OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Ramón de Amézaga Botet

José Ramón de Amézaga Botet va ser alcalde franquista de Reus el 1939.
Fill de Restituto Amézaga, que havia fet molts diners a Cuba, administrava diverses finques familiars a Reus, com ara el Mas de Sedó, i era membre de la junta de la Comunitat de Regants del Pantà de Riudecanyes. D'ideologia dretana, va marxar de Reus el 1936, a l'inici de la guerra civil, i es va exiliar a Burgos, on va tenir diversos càrrecs menors. El 21 de gener de 1939 va ser nomenat alcalde de Reus per una ordre que va venir directament del quarter general del Generalísimo. Sota el seu mandat es van inventariar els edificis destruïts per les bombes i es van fer les primeres reparacions d'urgència als edificis públics: l'Ajuntament, l'Hospital, on es van reposar al mes d'abril, diversos materials sanitaris i les imatges religioses i hi van tornar a prestar servei les filles de la Caritat. Va rehabilitar l'escorxador i l'Institut de Puericultura, a més de desenrunar carrers. Pel mes de juny de 1939 va dimitir, segons sembla per un enfrontament amb el governador civil, ja que el regidor d'hisenda municipal, Conrad Oliva, va utilitzar els impresos administratius de l'etapa republicana, en català, amb un segell que deia "habilitado" per tal d'aprofitar-los. L'alcalde va ser multat pel comandant militar de Reus i va presentar immediatament la dimissió. Va morir a Madrid el 1956.

## Referències

* ↑ Duch, Montserrat. Reus sota el primer franquisme 1939-1951. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1996, p. 193-194.
* ↑ Revista del Centro de Lectura, núm. 50. 4a època, agost 1956. p. 99
# Hijo de A. Oriol

La Fábrica de Joyería y Platería Hijo de A. Oriol, S.A. va ser una empresa joiera i argentera fundada per Antoni Oriol i Buxó en 1854.
L'orfebre Antoni Oriol i Buxó, descendent d'una família procedent de Reus, es va traslladar en 1850 a Barcelona, on va començar activitats industrials com a fabricant d'articles de joieria a l'engròs al carrer Basea 23 al barri del Born. Aviat va cobrar prestigi per la qualitat de les seves peces d'orfebreria (entre les quals es comptaven medallons, fermalls, arracades i brillants, amb freqüent ús de diamants) i que van ser predilectes per la alta societat barcelonina.
El senyor Oriol va ampliar les seves instal·lacions en 1854 degut a l'èxit de l'empresa. En 1886, amb la col·laboració del seu fill Antoni Oriol i Ballvé, van traslladar els seus tallers i despatxos al carrer de la Ciutat núm. 5, sent més endavant ampliats aquests amb el núm. 7 del mateix carrer. Va arribar a ser proveïdor de la Casa Reial, realitzant diverses peces per a la reina Isabel II, entre altres una diadema i un collaret de brillants, classificats com a obres de difícil superació. Va realitzar també un gran nombre d'objectes religiosos: custòdies, calzes, copons, a més d'altres peces per a la Casa Sacerdotal de Barcelona (Residència Sacerdotal Sant Josep Oriol, avui Fundació Balmesiana). Diversos projectes van ser realitzats amb la col·laboració de Miquel Soldevila.
La Guerra Civil Espanyola va suposar un dur cop per a l'empresa, que es va veure obligada a tancar. Es va procedir a regalar a cada empleat l'utillatge especialitzat dels tallers. Durant la postguerra (entre 1941 i 1944), la generació dels nets i besnets del fundador va procedir a la reobertura al Passeig de Gràcia núm. 7 principal i va fundar en 1979 l'Agrupació d'Orfebres-FAD. El 1954 es va publicar una breu edició commemorativa pel centenari de l'empresa. La societat fou continuada per Josep Maria Oriol i Guardans, Antoni, Ricard, Joan i els seus descendents. Els seus treballs amb nous materials, la llum i l'electrònica van enlluernar personalitats com Salvador Dalí.
El gran robatori que va patir l'empresa en 1984 va provocar el tancament. Malgrat això, l'activitat roman indirectament activa a través de Ramon Oriol i Nogués.

## Referències

* ↑ «Antoni Oriol i Buxó | enciclopèdia.cat». [Consulta: 8 març 2021].
* 1 2 3 4 5 «Segle i mig de joiers Oriol». La Vanguardia . 29 d'octubre de 2005. p. 7 ("L'Àlbum" de Lluís Permanyer, apartat "Viure").
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs . Reus: l'Ajuntament, 1992, pàg. 497.
* 1 2 3 «Centenario hijo de A. Oriol 1854 1954 Fábrica de joyeria i plateria» (en castellà). [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ «ArtETVie». [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ ES, FashionNetwork com. «El joyero Ramon Oriol recupera sus "anillos eléctricos" 36 años después» (en castellà). [Consulta: 8 març 2021].

## Enllaços externs

* Oriol orfebre
* Premis Nacionals de Comerç
# Església dels Sants Apòstols

L'Església dels Sants Apòstols (grec: Ἅγιοι Ἀπόστολοι; Aii Apóstoli), dita igualment Poliàndrion (cementiri imperial) o Miriàndrion, fou una església romana d'Orient de Constantinoble. Fou acabada a la dècada del 350 per Constanci II, fill de Constantí I el Gran, a partir d'un mausoleu construït per Constanci I.
A la primera meitat del segle vi, fou reconstruïda i ampliada durant el regne de Justinià I i era la segona església de Constantinoble tant en mida com en importància, després de la basílica de Santa Sofia. També era la necròpoli principal dels emperadors romans d'Orient. Juntament amb altres monuments, com la basílica del Sant Sepulcre, l'església dels Sants Apòstols era un dels edificis més importants de l'època i servia de model per a altres edificis dedicats als apòstols.
Després de la caiguda de Constantinoble el 1453, l'església fou uns anys la seu del patriarca de Constantinoble. El 1456 l'abandonà per l'església de la Mare de Déu Benauradíssima. El 1461, l'edifici es trobava en molt mal estat i fou enderrocat pels otomans per bastir-hi la mesquita del Conqueridor.
L'edifici original de la basílica de Sant Marc (Venècia), bastit al segon quart del segle ix, seguia el model de l'església dels Sants Apòstols, que amb les degudes adaptacions es mantingué en el segon i es conserva en el tercer i actual.

## Referències

* ↑ Lowden, J. L'Art paléochrétien et byzantin (en francès), 2001.
* ↑ Wharton Epstein, A. «The Rebuilding and Decoration of the Holy Apostles in Constantinople: A Reconsideration» (en anglès). Greek, Roman and Byzantine Studies, vol.23, núm. , 1982, pàg. 72.
* ↑ Müller-Wiener, W.; Schiele, R.. Bildlexikon zur Topographie Istanbuls (en alemany). Wasmuth, 1977. ISBN 3-8030-1022-5.
* ↑ Ruiz-Domènec, Hernández de la Fuente i García, 2022, p. 133.
* ↑ Janeras, 2017, p. 70.
* ↑ Castex, 2008, p. 148-150.

## Bibliografia

* Castex, J. Architecture of Italy (en anglès). Greenwood Press, 2008. ISBN 978-0-313-32086-6.
* Janeras, S. «El Patriarcat de Constantinoble abans i després del 1453». Revista Catalana de Teologia, 42, 1, 2017, pàg. 65-90.
* Ruiz-Domènec, J. E.; Hernández de la Fuente, D.; García, J. C. «Byzantium: De erfenis van het Romeinse Rijk» (en neerlandès). National Geographic, 2022.
# Franz Stanislaus Spindler

Franz Stanislaus Spindler (Steingaden, 4 de maig de 1763 (o bé 1759) - Estrasburg, 8 de setembre de 1819) fou un compositor alemany.
Començà la seva carrera com a cantant (primer tenor i després baix), i poc temps després es donà conèixer com fecund compositor. El 1808 fou nomenat mestre de capella de la catedral d'Estrasburg, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort.
Donà al teatre les obres següents:
* Kain und Abel (1786);
* Pyramus un Thisbe (1786);
* Balders Tod (1786);
* Die Liebe in der Ukraine (1786);
* Der Wundermann (1789);
* Freitagsreisen (1790);
* Der Liebhaber in Schlafroch (1791);
* Amor und graue Haare (1792);
* Die vier Vörxote (1792);
* Achmet und Zenaide (1796);
* Don Quixote (1797);
* Das Wainsenhaus (1807);
* Das Loch inder Mauer (1810).
A més se li deuen, l'oratori Die Hirten beider Krippe zu Bethlehem (1809).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 828 (ISBN 84 239-4556-1)

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2016-03-08 a Wayback Machine. a www.oxfordindex.oup.com
# Carrer de la Lleona

El Carrer de la Lleona de Barcelona rep el seu nom perquè es diu que en aquest carrer hi vivia, en el segle xv, l'encarregat d'alimentar els lleons del zoològic de l'antic Hort de la Reina (el jardí del Palau Reial Menor, un dels primers jardins botànics i parcs zoològics del món).

## Etimologia

Tot i l'explicació abans esmentada pel que fa al seu nom, altres veus diuen que en un local del carrer hi van portar la lleona del palau quan van haver de canviar-la de gàbia perquè un navegant havia obsequiat la ciutat amb tres tigres de l'Índia.
També hi ha una altra versió que diu que qui va donar nom al carrer fou un bordell (reconvertit en un prestigiós restaurant i fonda) anomenat La Lleona.

## Història

Durant l'any 2007, l'excavació d'una rasa entre el carrer de La Lleona, núm. 13, i la Baixada de Sant Miquel, 1-3, permeté documentar un tram del llenç de la muralla romana baiximperial, realitzada amb carreus regulars i quadrangulars, ben escairats, i lligats amb morter de calç.

## Referències

* 1 2 3 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 246.
* ↑ Memòria de la intervenció arqueològica al carrer de La Lleona 11, Trinitat 3 (Barcelona, Barcelonès, juny 2012) (català)

## Bibliografia

* Esqué i Ballesta, Míriam, 2007. Memòria de la intervenció arqueològica preventiva (control arqueològic) al carrer d'Avinyó 16-28b, carrer de Lleona, 13 (Bda. de Sant Miquel 1-9). Barcelona.

## Enllaços externs

* Flickr (català)
# Carrer del Col·legi (Figueres)

El carrer del Col·legi és una via urbana de la ciutat de Figueres (Alt Empordà) on hi ha alguns edificis que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Número 13

L'edifici situat al número 13 del carrer del Col·legi forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està en una cantonada, a prop de la plaça Triangular. És un edifici d'una sola planta amb una façana amb vuit obertures en arc de mig punt, tot i que han estat cegades. La façana que dona al carrer Col·legi té dues obertures en arcs de mig punt, tot i que s'hi van inscriure dues obertures rectangulars carreuades, amb la dovella clau més marcada. La porta d'accés a l'edifici és rectangular, amb carreus ben tallats, i amb una finestra a sobre en arc de mig punt. El permís d'obra de l'any 1865 menciona que és per construir una "casa-fàbrica de hilados y tejidos".

## Número 27

L'edifici situat al número 27 del carrer del Col·legi està protegit com a bé cultural d'interès local. És un edifici situat vora l'antic camí de Vilafant en un entorn residencial. Edifici cantoner de planta baixa, planta pis i golfes. La façana presenta arrebossat rústec pintat de gris al sòcol i arrebossat llis i pintat de blanc a la resta de l'edifici excepte al voltant de les obertures.
La façana del carrer del Col·legi presenta portal cegat amb permòdols, bastit amb carreus de pedra dintre del que s'ha obert una porta de mida menor. Al costat de la porta una petita finestra quadrangular d'arc a nivell. Al primer pis dues finestres rectangulars d'arc a nivell amb ampit amb motllura sobresortit. Al pis superior una petita finestra quadrangular d'arc a nivell amb ampit emmotllurat sense decoració. La façana del carrer Santa Llogaia presenta portal d'arc de mig punt, a banda i banda del qual hi ha dues finestres rectangulars amb permòdols, ampit emmotllurat i enreixades amb decoració d'escuts en la forja.
Al cos central del primer pis trobem dues finestres geminades d'arc trevolat amb columna i capitell al centre. A banda i banda d'aquestes presenta finestra amb la mateixa decoració que al pis inferior. Al pis golfes quatre petites finestres d'arc a nivell i ampit emmotllurat. Les dues façanes culminen amb ràfec amb decoració.

## Referències

* 1 2 «Carrer Col·legi de Figueres, 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
* 1 2 3 «Carrer Col·legi de Figueres, 27». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Carrer del Cometa

El Carrer del Cometa de Barcelona rep el seu nom perquè, segons els veïns, fa referència a un joc que, des de molt antic, es jugava diumenge a la tarda en aquest carrer i que s'anomenava el joc de la cometa.

## Història

El 1736 s'anomenava carrer de la Cometa i quatre més tard de la Palma. Joan Amades, al seu llibre Naips o cartes de jugar i en al·lusió d'aquest carrer barceloní, diu: (...) El joc preferit era el Cometa i en aquest joc van excel·lir tant els veïns d'un carrer que la gent va anomenar-lo carrer del Cometa. De totes maneres, hi ha qui diu que el nom del carrer és en record del pas del cometa de Halley, un esdeveniment aterridor i ple de mals auguris per als habitants d'aquella època.

## Naipers

Un dels oficis més importants dels habitants d'aquest carrer era el de naiper, els que feien estampes i impressions litúrgiques per procediments mecànics, activitat que data des de l'any 1301. Aquest és un dels llocs més precoços de tota la península Ibèrica en exercir aquesta activitat.

## Número 4, Casa Natal d'Enric Morera

En aquest edifici (tal com es llegeix a la placa de bronze que veiem a la paret) hi va néixer el músic Enric Morera, que de ben jove va haver d'emigrar a Buenos Aires i no en va tornar fins al cap de vint anys:
| « | En aquesta casa va néixer el compositor Enric Morera (1865-1942) Olimpíada Cultural Barcelona '92 | » |

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 282.
* ↑ Manual per a un viatger en el temps: el cometa - Jocs per descobrir la societat a la Barcelona del 1700 (català)

## Bibliografia

* Busquets, F. i Pastor, I., 2003. Una transformació de l'espai urbà a la Barcelona de finals del segle XVI. A: II Congrés d'Arqueologia Medieval i Moderna de Catalunya. Sant Cugat del Vallès. Actes. Pàgines 147-153. ACRAM. Ajuntament de Sant Cugat del Vallès.

## Enllaços externs

* Carta Arqueològica de Barcelona. Intervenció carrer de la Ciutat, 13 i carrer del Cometa, 1 - Ajuntament de Barcelona (català)
# Carrer del Vidre

El Carrer del Vidre de Barcelona rep el seu nom perquè antigament s'anomenà Forn del Vidre, per un obrador d'aquest ofici que s'hi establí.

## Història

També hi havia la finca l'Hort del Vidre, que els caputxins del convent del Mont Calvari compraren l'any 1717 a un tal Peguera per construir-hi part del seu convent (encara que tingué una curta durada, ja que el convent s'enderrocà l'any 1748).

## Número 1, Herboristeria del Rei

És un comerç centenari d'herbes remeieres, el més antic de Barcelona. Inicialment es deia Linneana, fins que va ésser nomenat proveïdor de la casa reial espanyola l'any 1858. Una altra teoria és que el nom d'Herboristeria del Rei li vingués donat per la font de marbre del seu interior, la qual està coronada amb un bust que sembla de Carles III, tot i que en realitat és el de Carl von Linné, el científic i naturalista suec del segle xviii, amb una perruca a la moda de l'època.
A l'interior, hi podem apreciar una galeria superior que fa la volta a la botiga, uns requadres amb flors pintades i elements de foneria. El mobiliari és de color blau cel, i tot plegat té un aire romàntic de principis del segle xix, una mica envellit pel pas dels anys. A l'exterior encara es conserven uns finestrons de fusta amb molt de caràcter.

## Referències

* 1 2 3 4 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàgs. 247-248.

## Bibliografia

* AA. VV, 1981. Plaça Reial (Barcelona). Quaderns d'Arquitectura i Urbanisme. Núm. 145 (març-abril). Pàgs. 44-45.

## Enllaços externs

* Memòria de la Intervenció Arqueològica Preventiva al Carrer del Vidre núm. 6-12 / Plaça Reial núm. 11-12 - Ciutat Vella (Barcelona) (català)
* Herboristeria del Rei, una botiga amb història - La Meva Barcelona (català)
# Editorial Alrevés

L'Editorial Alrevés és una empresa editorial de Barcelona, fundada per Josep Forment -editor, escriptor i traductor-, Gregori Dolz Kerrigan, Maria Permanyer, Roger Clanchet, Marc Pitarch i Ilya Pérdigo l'any 2009. El 2012 es fa el llançament de la col·lecció Crims.cat, dirigida per Àlex Martin, de novel·la negra en català seguint la idea de La Cua de Palla i que a finals de 2016 comptava amb 25 títols.
L'any 2013 Alrevés Editorial/Crims.cat, LaBreu Edicions, L'Avenç, Llibres del Delicte, Edicions Saldonar, Editorial Meteora, El Gall, Edicions del Periscopi, Editorial Gregal i Raig Verd Editorial van crear el grup Llegir en català (LEC) i a La Setmana del Llibre en Català de 2013 es va fer la presentació del decàleg de la plataforma, que agrupa els llibres editats per totes elles. L'editorial també pertany a l'Associació d'Editors en Llengua Catalana.
Al seu catàleg tenen títols de novel·la negra, narrativa, no ficció i creixement personal tant en català com en castellà. Alguns dels escriptors que han publicat a l'editorial són: Juli Alandes, Xavier Aliaga, Victor del Árbol, Jaume Benavente, Sebastià Bennasar, Lluís Bosch, Sebastià Jovani, Jordi Ledesma, Dominique Manotti, Andreu Martín, Rafa Melero, Alexis Ravelo, Yanet Acosta, Juan Tallón, Juan Bas, Gonzalo Garrido, Flavio Soriga, Josep Torrent i Alabau, Rafael Vallbona, Agustí Vehí, Anna Maria Villalonga, Mário Zambujal, entre d'altres. En els seus projectes es troba la col·laboració amb la il·lustradora catalana Pilarín Bayés i l'escriptora i guionista Núria Parera per acostar -en català, castellà i anglès- als infants als barris de Barcelona.
Progressivament, ha anat deixant de banda la producció en llengua catalana i s'ha centrat en els llibres de novel·la negra en castellà basats en narrativa socio-criminal. A partir del 2018 va crear la col·lecció SinFicción dedicada a successos criminals ocorreguts a Espanya.

## Referències

* ↑ «Fallece el editor y traductor Josep Forment» (en castellà). El País Catalunya, 09-07-2014. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ Crims.cat
* ↑ «Alrevés / Crims.cat». Llegir en Català Associació d'editorials independents. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ «La 'negra' catalana se edita 'Alrevés'» (en castellà). El Mundo, 03-02-2012.
* ↑ «Llegir en català: 10 editorials independents fan pinya». Núvol el digital de cultura, 10-09-2013. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ «Para no ser invisibles en la librería» (en castellà). El País Catalunya, 10-09-2013. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ «Editors associats». Associació d'Editors en Llengua Catalana. Arxivat de l'original el 2016-06-29. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ «Editorial Alrevés» (en castellà). [Consulta: 14 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Editorial Alrevés - Lloc web oficial
# Cartelera Turia

Cartelera Turia és una publicació valenciana en forma de cartellera d'espectacles. Conté diverses seccions i continguts dedicats a crítica cinematogràfica i teatral, articles d'opinió, actualitat, entrevistes, guia gastronòmica, ressenyes de llibres, televisió, esports, etc.
La revista va nàixer a València al gener del 1964, i d'aleshores ençà s'ha publicat setmanalment de manera ininterrompuda. Va començar com un projecte cultural promogut per joves universitaris, un grup d'intel·lectuals que va buscar la manera d'intervenir culturalment en la societat valenciana i va trobar una solució tan original com eficaç en un mitjà tradicionalment menyspreat com és una cartellera d'espectacles. Va ser dirigida successivament per Salvador Chanzá, Pilar Izquierdo, José Vanaclocha i Vicent Vergara. La seua crítica punyent de la política cultural franquista li comportà freqüents i greus conflictes administratius i judicials amb les autoritats del règim i amb l'extrema dreta, que es produïren fins i tot durant la transició democràtica, quan la derogació de la llei Fraga va possibilitar a la revista un posicionament polític clarament esquerrà.
La revista atorga des del 1992 els Premis Turia, concedits a persones del món de la cultura i l'espectacle.

## Referències

* ↑ Salvador i Jardí, Manuel. «50 anys de Cartelera Turia. Una publicació insòlita en el sistema comunicatiu valencià». Quaderns de ciències socials. Universitat de València, Facultat de Ciències Socials, Núm. 26, segona època, 2013, pàg. 48.
* ↑ XIXa Edició del Premis Turia en el 46è aniversari de la revista
* ↑ Marco, Lucas «Història de la cartellera Turia: cinc multes i un crític a la presó per posar-li un zero al cinema franquista». ElDiario.es, 19-06-2022 [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ «Quince periodistas se responsabilizan de un artículo que criticaba a un juez de Valencia». El País, 18-09-1985 [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ Oleaque, Joan M. «El miracle del carrer del Miracle». El Temps, núm. 625, 10-06-1996, p. 62-65 [Consulta: 28 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Exposició de portades
# Casa-magatzem Roig i Martorell

La casa-magatzem Roig i Martorell és un edifici situat al carrer Junta de Comerç, 18-20 del Raval de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C), si bé la fitxa del Catàleg li atribueix per error la denominació informació «Cases Ramon Bach i Morlà», corresponent al núm. 26.

## Història

El 1859 es va aprovar l'obertura del nou carrer de Mendizábal (actualment Junta de Comerç), i el 10 de març del 1860, els propietaris dels terrenys afectats van signar una escriptura notarial on feien constar que la profunditat edificable hauria de ser de 130 pams, limitant l'alçada permesa de les construccions de l'interior d'illa a 24 pams més 9 de la barana.
El comerciant Bonaventura Roig i la seva dona Esperança Martorell tenien dues cases al carrer de l'Hospital, 57 i 59 que s'havien d'enderrocar per a l'obertura del nou carrer, i van permutar-les per una porció de terreny de l'antic «hort d'en Morlà», propietat dels germans Jaume i Ramon Bach i Morlà, on van fer construir el primer edifici del nou carrer. Tanmateix, aquest va ultrapassar en uns 40 cm les alineacions traçades per l'arquitecte municipal Josep Simó i Fontcuberta, la qual cosa va motivar que l'Ajuntament n'ordenés l'enderrocament, que no es va arribar a efectuar.
L'any 1861, el matrimoni Roig-Martorell en van llogar un pis amb terrat i els magatzems amb sis portals i sis portes al comerciant Valentí Marín. Anys més tard hi havia el magatzem de Sala, Baladia i Cia, que tenia una fàbrica de gèneres de punt a Mataró, i ja a principis del segle xx, el magatzem del fabricant de paper Fills d'Antoni Oliva i Boada.

## Referències

* ↑ «Cases Ramon Bach i Murlà». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Carrer Junta de Comerç, 26». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* 1 2 AMCB, Q136 Obres Públiques 3/1 2352.
* ↑ AHPB, notari Magí Soler i Gelada, manual 1.287/35, f. 289-299v, 10-3-1860.
* 1 2 Gaceta de Madrid, 09-07-1868, p. 7.
* 1 2 Güell i Baró, 2015, p. 262.
* ↑ AHPB, notari Magí Soler i Gelada, manual 1.287/35, f. 328v-340, 19-03-1860.
* ↑ Anuario-Riera, 1897, p. 393.
* ↑ «El Consultor. Nueva guía de Barcelona» p. 118, 1863.
* ↑ Anuario-almanaque del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1879, p. 536.
* ↑ Anuario-almanaque del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1879, p. 115 (anuncis).
* ↑ Anuario-Riera, 1905, p. 626.
* ↑ Anuario-Riera, 1908, p. 1001.

## Vegeu també

* Casa Bonaventura Roig
* Passatge Bernardí Martorell

## Bibliografia

* Güell i Baró, Margarida «La família Martorell de Barcelona: entre el món empresarial, la política municipal i l’associacionisme (1789-1906)». Estudis Històrics i Documents dels Arxius de Protocols, XXXIII, 2015, pàg. 239-272.