OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut i bandera de Salines

L'escut i la bandera de Salines són els símbols representatius oficials de Salines, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Vinalopó.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. D'atzur, sobre ones d'atzur i argent, una muntanya al natural carregada amb una torre d'or, maçonada i aclarida de gules, somada d'una flor de lis d'or i acostada a destra d'una tau d'or i a sinistra d'una rosa, també d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blau, sobre ones de blanc o gris perla i blau una muntanya del natural carregada d'una torre d'or o groc maçonada i aclarida de roig, sumada d'una flor de lis d'or o groc i acostada a l'asta d'una tau d'or i al batent d'una rosa també d'or o groc. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 10 de febrer de 2006 publicada al DOGV núm. 5.207, de 27 de febrer de 2006.
S'hi representa l'antiga torre andalusí del segle xi i l'emplaçament geogràfic del poble, vora la llacuna i la serra de Salines. A banda i banda de la muntanya, els atributs de sant Antoni Abat, titular de l'església parroquial (la creu de tau), i de la Mare de Déu del Roser, patrona de la localitat. La flor de lis recorda la baronia i el comtat d'Elda, jurisdicció sota la qual es trobava històricament el poble.
La bandera fou aprovada per Resolució de 31 de gener de 2019, publicada el 22 de febrer al DOGV núm. 8492.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 10 de febrer de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Salinas (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.207, 27-02-2006, pàg. 7.458-7.459 [Consulta: 6 juliol 2017].
* ↑ «Resolució de 31 de gener de 2019, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Salinas» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8.492, 22-02-2019, pàg. 10.426 [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019 [Consulta: 10 octubre 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Vinalopó.
* Llista d'escuts del País Valencià.
# Escut i bandera de Sumacàrcer

L'escut i la bandera Sumacàrcer són els símbols representatius de Sumacàrcer, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Alta.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Sumacàrcer té el següent blasonament:
| « | Escut ibèric amb la boca redona i partit. Al primer quarter, en camper d'or, un pi de sinople, terrassat del mateix color; en bordura d'or, vuit escudets de gules partits, al primer una ala d'or, i al segon, mitja flor de lis del mateix metall. Al segon quarter, en camper d'atzur, un mont d'or superat per un castell d'argent, aclarit de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de Sumacàrcer té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. Partida. Onada per meitat horitzontal. La primera meitat de blanc, la segona blava, al centre un castell d'argent aclarit de sable sobre un mont d'or. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 27 de novembre de 1991, del conseller d'Administració Pública, publicada al DOGV núm. 1.713, de 30 de gener de 1992.
A la primera partició de l'escut apareixen les armes dels Crespí de Valldaura, antics senyors del poble des del 1433 i fins al segle xix, i des del 1663 comtes de Sumacàrcer. A la segona partició, un senyal parlant referent a l'etimologia del topònim àrab, que significaria «el castell de dalt», i alhora una al·lusió al turó i el castell de Penya-roja, origen de la localitat.
La bandera va ser aprovada per Resolució d'1 de desembre de 2005, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques; i publicada en el DOCV núm. 5.172, de 9 de gener de 2006.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Ribera Alta.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 211 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 22 de juliol de 2020, de la Presidència de la Generalitat, per la qual es rectifiquen diversos errors materials observats en les descripcions dels símbols locals aprovats dels municipis de Sumacàrcer, Artana, Orihuela i l’entitat local menor de la Barraca d’Aigües Vives» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8.869, 29-07-2020, pàg. 29.205 [Consulta: 12 novembre 2022].
* 1 2 «Resolució d'1 de desembre de 2005, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Sumacàrcer (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.172, 09-01-2006, pàg. 1.258 [Consulta: 20 gener 2016].
* ↑ «Resolució de 27 de novembre de 1991, del Conseller d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut municipal de l'Ajuntament de Sumacàrcer (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 1.713, 30-01-1992, pàg. 695 [Consulta: 26 desembre 2015].
* ↑ Estrelles, Ana; Martínez, José Manuel; Serra, Juan José. Guia del Patrimoni Rural de la Ribera Alta, 2007, p. 120.
# Sabina de Steinbach

Sabina de Steinbach va ser una escultora del segle xiii a qui hom atribueix les escultures del pòrtic de la catedral d'Estrasburg i algunes de les estàtues gòtiques més notables de la catedral de Notre Dame de París.
A la catedral d'Estrasburg, l'escultura de Sant Joan sosté un pergamí a la mà al qual es pot llegir la inscripció: "Gràcies a la gran pietat d'aquesta dona, Sabina, que em donà forma dins d'aquesta pedra dura".
Sabina de Steinbach va ser una de les dones que van formar part de la maçoneria operativa i es considera una de les maçones més cèlebres del seu temps.

## Context cultural

Al segle xiii a Europa van aparèixer les primeres universitats però, com eren fundacions de l'Església, la majoria prohibia l'accés a les dones. En general en aquesta època eren considerades menors d'edat i d'inferior valor i dignitat que els homes. Tomàs d'Aquino ho explicava així: "L'home ha estat ordenat per a una obra més noble, la de la intel·ligència, mentre que la dona només per a la reproducció". El treball artístic es desenvolupava en petites organitzacions gremials i també la majoria dels seus estatuts especificaven l'admissió exclusiva als homes. En molt poques ocasions es permetia l'accés a una dona, i solia ser el cas d'una vídua o filla que heretava el taller del seu marit o pare, pintor o escultor. Una d'aquestes comptades excepcions és precisament Sabina de Steinbach. Un altre cas, ja al segle xvii, és el d'Artemisia.

## Bibliografia

* L. Ross : Artists of the Middle Ages. Greenwood Press, 2003 (anglès).

## Referències

* 1 2 Mujeres artistas de la historia, Michelle Brugués Widner, dDONA, pàgs. 76-77, abril-maig 2011, B-4987-2006 (castellà)
* ↑ Maçons!. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Sàpiens, 2022, p. 19.
# Escut i bandera de la Torre d'en Doménec

L'escut i la bandera de la Torre d'en Doménec són els símbols representatius de la Torre d'en Doménec, municipi del País Valencià, a la comarca de la Plana Alta.

## Escut heràldic

L'escut oficial de la Torre d'en Doménec té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, una torre quadrada del seu color, maçonada i aclarida de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial de la Torre d'en Doménec té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blau, al centre una torre quadrada del seu color, maçonada i aclarida de negre. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució del 4 de desembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.408, del 30 de desembre de 2002.
La bandera s'aprovà per Resolució de 14 de febrer de 2017, del conseller de Presidència de la Generalitat, publicada en el DOGV núm. 7.987, de 24 de febrer de 2017.
La torre és un senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat, i alhora representa l'edifici que hi havia a l'origen del poble, conegut com la Torre del Senyor o del Domenge, dins l'antic terme de les Coves de Vinromà. La vella torre, però, actualment ja no existeix.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 226 [Consulta: 20 juny 2017].
* 1 2 «Resolució de 14 de febrer de 2017, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de la Torre d'en Doménec» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 7.987, 24-02-2017, pàg. 6.986 [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ «Resolució de 4 de desembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Torre Endoménech (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.408, 30-12-2002, pàg. 33.722 [Consulta: 20 juny 2017].
# Escut i bandera del Pilar de la Foradada

L'escut i la bandera del Pilar de la Foradada són els símbols representatius del Pilar de la Foradada, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Segura.

## Escut heràldic

L'escut oficial del Pilar de la Foradada té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, de gules, una torre d'or oberta, maçonada de sable, sobre ones d'argent i atzur. Al segon quarter, de sinople, un pilar d'argent carregat amb una creu de Santiago de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera

La bandera oficial del Pilar de la Foradada té la següent descripció:
| « | Bandera quadrilonga de proporcions 2:3. Partida per meitat vertical. A l'asta, de roig, la torre groga oberta, maçonada de negre. En el batent, de verd, el pilar blanc carregat amb la creu de Santiago de roig. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 28 d'agost de 2006, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 5.346, de 14 de setembre de 2006.
La bandera s'aprovà per Resolució de 14 de gener de 2014, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, publicada en el DOCV núm. 7.204, de 31 de gener de 2014.
L'edifici de la primera partició al·ludeix a la torre de la Foradada, fortificació bastida arran de mar al segle xvi per defensar-se dels atacs dels pirates barbarescs. A sota, el pilar amb la creu de l'orde de Santiago és l'emblema de la Mare de Déu del Pilar, patrona de la localitat i senyal parlant relatiu al topònim del municipi.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 28 d'agost de 2006, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Pilar de la Horadada (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 5.346, 14-09-2006, pàg. 30.377 [Consulta: 5 setembre 2017].
* 1 2 «Resolució de 14 de gener de 2014, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Pilar de la Horadada (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.204, 31-01-2014, pàg. 2.538 [Consulta: 5 setembre 2017].
* ↑ Redacció «La Generalitat aprova la bandera de l'Ajuntament de Pilar de la Horadada». elperiòdic.com [el Pilar de la Foradada], 16-02-2014 [Consulta: 5 setembre 2017].
* ↑ «Identidad corporativa» (en castellà). Web oficial de l'Ajuntament de Pilar de la Horadada. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2014. [Consulta: 5 setembre 2017].
# Escuts i banderes de l'Alcalatén

Els escuts i banderes de l'Alcalatén són el conjunt de símbols que representen els municipis d'aquesta comarca.
En aquest article s'hi inclouen els escuts i les banderes oficialitzats per la Generalitat Valenciana i els que se van aprovar per l'administració de l'Estat abans de les transferències a la Generalitat Valenciana, així com altres que no han estat oficialitzats.

## Escuts oficials

* l'Alcora Aprovat el 24 d'agost de 1963
* Costur Aprovat el 4 de febrer de 2003
* Figueroles Aprovat el 2 de febrer de 2017
* Xodos Aprovat el 6 de febrer de 1995

## Escuts sense oficialitzar

* Llucena
* les Useres

## Banderes oficials

* l'Alcora Aprovada el 5 de setembre de 2002
* Figueroles Aprovada el 22 de març de 2022.
* Xodos Aprovada el 6 de febrer de 1995

## Referències

* ↑ «DECRETO 2161/1963, de 24 de julio, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Alcora, de la provincia de Castellón, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Boletín Oficial del Estado, núm. 204 (1963), 06-09-1963, pàg. 13.115 i 13.115 [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 4 de febrer de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Costur (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 4.461, 17-03-2003, pàg. 8.309 [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de febrer de 2017, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Figueroles (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm.7.977, 10-02-2017, pàg. 5.522 [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut de l'Ajuntament de Xodos» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 2.454, 21-02-1995, pàg. 2.390 i 2.391 [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 5 de setembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de l'Alcora (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 4.344, 26-09-2002, pàg. 24.131 [Consulta: 6 juny 2020].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de març de 2022, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova la bandera del municipi de Figueroles». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 9.308, 29-03-2022 [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de febrer de 1995, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova la bandera de l'Ajuntament de Xodos» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.454, 21-02-1995, pàg. 2.391 i 2.392 [Consulta: 6 juny 2020].
# Escuts i banderes de la Foia de Bunyol

Els escuts i banderes de la Foia de Bunyol són el conjunt de símbols que representen els municipis d'aquesta comarca.
En aquest article s'hi inclouen els escuts i les banderes oficialitzats per la Generalitat Valenciana i els que se van aprovar per l'administració de l'Estat abans de les transferències a la Generalitat Valenciana, així com altres que no han estat oficialitzats.

## Escuts oficials

* Escut d'Alboraig Aprovat el 28 d'abril de 2022.
* Escut de Bunyol Aprovat el 14 d'abril de 1978.
* Escut de Dosaigües Aprovat el 26 de gener de 2016.
* Escut de Iàtova Aprovat el 26 de desembre de 1963.
* Escut de Xest Aprovat el 14 de maig de 1971.

### Notes

* ↑ L'ajuntament el fa servir amb corona de marqués en comptes de la corona comtal del blasonament oficial; veieu Escut de Bunyol.
* ↑ L'escut porta una filiera d'or que no hi apareix al blasonament.

## Escuts sense oficialitzar

* Escut de Godelleta
* Escut de Macastre
* Escut de Setaigües
* Escut de Xiva

## Banderes sense oficialitzar

* Bandera d'Alboraig
* Bandera de Bunyol
* Bandera de Macastre

## Referències

* ↑ «Resolució de 28 d'abril de 2022, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi de d'Alborache» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 9.334, 09-05-2022, pàg. 25.068 [Consulta: 16 maig 2022].
* ↑ «Real Decreto 957/1978 por el que se autoriza al Ayuntamiento de Buñol, de la provincia de Valencia, para rehabilitar su escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, núm. 108, 06-05-1978, pàg. 10.734 [Consulta: 21 juny 2020].
* ↑ «Resolució de 26 de gener de 2016, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Dos Aguas» ( PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 7.711, 03-02-2016, pàg. 2.673 [Consulta: 21 juny 2020].
* ↑ «Decreto 65/1963, de 26 de diciembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Yátova, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, núm. 17, 20-01-1964, pàg. 842 [Consulta: 21 juny 2020].
* ↑ «Decreto 1225/1971, de 14 de mayo, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Cheste, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo herálico municipal» ( PDF). Boletín Oficial del Estado, núm. 143, 16-06-1971, pàg. 9.704 [Consulta: 21 juny 2020].
# Marattiàcies

Les marattiàcies (Marattiaceae) són una família de plantes vasculars sense llavors, l'única de l'ordre Marattiales, i de la subclasse Marattiidae. Inclou unes 135 espècies.
Les maratiàcies van divergir d'altres falgueres molt aviat en la història evolutiva. són falgueres eusporangiades, que vol dir que l'esporangi és format per un grup de cèl·lules (no una de sola com en els leptoesporangis).
Tradicionalment hi havia quatre gèneres (en plantes que viuen en l'actualitat) (Angiopteris, Christensenia, Danaea i Marattia), però l'anàlisi cladística ha demostrat que el gènere Marattia és parafilètic i s'ha dividit en tres gèneres, els dos nous gèneres són Eupodium i Ptisana. Tàxons extints són: Psaronius, Asterotheca, Scolecopteris, Eoangiopteris, Qasimia, Marantoidea, Danaeites, Marattiopsis, etc.)
El gènere més estès de la família Marattiaceae és el pantropical Marattia.
Segons els estudis moleculars sembla que les falgueres euseporangiades poden ser un grup germà de les cues de cavall (Equisetaceae).

## Referències

* ↑ PPG I «A community-derived classification for extant lycophytes and ferns». Journal of Systematics and Evolution, 54, 6, 2016, p. 563–603. DOI: 10.1111/jse.12229.
* ↑ «The number of known plants species in the world and its annual increase». Phytotaxa. Magnolia Press, 261, 3, 2016, p. 201–217. DOI: 10.11646/phytotaxa.261.3.1.
* ↑ Murdock, Andrew G. «A taxonomic revision of the eusporangiate fern family Marattiaceae, with description of a new genus Ptisana». Taxon, 57, 3, 2008, pàg. 737–755.

## Enllaços externs

* Tree of Life Marattiaceae
# Macruronus capensis

Macruronus capensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels merlúccids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 100 cm de llargària màxima.
* El dors és blau negrós, els flancs i el ventre blanc argentat i les aletes negres.
* 1 espina i 99-111 radis tous a l'aleta dorsal i 75-102 radis tous a l'anal.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima subtropical (33°S-38°S, 14°E-27°E) que viu entre 250 i 658 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic sud-oriental: Sud-àfrica, incloent-hi el cap de Bona Esperança.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Günther A., 1873. Pisces. Zool. Rec. for 1871. 89-112.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Davies, D. H., 1950. A new species of Macruronus from South Africa. Annals and Magazine of Natural History (Series 12) v. 3 (núm. 30): 512-515.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba, 1990. FAO Species Catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* ↑ Lloris, D., J. Matallanas i P. Oliver, 2005. Hakes of the world (Family Merlucciidae). An annotated and illustrated catalogue of hake species known to date. FAO Species Catalogue for Fishery Purposes. Núm. 2. Roma, FAO, 2005. 57 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Cohen, D.M., 1986. Merlucciidae. P. 324-326. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.). Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
* Encyclopedia of Life (anglès)
# José Santés y Murgui

José Santés i Murgui (Llíria, Camp de Túria, País Valencià, 1817 - ?) fou un militar carlí del País Valencià.
Era d'una família de pobres llauradors, que el dedicaren a la mateixa feina, però als disset anys s'allistà a la partida de Cabrera i a les seves ordres feu tota la Primera carlinada.
Acabada aquella, fou dels que es negaren a sumar-se al conveni de Bergara i passà a França, on s'establí com a agricultor prop de Lió i es casà amb una francesa. Tornà de bell nou a Espanya el 1848, i ferit greu, va poder refugiar-se a França; però, en esclatar la Tercera Guerra carlina, no dubtà a tornar a empunyar les armes, servint al principi a les ordres del general Savalls.
Nomenat el 1873 segon comandant de la província de València, reuní en poc de temps 1.000 soldats perfectament armats i equipats, que augmentaren fins al doble en pocs dies. A mitjan setembre, s'apoderà de Conca, per la qual cosa se l'ascendí a brigadier, i després va recórrer ràpidament quasi tota la província, operant nombroses sorpreses i recollint un abundant botí.
A finals de desembre, sostingué un renyit combat a Bocairent amb el general Weyler, i es veié, a la fi, obligat a retirar-se. Continuà les seves corregudes pel Regne de València, augmentant considerablement les forces carlines, però fou acusat de la destrucció d'algunes línies fèrries i de malversació de fons, i passà de nou a França, on, per guanyar-se la vida, hagué de dedicar-se a la venda ambulant.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, volum núm. 54, pàg. 244 (ISBN 84-239-4554-5).
# Nikolaus Decius

Nikolaus Decius, també Degius, Deeg, Tech a Curia i Nick von Hof (Hof (Baviera), c. 1485 - Szczecin 21 de març de 1541/1546, es creu que morí enverinat) va ser un poeta, monjo alemany, escriptor i compositor bavarès.
Va estudiar a la Universitat de Leipzig i va obtenir un màster a la Universitat de Wittenburg en 1523 i es va convertir en monjo. Encara que era monjo, va ser advocat de la Reforma Protestant i deixeble de Martí Luter.
L'any 1522 fou professor a Brunswick i el 1824 pastor a Szczecin i Liebestadt; el 1540 entrà al servei del duc de Prússia. Avançant-se inclús a Luter, va escriure alguns dels primers corals protestants com:
* Allein Gott in der Höh sei Ehr (1525);
* Heilig ist Gott der Vater (1531);
* O. Lamm Gottes unschuldig (1531), els quals primitivament restaven escrits en el dialecte de la Baixa Alemanya i que la Reforma traduí al llenguatge de l'Alta Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1206. (ISBN 84-239-4517-0)