OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Idomeneu (fill de Deucalió)

Segons la mitologia grega, Idomeneu (en grec antic Ἰδομενεύς), va ser un rei de Creta, fill de Deucalió i net de Minos. Era germanastre de Molos, fill de Deucalió i d'una concubina, i oncle de Meríones, amb qui va ser company d'armes a la guerra de Troia.
Idomeneu va ser un dels pretendents d'Helena, i, lligat pel jurament, es va veure obligat a anar a la guerra de Troia, on aportà les vuitanta naus del contingent cretenc. Va ser un dels nou cabdills que van presentar-se a lluitar contra Hèctor, quan es va creure que així es podria resoldre la guerra entre aqueus i troians.
Al camp de batalla es va enfrontar a molts enemics, i es va distingir en la batalla per la defensa de les naus gregues. El seu principal contrincant va ser Deífob, i després s'enfrontà amb Eneas. Quan hi va haver els combats a l'entorn del cos de Patrocle, va voler atacar Hèctor, però aquest va matar amb una llança l'auriga del carro de Meríones. Idomeneu va fugir. Va guanyar un premi en el pugilat en els jocs fúnebres que es van celebrar per l'enterrament d'Aquil·les i va ser un dels guerrers que entraren a Troia amagats en el cavall de fusta.
Quan tornava a Creta es trobà amb una forta tempesta, i per aplacar la ira de Posidó va jurar que li sacrificaria el primer ésser viu que trobés en arribar a terra. Just en desembarcar hi va veure el seu propi fill, Idamante, i per mantindre el jurament no dubtà a immolar-lo allà mateix. Una altra filla cèlebre va ser Antiope, amb qui Telèmac va tenir una relació amorosa.
Al cap de poc es declarà a Creta una epidèmia de pesta que fou interpretada com un càstig pel crim comès, i els seus súbdits el van expulsar. Llavors, segons diuen, s'instal·là al sud d'Itàlia, on fundà la ciutat de Salento.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 285. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 122. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Ifianassa

Ifianassa (en grec antic Ίφιάνασσα), segons la mitologia grega va ser una de les Prètides, filla de Pretos, rei d'Argos i d'Estenebea. Es casà amb l'endeví Melamp després que la guarí de la seua bogeria. Ella i les seves germanes, per voler comparar-se amb Hera, van ser enfollides per la deessa i es creien vaques.
Ifianassa és, també, en les versions més antigues de la llegenda, una filla d'Agamèmnon i Clitemnestra, diferenciada en principi d'Ifigènia, però amb la que acabà confonent-se.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 286. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 122. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Ignacy Jan Paderewski

Ignacy Jan Paderewski (Kurílivka, 18 de novembre de 1860 - Nova York, 29 de juny de 1941) fou un pianista, compositor i polític polonès.

## Biografia

Debutà a Viena el 1887. L'any següent, amb vint-i-vuit anys, va escriure el seu únic Concert per a piano, op. 17. Dirigí el conservatori de Varsòvia, però es va fer mundialment famós pel seu virtuosisme com a pianista. De la seva obra musical sobresurten les peces de piano que millor podien traduir la seva enorme habilitat tècnica, com ara el seu famós Minuet, que esdevingué peça de saló molt popular arreu. El 1901 va escriure l'òpera Manru. El seu prestigi va fer d'ell una figura emblemàtica de Polònia, motiu pel qual el 1918, en recuperar la independència el seu país, va ser-ne cap de govern i ministre d'afers estrangers. Amb el canvi de govern de 1922 es retirà de la política i reprengué la seva carrera de pianista internacional.
El 1923 recomençà les seves gires per Europa i Amèrica renovant la sèrie del seus triomfs. Alguns severs crítics van afirmar que al reaparèixer Paderewski com a concertista, s'observava en les seves interpretacions, sempre impecables des del punt de vista del mecanisme, certa llibertat de tempo i un evident desdeny per les tradicions interpretatives; modalitats que, per contra, altres crítics avançats lloaven, considerant-les com una afirmació de la seva forta personalitat i de la seva independència d'esperit, engrandida per les lluites polítiques.
Durant diversos anys, després de la seva reaparició com a concertista, va dedicar els beneficis de gran nombre dels seus recitals a fins caritatius de la post-guerra. Entre les obres escrites o revisades per Paderewski després de 1919 cal citar l'òpera Sakuntala, sobre un llibre de Catulle Mendès; una col·lecció de lieder sobre poesies de Mickiewicz; una sonata per a piano en mi menor, i un àlbum de danses poloneses, per a piano a quatre mans.
Per acabar, va fundar als Estats Units la beca anomenada The Paderewski Fund, amb un capital de 10.000 dòlars, la renda de la qual es destina a premiar, en concurs convocat cada tres anys, les millors composicions de músics estatunidencs.
Alguns guanyadors del premi Paderewski han estat els compositors Henry Hadley, per una simfonia; Horatio William Parker, per una obra coral amb acompanyament d'orquestra, titulada A Star Song, i Arthur Bird, per un sextet per a instruments d'arc.

## Referències

* ↑ Ignacy Jan Paderewski: Partitura lliure a l'IMSLP.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 8, pàg. 8 (ISBN 84-239-4578-2)
# Ignasi de Castellarnau i Casimiro

Ignasi de Castellarnau i Casimiro (Àreu, 1842 - 1906) va néixer en el si d'una família de la petita noblesa pirinenca, inicià els estudis en un col·legi de Rialb i els completà en el Seminari de la Seu d'Urgell.
Centrà les seues activitats en l'explotació de les fargues que posseïa. Això li comportà molts viatges a França i Bèlgica.
Membre de l'Ajuntament d'Àreu i home ben relacionat, influí i negocià amb els ministeris de Madrid per desenvolupar les vies de comunicació del Pallars.
Dins el catalanisme polític, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, sota el patrocini de la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 81.
# Ignaz Mitterer

Ignaz Mitterer (Santa Justina (Tirol) Àustria, 2 de febrer de 1850 - 18 d'agost de 1924) fou un musicòleg i compositor musical.
Ordenat sacerdot el 1874, estudià (1876-1877) amb Haberl i Michael Haller en l'escola de Música de Ratisbona; des de 1882 fins a 1885 fou mestre de capella d'aquesta ciutat i, des d'aquesta última data, de la catedral de Brixen.
Fou un dels més notables i prolífics compositors de música sagrada, del catolicisme. Se li deuen: Leitfaden für den Unterricht im rümischen Choralgesange (Ratisbona, 1898), Praktische Chorsing Schule (4ª. ed., Ratisbona, 1908), i Die wichtigsten Kircjlichen Vorschriften für Kirchenmusik (4ª. ed., Ratisbona, 1905), i entre les seves composicions cal citar: diverses misses, entre elles una Missa solemnis a cinc veus amb orquestra, alguns Rèquiem, Libera me, graduals, ofertoris diferents Te Deum, antífones, un Stabat Mater, un Magnificat, diversos cants al Sagrat Cor de Jesús, cants per Setmana Santa, Avemaries, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 1126 (ISBN 84 239-4535-9)
# Ignaz Wenceslav Raphael

Ignaz Wenceslav Raphael (Münchengraetz, 1762 - 1799) fou un organista i compositor austríac.
Estudià música a Praga, ensems que cursava en la Universitat d'aquella capital. Aviat es donà a conèixer com a organista, i durant alguns anys fou contractat per l'orquestra del teatre de Budapest, passant despès a Viena. Relacionat amb artistes i personatges notables, aconseguí en els últims anys de la seva vida una bona feina en el Tribunal de Comptes.
Entre les seves obres hi figuren el ball d'espectacle La festa de les violes, que va tenir molt d'èxit en ser estrenada a Viena el 1795; Pygmalión un altre ball d'espectacle que fou considerat cm un model d'expressió mímica; una part de la música del melodrama Virginia; diverses composicions religioses, obres per a piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 702 (ISBN 84 239-4549-9)
# Ignazio Parisini

Ignazio Parisini (Florència, 31 de juliol de 1789 - 1836) fou un compositor italià.
Molt jove encara fou director d'orquestra del teatre de la Pergola, de la seva vila nadiua, i el 1834 ocupà el mateix càrrec en l'Òpera italiana de París, desenvolupant-lo fins al 1838.
Posteriorment s'establí a Atenes (Grècia) com a professor de cant.
Estrenà, entre d'altres, una òpera titulada La Scimia riconoscente (1838)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 167 (ISBN 84-239-4542-1)
# Iguanodectes

Iguanodectes és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Iguanodectes adujai (Géry, 1970)
* Iguanodectes geisleri (Géry, 1970)
* Iguanodectes gracilis (Géry, 1993)
* Iguanodectes polylepis (Géry, 1993)
* Iguanodectes purusii (Steindachner, 1908)
* Iguanodectes rachovii (Regan, 1912)
* Iguanodectes spilurus (Günther, 1864)
* Iguanodectes variatus (Géry, 1993)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Géry, J. 1970. Le genre Iguanodectes Cope (Pisces, Characoidei). Amazoniana v. 2 (núm. 4): 417-433.
* 1 2 3 Géry, J. 1993. Description de trois espèces nouvelles du genre Iguanodectes (Pisces, Characiformes, Characidae), avec quelques données récentes sur les autres espèces. Revue française d'Aquariologie Herpetologie v. 19 (núm. 4) for 1992: 97-106.
* ↑ Steindachner, F. 1908. Über drei neue Characinen und drei Siluroiden aus dem Stromgebiete des Amazonas innerhalb Brasilien. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 45 (núm. 6): 61-69.
* ↑ Regan, C. T. 1912. Description of a new characid fish from the Amazon. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 9 (núm. 54): 682-683.
* ↑ Günther, A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Catalogue of the fishes in the British Museum. v. 5: i-xxii + 1-455.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Goodea gracilis

Goodea gracilis és una espècie de peix de la família dels goodèids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total i les femelles 12.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical (21 °C-27 °C) i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Pánuco (San Luis Potosí, Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S., 1880. Notes on a collection of fishes obtained in the streams of Guanajuato and in Chapala Lake, Mexico, by Prof. A. Dugès. Proceedings of the United States National Museum v. 2 (núm. 94): 298-301.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Hubbs, C. L. & C. L. Turner. 1939. Studies of the fishes of the order Cyprinodontes. XVI. A revision of the Goodeidae. Misc. Publ. Mus. Zool. Univ. Mich. Núm. 42: 1-80, Pls. 1-5.
* 1 2 3 4 «Goodea gracilis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995.
* ↑ Jelks, H.L., S.J. Walsh, N.M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D.A. Hendrickson, J. Lyons, N.E. Mandrak, F. McCormick, J.S. Nelson, S.P> Platania, B.A. Porter, C.B. Renaud, J.J. Schmitter-Soto, E.B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8): 372-407.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Borriquito

Borriquito, coneguda popularment per la seva tornada «Borriquito como tú», és una rumba catalana en castellà escrita i composta per Peret que es publicà el 1971, juntament amb Qué cosas tiene el amor, en un senzill amb dues cançons editat per Ariola.
La cançó, considerada una de les tres més famoses de l'autor, va obtenir molta repercussió internacional al tombant de la dècada de 1970, ja que en coincidir amb el boom turístic del moment a l'estat espanyol, els nombrosos turistes europeus que la conegueren la varen popularitzar en tornar a casa seva, especialment als Països Baixos (on fou número u a les llistes d'èxits durant 7 setmanes seguides), Alemanya (número u durant dues setmanes) i Suècia.
La cèlebre tornada «Borriquito como tú, que no sabes ni la U», contestada pels "palmeros" de Peret amb un onomatopeic «Tururú!», es repeteix 22 vegades a la cançó, per bé que a les actuacions en directe, corejada pel públic, el mataroní la podia arribar a repetir fins a 50 vegades. Amb aquesta tornada, el protagonista volia evidenciar que, a l'Espanya d'aquella època, era ridícul fer-se l'estranger per triomfar -com feien alguns artistes aleshores-, ja que en el fons els uns i els altres eren ruquets ("borriquitos").
En una entrevista publicada a la revista Interviú el gener de 1979, Peret va dir que el Borriquito era una cançó de protesta, però que ningú no la va entendre. Segons ell, als espanyols els agrada més el que ve de fora que allò que els és propi.

## Referències

* ↑ «Peret – Borriquito / Que Cosas Tiene El Amor». discogs.com.
* 1 2 Toro, Carlos. «La tecla con la que dio Peret» (en castellà). elmundo.es. El Mundo, 28-08-2014. [Consulta: 24 octubre 2017].
* ↑ «Art Agencia presenta: Sa-Saboreando!» (PDF) (en castellà). llull.cat p. 6. Institut Ramon Llull, 17-12-2012. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2017. [Consulta: 24 octubre 2017].
* 1 2 Rolland, Eduardo. «El Vigo de Peret» (en castellà). lavozdegalicia.es. La Voz de Galicia, 31-08-2014. [Consulta: 24 octubre 2017].
* ↑ «Peret: "Todos los políticos mienten"» (en castellà). Interviú [Barcelona], núm. 140, 18-01-1979. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2017 [Consulta: 25 d’octubre 2017].
* ↑ Salgado, María. «Peret: "Uno de mis mejores temas protesta es 'Borriquito como tú'"» (en castellà). 20minutos.es. 20 minutos, 20-02-2017. [Consulta: 24 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Lletra de la cançó al web Letras.com (castellà)
* Vídeo de Peret interpretant la cançó a la televisió el 1971 (castellà)
# Milo J

Milo J (Morón, 25 d'octubre de 2006) és un cantant, raper i compositor argentí.

## Referències

* ↑ «Quién es Milo J: el Protagonista de la BZRP Music Sessions #57», 05-10-2023. [Consulta: 18 octubre 2023].
* ↑ CMTV. «Biografía de Milo J» (en castellà). [Consulta: 18 octubre 2023].
# Borèades

Els Borèades (en grec antic: Βορεάδαι), d'acord amb la mitologia grega, era el nom amb què es coneixen els fills bessons de Bòreas, el vent del nord, i d'Oritia, la filla d'Erecteu. S'anomenaven Càlais i Zetes.
Els borèades eren éssers alats. Segons alguns, tenien les ales als talons, i segons d'altres els sortien dels costats, com els ocells. Igual que el seu pare, són genis dels vents, i els seus noms ja van ser relacionats pels antics amb el verb que significa 'bufar'. Càlais era "el que bufa suaument" i Zetes "el que bufa fort". Van néixer a Tràcia, com el seu pare, i la seva característica era la rapidesa.
S'embarcaren amb els argonautes i, en arribar a Tràcia, espantaren i perseguiren les harpies que importunaven Fineu, l'endeví que els havia de mostrar el camí cap a la Còlquida. Les versions varien en explicar com ho van fer. Es diu per una banda que les van perseguir fins que les harpies van jurar no importunar-los més. Per altra banda, els borèades les van perseguir fins a matar-ne dues de les tres. O també, sense que hi intervinguin les harpies, van castigar Fineu per haver deixat cecs els fills de la seva germana Cleòpatra, casada amb ell.
Difereixen també les tradicions que expliquen la seva mort. Segons algunes versions, no van poder atrapar les harpies i van morir en tornar. Però la versió més estesa diu que van participar en tota l'expedició dels argonautes i van ser presents als jocs Fúnebres celebrats en honor de Pèlias, on van guanyar el premi de la cursa. Però Hèracles els va matar, perquè no els va perdonar que haguessin convençut els argonautes que l'abandonessin a Mísia quan ell es va entretenir per buscar Hilas. Quan tornaven dels funerals de Pèlias, l'heroi els va esperar a l'illa de Tenos i els va matar amb les seues sagetes. Després, els va erigir dues esteles funeràries que vibraven quan el vent del nord bufava sobre l'illa.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 73. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 37. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1.
# Bosc de Bernils

El Bosc de Bernils és un bosc a cavall dels termes municipals de Castellcir i de Sant Quirze Safaja, de la comarca del Moianès.
Està situat en el sector nord del terme de Sant Quirze Safaja, a llevant de Serracarbassa i Serratacó, a l'esquerra del torrent de l'Espluga. És al nord-oest de la Collada, al sud dels Camps de Bernils, al sud-oest del Collet del Marçó i al nord-est de l'extrem nord-est del Serrat de la Codina. Penetra en el terme de Castellcir a la vall del torrent del Bosc, al sud-est de la masia de les Solanes. Ocupa una raconada entre l'extrem nord-est de la Serra de Bernils, el sud-oest de la Serra de Bernils de Sant Martí de Centelles i l'occidental de la Carena de Bassapedrells.
Pertany a la masia de Barnils. És un bosc de roures i alzines, llevat dels extrems, on hi ha també pins i garrics.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.
# Bosc de Letea

El bosc de Letea és la reserva natural més antiga de Romania. Es va establir el 1938, quan el Consell de Ministres romanès va adoptar la Decisió núm. 645 per la qual es declarava el bosc reserva natural. Es troba entre els afluents Sulina i Chilia del Danubi al Delta del Danubi. Cobreix una superfície aproximada de 2825 ha.
Aquest bosc va ser la base inicial de la Reserva de la Biosfera del Delta del Danubi, que ha estat declarada Patrimoni de la Humanitat. Va ser reconeguda internacionalment com a Reserva de la Biosfera sota el Programa Man and the Biosphere de la UNESCO l'any 1992.
Té un aspecte subtropical, a causa de la presència de l'enfilada tropical anomenada Periploca graeca. Es tracta d'una planta mediterrània que troba el seu refugi més al nord al Delta del Danubi. Juntament amb això, a les branques dels arbres es teixeixen tipus de lianes i altres plantes enfiladisses, com la vinya silvestre, el llúpol comú i l'heura.
El bosc de Letea està format principalment per arbres com l' àlber blanc, l'àlber negre, l'om, el roure anglès, la llima platejada, el freixe de fulla estreta i el vern comú. Juntament amb els de dalt, es completa amb una gran diversitat d'espècies subarbustives.
També acull un ric conjunt de fauna, com ara el falcó de peus vermells, l'àguila de cua blanca, el corró, el puput comú, la Vipera ursinii i el cavall del delta del Danubi. Hi ha aproximadament 1600 espècies d'insectes identificades a la reserva.

## Referències

* 1 2 UNEP-WCMC Protected Areas Programme - Danube Delta Biosphere Reserve.
* 1 2 3 Danube Delta Biosphere Reserve - General Presentation Arxivat 2009-04-22 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Delta del Danubi - Bosc de Letea Arxivat 2009-04-22 a Wayback Machine.
* Atraccions del Delta del Danubi
* Reserva de la Biosfera del Delta del Danubi - Centre del Patrimoni Mundial de la UNESCO
# Trial-E

Trial-E fou la categoria reservada a motos elèctriques del campionat del món de trial a l'aire lliure. Instaurat el 2017 per la FIM, el campionat s'anomenà oficialment FIM Trial-E Cup i admetia participants majors de 14 anys.
El campionat es cancel·là després de la temporada del 2021, ja que a partir del 2022, les motos elèctriques passaren a formar part del nou campionat Trial3, reservat a pilots de 14 a 21 anys.

## Historial

| Edició | Any | Campió | Motocicleta |
| I | 2017 | Marc Colomer | Gas Gas |
| II | 2018 | Loris Gubian | Gas Gas |
| III | 2019 | Albert Cabestany | Gas Gas |
| IV | 2020 | Albert Cabestany | Gas Gas |
| V | 2021 | Gaël Chatagno | E.Motion |

## Referències

* ↑ «Regulations» (PDF) (en anglès). fim-moto.com. FIM, 26-03-2021. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ «FIM Trial World Championship 125cc» (en anglès). fim-moto.com. FIM. [Consulta: 5 març 2025].
* «FIM World Cup Electric» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 12 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Lloc Web oficial (anglès)
# Alfons Hosta Bellpuig

Alfons Hosta Bellpuig (Girona - Orriols, 2 de novembre de 1936) fou un cirurgià i polític català.

## Biografia

Fou durant la Segona República Espanyola, entre els anys 1934 i 1936, metge municipal de Girona i president a la província d'Acció Popular Catalana,(integrada, amb la CEDA al Front Català d'Ordre) fou assassinat durant a causa de les seves idees el novembre del 1936.
Va ésser detingut per les seves idees a començament de la guerra civil espanyola, el 2 de novembre de 1936 fou tret de la seva cel·la pel director de la presó i deixat en mans de guàrdies d'assalt del govern de la República. Junt amb onze persones més (coneguts posteriorment com els "màrtirs d'Orriols") va ser assassinat a Orriols. Segons una altra font, entre els dies 30 i 31 d'octubre fou tret un nombre indeterminat de persones de la presó de Girona per un grup d'uns quinze milicians pertanyents a diferents comitès antifeixistes, entre els quals hi havia el d'Orriols. D'aquestes, dotze foren trobades mortes a Orriols.
Pare d'Isabel (Betty) Hosta Pujol (nascuda el 23 de setembre de 1918) i Concepció Hosta Pujol, mare aquesta del filòleg, periodista i polític Xavier Pericay Hosta.

## Referències

* ↑ "Entre la violència política i el conflicte social: els comitès antifeixistes de Salt i Orriols en el context de la guerra civil 1936-1939", pág. 47, Josep Maymí, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, ed. 2001
* ↑ "La revisió del mite: el Comitè Antifeixista d'Orriols", Dossier. Guerra civil i repressió, Revista de Girona, núm. 183, pàg. 56-63, 1997 http://www.revistadegirona.cat/recursos/1997/0183_056.pdf
# Escut de Rellinars

L'escut oficial de Rellinars té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or una banda i per damunt de la d'argent en barra, acompanyades de 3 estrelles d'argent malordenades. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 30 de maig del 2001 i publicat al DOGC el 29 de juny del mateix any amb el número 3420.
Les claus de sant Pere són l'atribut del patró del poble, mentre que les tres estrelles són un senyal tradicional de l'escut de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 de maig de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Rellinars.» (pdf). DOGC núm. 3420. Generalitat de Catalunya, 29-06-2001. [Consulta: 25 juny 2010].