OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johann Ludwig Böhner

Johann Ludwig Böhner (Töttelstädt, 8 de gener de 1787 - Gotha, 28 de març de 1860), va ser un compositor de talent, un virtuós del piano, un celebrat organista i un mestre de la improvisació musical.
Des del 1810 va emprendre gires de concerts, i al retornar a casa seva el 1821 i no saber portar una conducta adequada, va perdre totes les seves amistats i relacions i morí mendicant.
Va escriure cinc magnifiques obres de concert per a piano, i una òpera Der Dreiherrenstein que no arribà a representar-se. La vida de Böhner ha donat tema a diverses novel·les.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1350. (ISBN 84-239-4508-1)
# Plein air (Casas)

Plein air (Aire lliure) és una pintura a l'oli realitzada per Ramon Casas el 1890 i actualment exposada al Museu Nacional d'Art de Catalunya de Barcelona.
Exhibida a l'Exposició General de Belles Arts de Barcelona del 1891, Casas havia pintat aquesta obra l'any abans a París. Ja hi és conformat l'estil d'aquesta etapa del pintor, amb llums molt tamisades i tènues que reflecteixen, tanmateix, la immediatesa de la pintura a ple aire i figures ben delimitades, però evanescents. Allò que més destaca en el quadre, amb el qual Casas va obtenir el primer èxit significatiu a Barcelona, és la seva complexa composició espacial: els tres termes de profunditat estan assenyalats per la línia trencada que uneix la cadira buida a primer pla, la figura femenina que seu arran del vetllador i la masculina al fons. Com en Degas, l'enquadrament acusa clares influències de la fotografia, i el motiu, amb la relació no explicada entre els dos personatges, resulta embolcallat en un halo misteriós i poètic, molt del gust d'una certa pintura final de segle a la qual Casas no fou estrany.
Plein air és una de les pintures més paradigmàtiques de Casas i una de les que millor il·lustren el canvi que aquest artista i Rusiñol van introduir en la pintura catalana de finals del segle xix. Encara que Casas va utilitzar, quant al tema, alguns elements de l'impressionisme –recordem en aquest sentit L'absenta (1876) de Degas, La prune (1878) de Manet o Bevedora (1889) de Toulouse-Lautrec, les protagonistes del qual són dones al costat de la taula d'un bar en actitud absent–, la seva pintura d'aquell moment està en la línia de la pintura naturalista francesa. També cal destacar que es tracta d'una escena que transcorre a l'aire lliure i que incorpora el paisatge urbà com a teló de fons. La composició d'aquesta escena fugaç es resol d'una manera atrevida, ja que els elements del quadre semblen ultrapassar els límits de la mateixa tela i el color està tractat gairebé monocromàticament en una harmonia de grisos que emboliquen l'escena d'una certa boirina que difumina els contorns.
És lògic, doncs, que aquest tipus de pintures, que a més plantegen una instantània fugaç l'argument de la qual ha de decidir la imaginació de l'espectador, entrés en conflicte amb el gust artístic que llavors imperava a Barcelona. Però, això no va impedir, afortunadament, que Plein air, que junt amb Interior i examen de consciència formava part de la Primera Exposició General de Belles Arts de Barcelona, realitzada el 1891, s'adquirís amb destinació a l'incipient Museu Municipal d'aquesta ciutat, inaugurat el mes de gener d'aquell mateix any.

## Exposicions rellevants

Llista incompleta d'exposicions rellevants:
* 2012- Bohèmes - París, Galeries nationales du grand Palais.

## Referències

* ↑ Hurtado, Joana «Un 10 en Art». Time Out Cultura [Barcelona], núm. 006, 02-01-2011, p. 70-77. ISSN 2014-010X.
* ↑ d'exposicions. 2013 PDF, Museu Nacional d'Art de Catalunya

## Bibliografia

* Faerna García-Bermejo, José María. Ramon Casas. Barcelona, 1997. Ed. Polígrafa, ISBN 84-343-0843-6.
* Doñate, Mercè; Mendoza, Cristina: Ramon Casas. El pintor del modernismo. MNAC. 2001. ISBN 84-8043-077-X.
# Guilherme Cossoul

Guilherme Cossoul (Lisboa, 22 d'abril de 1828 - idem. 22 de maig de 1880) fou un músic compositor portuguès.
Els primers estudis musicals els va fer en la seva ciutat natal, els quals perfeccionà més tard al conservatori de París, sota la direcció del mestre Adolphe Adam. Al retornar a la seva pàtria es distingí com a notable violinista i hàbil director d'orquestra. El 1860 s'encarregà de la direcció del Teatro Nacional de São Carlos, i l'any següent entrà com a professor de violí en el Conservatori. Va ser empresari del referit teatre des de 1864 fins al 1873.
El 1868 fundà l'Associació de bombers voluntaris de Lisboa, per aquest motiu el 1926 en el seu honor es va nomenar un carrer de Lisboa, que anteriorment s'anomenava Travessa do Sequeiro das Chagas, i a la llegenda de la placa hi deia '1r Bomber Voluntari/1868-1880', que es modificà el 2011 per incloure-hi també la seva faceta musical, esdevingué 'Músic i fundador de Bombers Voluntaris/1828-1880'.
Entre les obres que va deixar hi figuren: Homenagem a Camoes, Te Deum, un Tantum ergo, les partitures de les operetes: O arrieiro, A interna do diabo i O missionario da Riba Tejo, i gran nombre de romances i fantasies.

## Referències

* ↑ Harper, Nancy Lee. Portuguese Piano Music: An Introduction and Annotated Bibliography. Scarecrow Press, 10 de gener de 2013, p. 72. ISBN 978-0-8108-8300-0.
* ↑ Riemann, Hugo. Musik-Lexikon: Erster Band. BoD – Books on Demand, 8 de febrer de 2017, p. 211. ISBN 9789925044818.
* ↑ «Guilherme Cossoul, el bomber compositor en una Travessa das Chagas» (en portuguès). Wordpress, 21-10-2013.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15, pàg. 1183. (ISBN 84-239-4515-4)
# Pardal xarrec

El pardal xarrec, pardal barraquer o teuladí morisc (Passer montanus) és una espècie d'ocell de l'ordre dels passeriformes i molt comú a la Catalunya continental.

## Morfologia

Amida 14 cm de llargària total. És de colors més vius que el pardal comú, amb el pili bru xocolata, una taca negra a la galta i una altra del mateix color a la gorja. A l'estiu, el bec és blavenc mentre que a l'hivern és gairebé negre. No presenta dimorfisme sexual.

## Ecologia

Viu a gairebé tota l'Europa continental (incloent-hi Sicília) i a algunes àrees d'Àsia. Ha estat introduït a Austràlia i als Estats Units (en aquest darrer país fou introduït pels emigrants alemanys a l'àrea circumdant de Saint Louis (Missouri)- vers la dècada del 1870 i, des d'allà, s'ha estès a la resta de l'estat i a Illinois).
Aquesta espècie és sedentària en el continent europeu, però migratòria i hivernant a Mallorca i a Menorca. És menys antropòfil que el pardal comú i prefereix la perifèria de les ciutats i les zones obertes i de règim agrícola (tot i que fa una excepció amb el Parc de la Ciutadella de Barcelona). És, per tant, corrent d'observar-lo a les zones humides (el màxim de població es localitza als camps de regadiu litorals). Li agraden molt les caixes-niu i també cerca els forats dels arbres i de les construccions humanes, a les teulades de les quals predomina, de totes maneres, el pardal comú. És gregari i després de la cria circula, junt amb altres espècies de moixons, integrat en estols. Ocupa els mateixos llocs de nidificació que el pardal comú, però utilitza més els arbres.
La fenologia reproductiva varia molt poc respecte a la del pardal comú, tot i que els seus ous són més petits i marronosos que els d'aquell. Fa el niu a arbres aïllats amb herbes, plomes, fenc, llana i d'altres matèries. El volum de la posta varia entre 2 i 6 ous per femella i en el covament participen ambdós pares durant 11 dies.
* Ous
* Pardal xarrec
* Niu de pardal xarrec fotografiat al Japó
* Pardal xarrec arreplegant llana per fer el seu niu
* Exemplar fotografiat a Lituània
* Exemplar fotografiat a prop de Vílnius (Lituània)

## Referències

* ↑ «Pardal xarrec». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya,planes 105-106. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987. ISBN 84-315-0434-X
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 140. Desembre del 1988,Barcelona,ISBN 84-7306-354-6

## Enllaços externs

* «Pardal xarrec». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Informació sobre la població del pardal xarrec al Principat de Catalunya. (català)
* Fotografies i enregistraments sonors d'aquest ocell. (anglès)
* Descripció i hàbitat d'aquest ocell. (francès)
# Schilbe multitaeniatus

Schilbe multitaeniatus és una espècie de peix de la família dels esquilbèids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 26,3 cm de llargària total.

## Reproducció

És ovípar.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Camerun i Gabon.

## Referències

* ↑ Oken L. 1817. V. Kl. Fische. Isis (Oken) v. 8 (núm. 148). 1779-1782 (for 1179-1182 + (1182a)).
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916. ISBN 086622131X.
* De Vos, L. 1986 Schilbeidae. p. 36-53. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* De Vos, L. 1995. Results of a systematic revision of African schilbeids at the species level. p.113-364. A L. De Vos. A systematic revision of the African Schilbeidae (Teleostei, Siluriformes) with an annotated bibliography, Chapter 3. Ann. Mus. R. Afr. Centr. Zool. vol. 271.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Pellegrin, J. 1913. Poissons nouveaux de l'Ogôoué recueillis par Mr. Earnest Haug. Bull. Soc. Zool. Fr. v. 38: 272-275.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Johann Pfeiffer

Johann Pfeiffer (Nuremberg, 1 de gener de 1697 - Bayreuth, 1761) fou un compositor i mestre de capella del Barroc tardà. Simultaniejà els estudis universitaris amb el cultiu de la música; el 1720 ingressà com a primer violí al servei del duc de Saxònia-Weimar, i el 1726 el mèrit de les seves composicions li feu assolir el títol de mestre de concert. Acompanyà aquell duc en els seus viatges per Països Baixos i per França i, finalment, el 1734 se'l nomenà mestre de capella de Bayreuth. Les obres de Pfeiffer foren molt apreciades en Alemanya a mitjan segle xviii, i consistiren en simfonies per a orquestra, obres per a clavecí i música religiosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 44, pàg. 353, ISBN 84-239-4544-8
# Plexip

Segons la mitologia grega, Plexip (en grec antic Πλήξιππος, Plexippos), va ser un heroi, fill de Testi.
Era germà d'Altea, i va ser convidat pel seu nebot Melèagre a prendre part en la cacera del Senglar de Calidó, però, en no estar d'acord amb el repartiment de les despulles, dissentí amb Melèagre i l'heroi el va matar juntament amb el seu germà Toxeu.
Una tradició diferent deia que Plexip era fill de Fineu i Cleopatra, i que va ser cegat pel seu pare.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 178. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 444. ISBN 9788496061972.
# Guillaume Meynne

Guillaume Meynne (Nieuport, 6 de febrer de 1821 - 16 d'octubre de 1883) fou un pianista i compositor belga del Romanticisme.
Estudià al Conservatori de Brussel·les, on l'any 1837 aconseguí el primer premi de composició musical. Després passà a París per a perfeccionar-se en el piano sota la direcció de Halévy, i de retorn a Brussel·les es dedicà a l'ensenyança del piano, que simultaniejà amb els seus treballs de compositor. Entre les seves obres hi figuren: composicions per a cant i piano, altres per a piano i violoncel, les cantates Maria Stuart, Moîse i Sardanopale; l'òpera còmica Le médecin turc, en col·laboració amb Theodor Jouret; simfonies i obertures a gran orquestra, una obra per a flauta i orquestra, etc. Algunes de les composicions de Meynne, sobretot les últimes, assoliren molt èxit en els concerts del Conservatori de Brussel·les, per la seva originalitat i per la seva forma.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 1396 ISBN 84 239-4534-0
# Pardiglanis tarabinii

Pardiglanis tarabinii és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 75 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: riu Juba (Somàlia) i riu Tana (Kenya).

## Referències

* ↑ Poll M., Lanza B. & A. Romoli Sassi, 1972. Genre nouveau extraordinaire de Bagridae du fleuve Juba: Pardiglanis tarabinii gen. n. sp. n. (Pisces, Siluriformes). Monit. Zool. Ital. N. S. Suppl. 4 (núm. 15). 327-345.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Poll, M., Lanza, B. & Romoli Sassi, A., 1972. Genre nouveau extraordinaire de Bagridae du fleuve Juba: Pardiglanis tarabinii gen. n. sp. n. (Pisces, Siluriformes). Monitore Zoologico Italiano Suppl. 4 (núm. 15): 327-345.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Vos, L., 2001. Rediscovery of the giant catfish Pardiglanis tarabinii (Siluriformes: Claroteidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 12(3):213-214.
* ↑ Seegers, L., L. De Vos i D.O. Okeyo, 2003. Annotated checklist of the freshwater fishes of Kenya (excluding the lacustrine haplochromines from Lake Victoria). J. E. Afr. Nat. Hist. 92:11-47.
* ↑ Risch, L.M., 1986. Bagridae. p. 2-35. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mo, T., 1991. Anatomy, relationships and systematics of the Bagridae (Teleostei: Siluroidei) with a hypothesis of siluroid phylogeny. Koeltz Scientific Books, Koenigstein, Theses Zoologicae 17. 216 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Schismatogobius ampluvinculus

Schismatogobius ampluvinculus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó i Taiwan.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ de Beaufort L. F., 1912. On some new Gobiidae from Ceram and Waigen. Zool. Anz. v. 39 (núm. 3). 136-143.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Chen, I-S., K.-T. Shao & L.-S. Fang. 1995. A new species of freshwater goby Schismatogobius ampluvinculus (Pisces: Gobiidae) from southeastern Taiwan. Zool. Studies v. 34 (núm. 3): 202-205.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Nakabo, T., 1993. Fishes of Japan with pictorial keys to the species. Tokai University Press, el Japó. 1474 p.

## Bibliografia

* Chen, I.-S., B. Séret, C. Pöllabauer i K.-T. Shao, 2001. Schismatogobius fuligimentus, a new species of freshwater goby (Teleostei: Gobiidae) from New Caledonia. Zool. Stud. 40(2):141-146.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Quartet de corda núm. 1 (Ives)

El Quartet de corda núm. 1 From the Salvation Army (De l'Exèrcit de Salvació) és una de les obres més estudiades del famós compositor Charles Ives. L'obra, composta entre 1897 i 1900, és per al típic quartet de corda: 2 violins, viola i violoncel.

## Moviments

El quartet consta de quatre moviments:

### I. Andante con moto

El primer moviment és en forma de fuga i és considerada separada de la resta a causa de la seva diferència en to. Aquesta obra també es troba com a tercer moviment de la Simfonia núm. 4 d'Ives, arreglada per a gran orquestra simfònica. Els historiadors consideren que el subjecte de la fuga està basat en el "Missionary hymn" i el contrasubjecte ho està en la "Coronation".

### II. Allegro

El segon moviment ´ en forma ABA. De la secció "A" es diu que està basada en l'himne "Beulah Land", que és molt evident si és que la melodia és familiar per a l'oïdor. De la secció B es diu que està basada en "Shining Shore", que també és usada en la secció B del tercer i quart moviment.
Aquest ús del mateix tema o melodia en diversos moviments és un exemple de la forma cíclica, en la qual es busca unificar l'obra en usar temes similars en diversos moviments.

### III. Adagio Cantabile

Del primer tema del tercer moviment es diu que està basat en l'himne "Nettleton", i és un perfecte exemple de com Ives canviava els himnes per fer-los seus i desenvolupar-los de diferents maneres. Ives va prendre l'himne "Nettleton" i va canviar el final de manera que pogués desenvolupar-ho al llarg de la secció A. La secció B, com ja s'ha esmentat, es creu que està basat en una versió invertida de "Shining Shore".

### IV. Allegro Marziale

El quart moviment és un dels primers usos de polímetre per part d'Ives: mescla els compassos de 3/4 amb 4/4. Del tema principal es diu que està basat tant en "Coronation" com en "Stand up for Jesus". "Shining Shore" connecta aquests dos himnes en la secció B. L'obra acaba amb una cadència plagal (IV-I), reforçant el marcat ús d'himnes en l'obra. (Els himnes típicament acaben en cadències plagals).

## Esbossos

Burkholder va fer un bon treball d'analitzar els esbossos i anotacions d'Ives per verificar l'ús de varis d'aquests himnes. Ives notòriament va escriure els himnes completament en les anotacions i va usar fragments per compondre el quartet que coneixem.
J. Peter Burkholder (un dels estudiosos més importants d'Ives) diu que els temes principals d'aquesta obra són parafrasejats d'himnes protestants familiars tals com "Beulah Land", "Shining Shore", "Missionary Hymn" i "Nettleton", només per nomenar uns quants.
# Mitomi Kyūyō

    En aquest nom japonès, el cognom és Mitomi.
Mitomi Kyūyō (三富朽葉; Iki, 14 d'agost de 1889-Chiba, 2 d'agost de 1917), pseudònim de Mitomi Yoshiomi (三富義臣), va ser un poeta i traductor japonès.
Va néixer a Iki, a la prefectura de Nagasaki, on estava destinat el seu pare. El 1896 la família es va traslladar a Tòquio, on cursà la secundària a l'Institut Gyōsei. Estudià el curs de preparació superior i la carrera de Literatura Anglesa a la Universitat de Waseda, on amb Hitomi Tōmei, Imai Hakuyō, Masuda Atsuo i altres va fundar l'associació Jiyūshisha, dedicada a la promoció de la poesia de vers lliure, creada probablement a la imatge d'un saló de literatura francès, de la qual va esdevenir president. L'entitat va publicar una revista literària de caràcter mensual titulada Shizen no Inshō, que va introduir obres de poetes simbolistes francesos com Stéphane Mallarmé, Paul Verlaine i Arthur Rimbaud. El mateix Mitomi va publicar-hi un total de 22 obres, que va cridar força l'atenció. A més, es va encarregar de dur a terme la traducció al japonès d'algunes de les obres, per exemple la de Ma Bohème de Rimbaud o La Plainte de l'Autumn de Mallarmé.
Després de graduar-se a Waseda, va romandre sota la profunda influència de la poesia contemporània francesa i va dedicar-se a estudiar detalladament a l'obra de diversos i a escriure un poema prosaic anomenat Seikatsuhyō. El poema, que mostra la influència de la poesia francesa, demostra uns sentiment i sensibilitat delicats, animós en el to, però amb un toc de malenconia. És especialment remarcable per la seva novetat i el sentiment poètic.
Es va casar amb una Takagi Shiroko, una geisha anomenada Mademoiselle Blanche, de la qual es va divorciar ben aviat.
L'agost de 1917 es va ofegar amb Imai Hakuyō mentre ambdós nedaven a Inubōzaki.
Les seves obres completes van ser recollides, editades en tres volums i publicades el 1926 pel seu amic Murai Yasuo. El 1978 es tornaren a editar en un sol volum, incloent-hi manuscrits fins aleshores inèdits.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «三富朽葉» (en japonès). Kotobank. Asahi Shinbun. [Consulta: 20 novembre 2020].
* 1 2 3 4 Hisamatsu, Sen'ichi. Biographical Dictionary of Japanese Literature (en anglès). Nova York: Kondasha International, 1977, p. 296. ISBN 0-87011-253-8.
* ↑ Hiratsuka, Raichō. Teruko Craig (ed.). In the Beginning, Woman was the Sun: The Autobiography of a Japanese Feminist (en anglès). Nova York: Columbia University Press, 2010, p. 169.
* 1 2 Kawamura, Hatsuho «La traduction en japonais de Ma Bohème: Rimbaud lu par Nakahara Chūya» (en francès). Cipango. Cahiers d'études japonaises, núm. 15, 2008, pàg. 175-205.
* ↑ Thunman, Noriko. Nakahara Chūya and French Symbolism (en anglès). Estocolm: University of Stockholm, 1983, p. 98.