OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Rius (d'Arbeca)

Maria de Riu Berengué, més coneguda com a Maria Rius (Arbeca, 1900 - c. 1970) fou una activista anarquista catalana.

## Biografia

Va néixer en una família obrera i els pares no disposaven de diners per portar-la a l'escola. Als 9 anys entrà a treballar de camisera. Emigra a Barcelona i coneix els anarquistes. Als 18 anys milita a la CNT amb el carnet núm. 1 del Sindicat del Vestir. Tot i la tasca sindical, no deixava de banda altres activitats socials, com el suport i l'ajut als presos de la seva organització. Va ajudar sovint a amagar els pròfugs o a organitzar fugues, ja que era molt seriosa i discreta. El 1924 va ser detinguda. A casa seva trobaren explosius i armes i fou condemnada a 8 anys de presó. Maria Rius va tornar a intervenir en fugues i fou assenyalada reiteradament com a organitzadora de les fugues, per la qual cosa va haver de marxar a França.
A la caiguda de la Dictadura, el 1930, Maria va tornar a Catalunya i es va incorporar al Comitè femení proamnistia de Barcelona, i feu una intensa campanya d'ajut als presos. El 14 d'abril de 1931 va assaltar la presó de dones del carrer d'Amàlia. Ella que coneixia bé aquell establiment, es va posar al front del grup dels assaltants, alliberant les companyes empresonades i cremant els arxius. Amb les dones alliberades van marxar en manifestació fins a la plaça de l'Ajuntament de Barcelona. El 19 de juliol, Maria Rius va ocupar el seu lloc en la lluita del carrer, igual que molta de la seva gent. El mes de març de 1937 es va incorporar a la columna Hilari Zamora, destacada a Sástago. Va prendre part en la presa de la població de Quinto i en la del turó Carnero. Al final de la guerra, el 1939, va marxar a França i es desconeix quan va morir.

## Referències

* ↑ Gallart Fernández, Felip; Lladonosa Giró, Vicent; García Castilla, Diego. Maria de Riu Berengué, lluitadora i miliciana anarcosindicalista, dins Mosaic. XII Trobada d'Estudiosos de les Garrigues. Els Torms: Centre d'Estudis de les Garrigues, 2020, p. 247-259.
* 1 2 3 «Maria Rius». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Maria de Rússia (gran duquessa de Saxònia-Weimar-Eisenach)

Maria Pavlovna de Rússia, gran duquessa de Saxònia-Weimar-Eisenach (Sant Petersburg 1786 - Weimar 1859). Gran duquessa de Rússia que per matrimoni esdevingué gran duquessa de Saxònia-Weimar-Eisenach.
Filla del tsar Pau I de Rússia i de la princesa Sofia de Württemberg nasqué a Sant Petersburg el 14 de febrer de 1786. Era neta del tsar Pere III de Rússia i de la tsarina Caterina II de Rússia per part de pare mentre que per part de mare ho era del duc Frederic II Eugeni de Württemberg i de la marcgravina Frederica de Brandenburg-Schwedt.
Casada amb el gran duc Carles Frederic I de Saxònia-Weimar-Eisenach el 1804 s'integrà perfectament en l'ambient cultural de la capital del gran ducat, Weimar. Esdevingué la mecenes dels compositors Franz Liszt i, Lobe, entre d'altres. La parella tingué quatre fills dels quals tres arribaren a la vida adulta:
* SAR la princesa Maria Lluïsa de Saxònia-Weimar-Eisenach nascuda a Weimar el 1808 i morta a Potsdam el 1877. Es casà amb el príncep Carles de Prússia.
* SAR la princesa Augusta de Saxònia-Weimar-Eisenach nascuda el 1811 a Weimar i morta a Berlín el 1890. Es casà amb el kàiser Guillem I de Prússia.
* SAR el gran duc Carles Alexandre I de Saxònia-Weimar-Eisenach nascut a Weimar el 1818 i mort el 1901 a la capital del gran ducat. Es casà amb la princesa Sofia dels Països Baixos.
La gran duquessa Maria Pavlovna morí el 1859 a Weimar.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1237 (ISBN 84-239-4530-8)
# Marian Handwerker

Marian Handwerker (Taldykorgan, RSS de Kazakhstan, 14 de desembre de 1944), és un director de cinema, guionista i productor de cinema belga.

## Biografia

Nascut a Taldykorgan (República Socialista Soviètica del Kazakhstan, URSS), Marian Handwerker viu des de 1967 a Bèlgica, on va desenvolupar tota la seva carrera. Llicenciat amb la màxima distinció a l'IAD, secció de direcció, encara era estudiant quan va dirigir els seus primers curtmetratges, Les Anars, Bidonville i Tête de Turcs. El seu primer llargmetratge, La Cage aux ours, va competir l'any 1974 a la selecció oficial al 27è Festival Internacional de Cinema de Canes. Des de llavors ha dirigit nombrosos documentals i pel·lícules de ficció per a cinema i televisió. Diverses de les seves pel·lícules, inclosa Marie (1992), van ser escrites amb el guionista Luc Jabon.

## Filmografia
### Director
#### Cinema

* 1974 : La Cage aux ours
* 1984 : Le Voyage d'hiver
* 1992 : Marie, amb Marie Gillain
* 1998 : Pure Fiction, amb Anne Coesens
* 2008 : Combat avec l'ange, amb Pierre Lekeux

#### Televisió

* 1999 : Docteur Sylvestre
* 2003 : Lucille et le petit prince
* 2006 : Avec le temps

#### Documentald

* 1970 : Têtes de Turcs
* 2012 : Qui dira le Kaddish

### Scénariste

* 1983 : Avant la bataille, documental

## Bibliografia

* Patrick Leboutte, « Onze cinéastes belges pour les années 80 : Marian Handwerker », Cinéma Quatre-Vingt-Cinq, núm. 319-320, Fédération Française des Ciné-Clubs (FFCC) Paris, juillet-août 1985, p. 21, ISSN 0045-6926.
* Francis Bolen, Histoire authentique, anecdotique, folklorique et critique du cinéma belge depuis ses lointaines origines, Memo et Codex, 1978, 508 p.
* Philippe Dubois et Edouard Arnoldy (sous la direction de), Ça tourne depuis cent ans – Une histoire du cinéma francophone de Belgique, Éditions de la Communauté française de Belgique Wallonie-Bruxelles, 1995.
* Guy Jungblut, Patrick Leboutte, Dominique Païni, Une encyclopédie des cinémas de Belgique, Musée d’art moderne de la Ville de Paris, Yellow Now, 1990.
* Marie-Hélène Massin, Perspectives du cinéma belge francophone, Ministère de la Culture et des affaires sociales de la Communauté française de Belgique, 1993, 241 p.
* Thomas Paul, Un siècle de cinéma belge, Quorum, 1995, 354 p.
* Frédéric Sojcher, La Kermesse héroïque du cinéma belge, Paris : L’Harmattan, 1999 nombre 3
* Rick Stallaerts et Robbe De Hert, Prochainement dans cette salle : chronique de l'affiche de cinéma belge, Éd. du Perron, 1995, 223 p.
* (anglès)(francès)(neerlandès) Marianne Thys (sous la direction de), Belgian Cinema / Le Cinéma belge / De Belgische film, Bruxelles, Cinémathèque royale de Belgique, Ludion / Flammarion, 1999, 992 p. ISBN 9055442348.
* Jean-Michel Vlaeminckx, À chacun son cinéma : cent cinéastes belges écrivent pour un centenaire, Luc Pire, 1995, 204 p.

## Notes i referències

* ↑ Marian Handwerker, unifrance.org
* ↑ La cage aux ours al web del Fesetival de Canes
# Marie-Françoise Certain

Marie-Françoise Certain (París, 1662 - idem. 1711) fou una clavicordista francesa.
Va ser alumna de Lully i de Nyert, i arribà a ser considerada com una de les primeres concertistes de clavicordi. A ca seva si reunien els artistes i aficionats més distingits de la capital francesa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 1345. (ISBN 84-239-4512-X)
* (francès) Biografia a Le Dictionnaire universel des Créatrices
* Treballs per o sobre Marie-Françoise Certain Arxivat 2022-12-07 a Wayback Machine. en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Hyphessobrycon georgettae

Hyphessobrycon georgettae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical entre 23 °C - 27 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Surinam.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Géry, J. 1961. Notes on the ichthyology of Surinam and other Guianas. 7. Hyphessobrycon georgetti sp. nov., a dwarf species from southern Surinam. Bulletin of Aquatic Biology v. 2 (núm. 22): 121-128.
* ↑ «Hyphessobrycon georgettae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, S.H. i L. Palmer 1997. A new species of Hyphessobrycon (Teleostei: Characidae) from Neblina region of Venezuela and Brazil, with comments on the putative 'rosy tetra clade'. Ichthyol. Explor. Freshwat. 7(3):209-242.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Eduard Gerhard

Friedrich Wilhelm Eduard Gerhard (29 de novembre de 1795 - 12 de maig de 1867) fou un arqueòleg alemany, expert en l'art de l'antiga Grècia i de l'antiga Roma.
El 1824, junt amb Theodor Panofka va fer la primera descripció científica del Museu de Nàpols. El 1843 fou nomenat catedràtic d'arqueologia a la Universitat de Berlín. Gerhard contribuí amb Platner et al. a Beschreibung der Stadt Rom (Descripció de la ciutat de Roma, 1829), a més d'un gran nombre de treballs arqueològics a diaris, a Annali de l'Institut de Roma i a Transactions de l'Acadèmia de Berlín, i diversos catàlegs il·lustrats de l'antiga Grècia, Antiga Roma i altres antiguitats dels Museus de Berlín, Nàpols i del Vaticà.
* Rapporto intorno i vasi Volcenti (1831)
* Antike Bildwerke (Stuttgart, 1827-1844)
* Auserlesene griechische Vasenbilder (1839—1858)
* Griechische und etruskische Trinkschalen (1843)
* Etruskische und campanische Vasenbilder (1843)
* Etruskische Spiegel (4 v. 1843–68; 5º v. de Klugmann et al. 1897)
* Apulische Vasen (1846)
* Trinkschalen und Gefässe (1850)
* Hyperboreisch-römische Studien (v. i. 1833; v. ii. 1852)
* Prodromus mythologische Kunsterklärung (Stuttgart i Tübing, 1828)
* Griechische Mythologie (1854-1855)
* Gesammelte akademische Abhandlungen und kleine Schriften, publicat pòstumament (2 v. Berlín, 1867)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 804 (ISBN 84-239-4541-3)
* ↑ Fitxa biogràfica en Dictionary of Art Historians . Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Department of Art, Art History, and Visual Studies of Duke University (anglès)
# Joan Riba i Aurich

Joan Riba i Aurich va ser un compositor i organista català, mestre de Sant Joan de les Abadesses durant el segle xix. Es conserva una obra seva al fons musical Ramon Florensa i Candàlia (TagF) de l'Arxiu Comarcal de l’Urgell.

## Bibliografia

* Niubó i Sala, Olga. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 5: Fons Ramon Florensa de l'Arxiu Comarcal de l'Urgell Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació - Universitat Autònoma de Barcelona, 2010.- Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 8.

## Referències

* ↑ Niubó Sala, Olga. El fons musical de Ramon Florensa de l'Arxiu Comarcal de l'Urgell. Catalunya: Urtx: Revista cultural de l'Urgell, 2011, p. 407-421. ISBN 1130-0574.
# Campionat d'Espanya de trial femení

El Campionat d'Espanya de trial femení, regulat per la federació espanyola de motociclisme (RFME, Real Federación Motociclista Española), és la màxima competició de trial en categoria femenina que es disputa a l'estat espanyol.

## Llista de guanyadores

    A 3 de desembre de 2024
| Temporada | Campiona | Motocicleta |
| 2003 | Laia Sanz | Beta |
| 2004 | Laia Sanz | Montesa |
| 2005 | Laia Sanz | Montesa |
| 2006 | Laia Sanz | Montesa |
| 2007 | Laia Sanz | Montesa |
| 2008 | Laia Sanz | Montesa |
| 2009 | Laia Sanz | Montesa |
| 2010 | Laia Sanz | Montesa |
| 2011 | Sandra Gómez | Gas Gas |
| 2012 | Mireia Conde | Beta |
| 2013 | Mireia Conde | Beta |
| 2014 | Sandra Gómez | Ossa |
| 2015 | Elisabet Solera | Ossa |
| 2016 | Berta Abellán | Beta |
| 2017 | Berta Abellán | Beta |
| 2018 | Berta Abellán | Beta |
| 2019 | Neus Múrcia | Gas Gas |
| 2020 | Berta Abellán | Vertigo |
| 2021 | Berta Abellán | Vertigo |
| 2022 | Mariona Tasias | TRRS |
| 2023 | Laia Pi | Beta |
| 2024 | Denisa Pecháčková | TRRS |

## Estadístiques
### Campiones amb més de 3 títols

    A 3 de desembre de 2024
| Pilot | Títols |
| Laia Sanz | 8 |
| Berta Abellán | 5 |

## Llista de guanyadores en categoria TR2

D'ençà del 2006 es convoca també un campionat específic per a participants amb menys experiència, anomenat Copa d'Espanya de trial "Féminas B" fins al 2011, Femenino B des del 2012 i Femenino TR2 des del 2020.
    A 3 de desembre de 2024
| Temporada | Campiona | Motocicleta |
| 2006 | Sofia Pedrosa | Gas Gas |
| 2007 | Clara Genovés | Gas Gas |
| 2008 | Natalia Chana | Sherco |
| 2009 | Verónica Miguens | Gas Gas |
| 2010 | Emma Castañeiras | Gas Gas |
| 2011 | Maria Giró | Gas Gas |
| 2012 | Maria Giró | Gas Gas |
| 2013 | Neus Múrcia | Gas Gas |
| 2014 | Alba Lara | Beta |
| 2015 | Alba Lara | Gas Gas |
| 2016 | Eva Muñoz | Sherco |
| 2017 | Eva Muñoz | Sherco |
| 2018 | Idoia Pey | Beta |
| 2019 | Laia Pi | Sherco |
| 2020 | Laia Pi | Sherco |
| 2021 | Laia Pi | Sherco |
| 2022 | Daniela Hernando | Beta |
| 2023 | Maria López | Beta |
| 2024 | Queralt Fontdevila | Beta |
* ↑ Primera edició com a TR2

## Referències

* «Spain» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].
* «RFME Campeonatos de España de Trial / Trial Indoor» (PDF) (en castellà). rfme.net. RFME, 24-11-2020. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2021. [Consulta: 30 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Lloc Web oficial Arxivat 2022-01-05 a Wayback Machine. (castellà)
* El Trial al Web de la RFME Arxivat 2022-01-25 a Wayback Machine. (castellà)
# Joan Torredemer Canela

Neix al Pont d'Armentera (Alt Camp, Tarragona) el 2 de novembre de 1893, fill de Francesc Torredemer Alemany i Carme Canela Duch. Va morir el 21 de juny de 1975 al Pla del Bon Aire de Terrassa (Vallès Occidental, Barcelona). Es va casar el 2 de març de 1919 amb Ignasia Riu Cardona (*27-7-1894 +10-9-1967) i varen tenir quatre fills: Margarida, Carme, Ramon i Joan.
Estudià a l'Escola d'Arts i Oficis de Terrassa. Era el gran de quatre germans: Ramon, Paco i Maria. El seu pare, que emigrà a Terrassa amb els fill petits, fundà la que acabaria sen l'empresa tèxtil llanera TORREDEMER S.A. i arribaria a tenir més de mil treballadors sota la direcció de la 2ª generació. L`any 1955 comprava la fàbrica de paper J. Vilaseca de Capellades (Anoia, Barcelona) i diversificà els negocis entrant en la construcció.
Se li concedeix la Medalla de plata “Al Mérito en el Trabajo” el 17 de juliol de 1965 per els mèrits de 57 anys de treball, millor rendiment de l'empresa i fomentar millores per els treballadors i els seus familiars.
Se li posà el seu nom al col·legi públic del carrer Sant Ignasi de Matadepera (Vallès Occidental, Barcelona).

## Referències

* ↑ Torredemer Turu, Ramon «Els Torrademer del Pla de Santa Maria a Vila-rodona». Publicacions “Paratge Tarragoní” nº 7, Delegació a Tarragona de la Societat Catalana de Genealogia, Heràldica, Sigilografia i Vexil·lologia, 1-1993, pàg. 30.
* ↑ Oller, J. Manel; Verdaguer, Joaquim. HISTÒRIA INDUSTRIAL DE TERRASSA. Terrassa: Diari de Terrassa. Lunwerg Editores S.A., 1998, p. 113.
* ↑ Boletín Oficial del Estado núm. 258, 28-10-1965, pàg. 14744.
* ↑ «Escola Joan Torredemer. Història.», 2019. [Consulta: 10 novembre 2019].
# Joan de Cardona i de Navarra

Joan de Cardona i de Navarra (? - Ondara, 6 de febrer de 1502) fou Senyor de el Castell de Guadalest.
Va nàixer possiblement entre 1428 i 1430, únic fill d'Hug de Cardona i Gandia i de Blanca de Navarra. De sa mare va heretar la condició de membre de la família reial de Navarra, ja que era cosí de Carles de Viana, amb qui, a més dels lligams de sang, l'unia una sincera amistat.
Es va casar amb Maria de Fajardo, filla del noble cavaller Alfonso Yánez Fajardo, "adelantado mayor" del Regne de Múrcia i de Maria de Quesada, amb qui tingué Alfons de Cardona. El matrimoni es va celebrar per poders el 1466 i la dot de l'esposa fou de 2.500 florins d'or (27.500 sous) o el que ve a ser el mateix, 1.100.000 maravedís, valor que reuní aportant, a més a més de diner al comptat, aixovar domèstic, joies, ramat i un "juro" (una mena de deute públic de l'època) de 250.000 maravedís amb la seua pensió anual de 25.000 maravedís. En el 1484, es pledejava amb Miquel Gilbert i Joan de Coloma pels llocs d'Ador i de la Palma.
Joan de Cardona va morir 36 anys després, 1502, pocs dies després d'haver venut a la Duquessa de Gandia els llocs de Real, Beniopa, Benicanena i Benipeixcar, situats a l'horta de Gandia. Alguns anys abans havia redactat el seu últim testament, el 13 de desembre de 1479.

## Referències

* 1 2 Aparisi Romero, Frederic «El cavaller que desafià un rei». Levante-EMV, 07-09-2018.
* 1 2 Martínez Ibáñez,Enrique i Fort Navarro, Abert. Ondara: canvis després de l'expulsió dels moriscos. Revista Aguaits, núm. 17 (2000).

## Enllaços externs

* «Joan de Cardona i de Navarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joaquim Gil

Joaquim Gil (València, 26 de gener de 1767 - València, segle XIX (>1827)) va ser un sacerdot, tenor i músic valencià.
Als vint anys aconseguí per oposició una plaça de tenor en la catedral de Sogorb, i el 1790 s'ordenà sacerdot, assolint més tard la càtedra de litúrgia en el Seminari de València, on també aconseguí, a partir del 1820, la de cant pla.
És principalment conegut per la seva petita obra Breve instrucción del canto llano para los alumnos del Seminario sacerdotal y conciliar (Madrid, 1820), la qual conté advertències molt útils i interessants.

## Referències

* ↑ «Joaquim Gil». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàgs. 33-34 (ISBN 84-239-4526-X)
# Joaquim Pericas i Morros

Joaquim Pericas i Morros (Manlleu, 1868 – Barcelona, 1942) fou astrònom i sacerdot català.

## Bibliografia

* «Heliofísica». Boletín Mensual del Observatorio del Ebro. Vol. 1, núm. 1 (1910), p. 17-26.
* «Résume des observations faites sur la comète de Halley, a l'Observatoire de l'Ebre (Espagne)». Comptes Rendus des Séances de l'Académie des Sciences. Tom. 150, núm. 24 (1910), p. 1.576-1.578. [En col·laboració amb Ricard Cirera.]
* «III Geofísica. 3. Sismología». Boletín Mensual del Observatorio del Ebro. Vol. 1, núm. 1 (1910), p. 55-57.
* «Observaciones. Eclipse lunar del 1º de Abril de 1912». Boletín de la Sociedad Astrónomica de Barcelona. Núm. 20 (1912), p. 524-525.
* «Algunas instrucciones para medir la posición de las manchas y fáculas solares por medio de gràficas». Boletín de la Sociedad Astrónomica de Barcelona. Núm. 23 (1912), p. 5-9.
* Tres ábacos para las mediciones heliográficas. Tortosa: Imprenta Moderna del Ebro de Algueró y Baiges, 1914.
* «El giro-compás». Ibérica. Núm. 95 (1915), p. 268-271.
* «El eclipse de 3 de febrero de España». Ibérica. Núm. 108 (1916), p. 61-62.
* «Pirómetros modernos». Ibérica. Núm. 112 (1916), p. 123-125.
* «Fabricación de bolas para los ejes giratorios». Ibérica. Núm. 125 (1916), p. 331-332.
* «El eclipse de 3 de febrero de España». Ibérica. Núm. 108 (1916), p. 61-62.
* «La lámpara de mercurio en fotografia cinematográfica». Ibérica. Núm. 134 (1916), p. 61-62.
* «Nota astronómica para Agosto». Ibérica. Núm. 135 (1916), p. 78-79.
* «Enfriamiento del agua de los condensadores». Ibérica. Núm. 151 (1916), p. 329-330.
* «Nota astronómica para Enero». Ibérica. Núm. 157 (1917), p. 14.
* «La transmisión eléctrica en las fabricas». Ibérica. Núm. 162 (1917), p. 90-91.
* «La fabricación de un objetivo fotográfico». Ibérica. Núm. 188 (1917), p. 91-96.
* «Sobre televisión».Ibérica. Núm. 543 (1924), p. 157-160
* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28

## Enllaços externs

* http://www.elmanlleudahir.com/joaquim-pericas-i-morros/
# Joaquima Júdez i Fageda

Joaquima Júdez i Fageda (Sant Quirze de Besora, 1934) és una psiquiatra i pediatra catalana.
El 1967 va fundar el Centre de Medicina Preventiva Escolar de Sabadell, que va dirigir fins al 1977 així com el Centre d'Estimulació Precoç, que atén nens de fins a sis anys amb problemes de retard mental. És un dels centre pioners a Catalunya. Ha combinat el pensament científic amb una capacitat organitzativa que van redundar en moltes iniciatives per a persones disminuïdes, com ara la integració d'infants amb deficiència mental en les escoles.
De 2001 a 2013 va ser presidenta de l'Associació pro Disminuïts Psíquics de Sabadell i Comarca, que el 2008 es va convertir en la fundació Atendis i en romàn presidenta d'honor. És membre activa de la Fundació Catalana Tutelar de Discapacitats Mentals a Barcelona, assessora del Consell Professional de la Corporació Sanitària Parc Taulí de Sabadell. Va ensenyar Psicopatologia Infantil i Juvenil com a professora associada a la Universitat Autònoma de Barcelona de 1990 a 1991 i a la Universitat Ramon Llull de 2001 a 2016.
| « | És una activista social en l'àmbit de la salut mental. Quan en aquest país i en aquesta ciutat [Sabadell] ningú es plantejava res a nivell mental, ella sí que ho feia. | » |
| — Juli Fernández, 2017, Ràdio Sabadell |||

## Reconeixement

El 2008 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Joaquima Júdez i Fageda». Generalitat de Catalunya – Departament de Cultura, 15-04-2008. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ «Joaquima Júdez, metgessa i pedagoga: ‘Quan penso la sorpresa tan gran que tindran ells!»». Diari de Sabadell, 07-10-2011. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Berenguer Garrigós, Arnau. «Joaquima Júdez i Fageda». Història de Sabadell segle xix-xx, 02-01-2021. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Madrid, Karen. «Atendis i l'Ajuntament reconeixeran la trajectòria de la doctora Joaquima Júdez». Ràdio Sabadell, 04-04-2017. [Consulta: 28 abril 2024].
* 1 2 «Òrgans de govern» (pdf). Fundació Privada Atendis. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Madrid, 2017.
* ↑ «Les osonenques Joaquima Júdez i Rosa Serra reben la Creu de Sant Jordi». El Ter. Ajuntament de Manlleu, 22-04-2008. [Consulta: 28 abril 2024].

## Bibliografia

* Júdez Fageda, Joaquima; Ruíz Cortina, Gloria; Rivera Luján, Josefa; Torras Mañ, Montserrat. «Aportació a la detecció, diagnòstic i enfocament terapèutic de les alteracions del desenvolupament a la infància: recorregut històric». A: Recerca i docència en salut al Vallès – 50 anys. Filial del Vallès Occidental de l’Acadèmia de Ciències Mèdiques i de la Salut de Catalunya i de Balears, 2016, p. 45-53 (Monografies Mèdiques Nova Col·lecció núm. 2). ISBN 978-84-697-4423-9.