formen una roseta amb un diàmetre de fins a 4 cm. El limbe foliar és de color verd fosc és variegada. La vora de la fulla i la quilla són espinoses.
La inflorescència és esvelta i solta arriba a una longitud de fins a 35 cm i té entre 15 a 20 flors. Les flors són de color blanc verdós i tenen una vena marró.

## Distribució

Haworthia variegata creix al sud-oest de la província sud-africana del Cap Occidental i se la troba a una altitud de fins a 500 metres.

## Taxonomia

Haworthia variegata va ser descrita per Louisa Bolus i publicat a Journal of Botany, British and Foreign, 67: 137, a l'any 1929.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
variegata: epítet llatí que significa "fer o ser diferents colors, variegada".

### Varietats acceptades

* Haworthia variegata var. variegata (varietat tipus)
* Haworthia variegata var. hemicrypta M.B.Bayer
* Haworthia variegata var. modesta M.B.Bayer

### Sinonímia

* Haworthia chloracantha var. variegata (L.Bolus) Halda
* Haworthia chloracantha subsp. variegata (L.Bolus) Halda

## Referències

* 1 2 «Haworthia variegata». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Arxivat de l'original el 2021-02-08. [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ «Haworthia variegata». Conservatori i Jardí Botànic de Ginebra: Flora africana. [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets» (en anglès). [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ «Varietats acceptades en negreta de Haworthia variegata». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Arxivat de l'original el 2021-06-29. [Consulta: 29 juny 2021].
* ↑ «Haworthia variegata». PlantList. [Consulta: 8 febrer 2021].

## Bibliografia

* Bayer, Martin Bruce; van Jaarsveld, Ernst Jacobus. Urs Eggli. Haworthia variegata Sukkulenten-Lexikon. Einkeimblättrige Pflanzen (Monocotyledonen) (en alemany). Stuttgart: Eugen Ulmer, 2001, p. 229. ISBN 3-8001-3662-7 [Consulta: 8 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Haworthia variegata var. variegata a Red List of South African Plants
* Haworthia variegata var. hemicrypta a Red List of South African Plants
* Haworthia variegata var. modesta a Red List of South African Plants
* Haworthia variegata var. petrophila a Red List of South African Plants
# Estudi op. 25, núm. 2 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 2", en fa menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin; el va escriure l'any 1836. Està basat, principalment, en el desenvolupament de la polirítmia, amb tresets de corxeres a la mà dreta, mentre la mà esquerra, com a acompanyament, fa tresets de negres. No obstant, això no suposa una gran dificultat, ja que es dona una negra cada dues corxeres. La veritable dificultat rau en la velocitat amb la qual s'ha d'interpretar, que provoca que sigui imprescindible una bona digitació.
També és conegut amb el sobrenom de "Les abelles": quan es toca sempre legato i amb el tempo presto, com s'indica a la partitura, realment pot donar la sensació de ser abelles brunzint.

## Referències

* ↑ Palmer, W: Chopin Etudes for the Piano. Alfred Publishing Co., Inc., 1992

## Enllaços externs

* Études op. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Escut de la Granadella

L'escut oficial de la Granadella té el següent blasonament:
Escut caironat partit: 1r d'argent, un ram de granadella tijat de gules i fullat i fruitat de sinople; 2n de gules, una mola d'argent nadillada de sable. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 31 de gener de 1983.
La branca de granadella (Parietaria diffusa) és un senyal parlant referent al nom de la localitat. La Granadella fou el centre d'una baronia, i això es reflecteix en la corona dalt l'escut i en les armes parlants dels barons, els Moliner, a la segona partició: una mola d'argent sobre camper de gules.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «DECRET 36/1983, de 31 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de la Granadella perquè adopti el seu escut heràldic municipal. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 329, p. 1130, de 18.5.1983).» (pdf). DOGC num. 307, 31-01-1983. [Consulta: 23 juny 2010].