OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Castelldans

L'escut oficial de Castelldans té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un castell d'or obert acompanyat de 4 espigues de civada d'argent al cap, als flancs i a la punta. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 30 d'agost de 2000 i publicat en el DOGC el 19 de setembre del mateix any amb el número 3228.
El castell és un senyal parlant referent al nom del poble. Les espigues de civada són un senyal tradicional de l'escut de Castelldans, i fan referència a l'agricultura, l'activitat principal de la localitat.

## Bandera

La bandera oficial de Castelldans té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blau clar, amb el segon terç vertical groc i un pal blanc, de gruix 1/18 de la llargària del drap, al centre dels terços primer i tercer.
Va ser aprovada el 16 de novembre de 2001 i publicada en el DOGC el 5 de desembre del mateix any amb el número 3528. Està basada en l'escut de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 d'agost de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castelldans» (pdf). DOGC núm. 3228. Generalitat de Catalunya, 19-09-2000. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 16 de novembre de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Castelldans.» (pdf). DOGC núm. 3528, 05-12-2001. [Consulta: 22 març 2009].
# Escut de Castellfort

L'escut oficial de Castellfort (els Ports) té el següent blasonament:
| « | Cairó. Truncat. Al primer quarter, d'or, quatre pals de gules. Al segon quarter, de gules, dues torres d'argent, flanquejant una porta amb torre central més alta. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució de 10 de maig de 2012, del conseller de Presidència, per la qual es rehabilita l'escut històric d'ús immemorial del municipi de Castellfort (DOGV, núm. 6.781, de 24 de maig de 2012).

## Notes i referències

* ↑ Resolució de 10/05/2012 publicada al DOGV (pdf).
# Escut de Cànoves i Samalús

L'escut oficial de Cànoves i Samalús té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'or, un castell de sable obert acostat de 2 flames de gules; 2n. d'atzur, un sautor ple d'argent cantonat de 3 estrelles d'argent malordenades. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 4 d'octubre del 1996 i publicat al DOGC el 23 d'octubre del mateix any amb el número 2272.
La primera partició són les armes de Cànoves, amb el castell local i les dues fogueres que simbolitzen Sant Muç, el patró del poble. La segona partició són les armes de Samalús, amb el sautor o creu de Sant Andreu (el patró local) i tres estels, un senyal tradicional de l'escut del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 4 d'octubre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Cànoves i Samalús.» (pdf). DOGC núm. 2272. Generalitat de Catalunya, 23-10-1996. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Moianès
# Escut de Domenyo

L'escut de Domenyo és un símbol representatiu oficial de Domenyo, municipi del País Valencià, a la comarca dels Serrans. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, un castell d'or, maçonat de sable i aclarit d'atzur, acostat de dos rius amb ones d'atzur i d'argent. Al cap, un escudet quarterat en sautor, al primer i quart quarter en camp d'or, quatre pals de gules; al segon i tercer quarter un losanjat d'or i d'atzur, i en cada losange d'atzur un escudet d'or. Al timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 24 de juny de 1994, del conseller d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 2.319, de 27 de juliol de 1994, i en el DOGV núm. 2.416, de 29 de desembre de 1994 (correcció d'errades).
S'hi representa el castell de Domenyo, que domina la confluència dels rius Xelva i Túria, amb les armes dels Lladró de Vilanova, antics senyors del poble.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de dos segells en tinta de Domenyo de 1877, un de l'Ajuntament i l'altre de l'Alcaldia. Al segell de l'Ajuntament, utilitzat entre 1849 i 1874, ja hi apareix el castell.
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1877).
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1877).

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Resolució de 24 de juny de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut heràldic de l'Ajuntament de Domeño (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.319, 27-07-1994, pàg. 8.550 [Consulta: 17 novembre 2020].
* ↑ «Resolució de 25 d'octubre de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual efectua una correcció d'errades a la Resolució de 24 de juny de 1994, del conseller d'Administració Pública, per la qual aprova l'escut heràldic de l'Ajuntament de Domeño (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 2.416, 29-12-1994, pàg. 15.268 [Consulta: 17 novembre 2020].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 118 [Consulta: 17 novembre 2020].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Domeño (Valencia)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 18 novembre 2020].
# Escut de Dosrius

L'escut oficial de Dosrius té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una perla ondada d'atzur acompanyada al cap d'un castell de gules obert. Per timbre una corona de marquès.

## Història

L'escut va ser aprovat el 17 de juliol de 2000 i publicat al DOGC el 9 d'agost del mateix any amb el número 3201.
Armes parlants que simbolitzen la situació del poble (representat pel seu castell del segle xii) a la confluència de les rieres del Far i de Canyamars, que formen la riera de Dosrius. La corona és una al·lusió als marquesos de Castelldosrius, títol atorgat als barons de Dosrius el 1690.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 17 de juliol de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Dosrius.» (pdf). DOGC núm. 3201. Generalitat de Catalunya, 09-08-2000. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme
* Bandera de Dosrius
# Escut de Fondarella

L'escut oficial de Fondarella té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una font d'or, amb el raig d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 17 d'agost del mateix any amb el número 878.
La font és el senyal parlant tradicional, al·lusiu al nom del poble.

## Referències

* ↑ «DECRET 251/1987, de 7 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Fondarella per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 878. Generalitat de Catalunya, 17-08-1987. [Consulta: 28 abril 2012].
# Escut de Foradada

L'escut oficial de Foradada té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, un mont d'or movent de la punta perforat d'un quadrat i sobremuntat d'una creu grega patent de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 8 de novembre del 2000 i publicat al DOGC el 23 de novembre del mateix any amb el número 3272.
La roca foradada (sota la qual es va construir el poble) és un senyal parlant, relatiu al nom de la localitat. La creu de sable representa santa Maria, la patrona de la població.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 8 de novembre de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Foradada.» (pdf). DOGC núm. 3272. Generalitat de Catalunya, 23-11-2000. [Consulta: 23 abril 2012].
# Escut de Fornells de la Selva

L'escut oficial de Fornells de la Selva té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, 3 forns d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 23 de juny de 1983 i publicat al DOGC el 27 de juliol del mateix any amb el número 348.
Els forns de llenya són un element parlant que fa referència al nom de la població.

## Vegeu també

* Bandera de Fornells de la Selva
* Escuts i banderes del Gironès

## Referències

* ↑ «DECRET 276/1983, de 23 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Fornells de la Selva per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 348. Generalitat de Catalunya, 27-07-1983. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Gaianes

L'escut de Gaianes és un símbol representatiu oficial de Gaianes, municipi del País Valencià, a la comarca del Comtat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat i mig partit. Al primer quarter, en camp d'atzur, una torre d'or maçonada i aclarida de gules. Al segon quarter, ple de gules. Al tercer quarter, de gules, una campana d'or, amb bordura componada de vuit peces d'or. Al timbre corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució del 14 de desembre de 2000, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 3.921, del 19 de gener de 2001.
S'hi representa la torre del castell de Gaianes i les armes dels Roís de Corella, antics senyors del poble i comtes de Cocentaina.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Comtat
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 123 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 14 de desembre de 2000, del Conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Gaianes (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.921, 19-01-2001, pàg. 1.354 [Consulta: 6 maig 2016].
# Escut de Gallifa

L'escut oficial de Gallifa té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un gall de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1987 i publicat al DOGC el 18 de novembre del mateix any amb el número 916.
El gall és el senyal parlant tradicional referent al nom del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «DECRET 315/1987, de 26 d'octubre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Gallifa per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 916. Generalitat de Catalunya, 18-11-1987. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Gandesa

L'escut oficial de Gandesa té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, un guant sinistre, contrapalmellat i revessat d'argent. Per timbre, una corona mural de ciutat.

## Història

El dia 27 de març de 2018, el Ple de l'Ajuntament de Gandesa va acordar iniciar l'expedient d'adopció de l'escut heràldic del municipi. La direcció general d'Administració Local l'aprovava el 20 de desembre de 2021 i al DOGC número 8.573, de 29 de desembre, es publicava la resolució per la qual es donava la conformitat a la seva adopció.
L'escut incorpora un guant, senyal tradicional, propi i característic del municipi, que fa que aquest símbol sigui unes armes parlants. Anteriorment es representava sobre un camper amb els quatre pals de l'escut de Catalunya.
La corona fa referència a l'estatus de ciutat que Gandesa va adquirir l'any 1838, per concessió de la reina regent Maria Cristina del títol de "Molt Lleial, Heroica i Immortal Ciutat de Gandesa", per la seva lluita contra el carlisme.
L'origen del guant de l'escut és una llegenda sorgida arran de l'anomenada Farsa de Gandesa, nom popular que rep el casament que va tenir lloc a la ciutat, el 17 d'octubre del 1319, entre l'infant Jaume d'Aragó i d'Anjou, fill de Jaume II el Just i hereu de la Corona d'Aragó, i la infanta Elionor de Castella i Portugal, filla del rei Ferran IV de Castella. La llegenda diu que, a l'acabament de la cerimònia religiosa, el príncep va fugir precipitadament i es va deixar un dels dos guants que duia. A partir d'aquell moment, el guant va anar prenent importància fins al punt que forma part tradicionalment de l'escut de Gandesa.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/3823/2021, de 20 de desembre, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Gandesa.» ( PDF). DOGC núm. 8573. Generalitat de Catalunya, 29-12-2021. Arxivat de l'original el 4 de gener 2022. [Consulta: 4 gener 2022].
* ↑ «Toponimia de Gandesa». Arxivat de l'original el 2024-02-05. [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ Correal, Josep Ramon «La Farsa de Gandesa, avui en dia». Diari de Tarragona, 22-10-2019.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Terra Alta
# Escut de Ger

L'escut del municipi de Ger (Cerdanya) representa un colom, atribut parlant de la patrona del poble santa Coloma, i una faixa ondada en representació de la riera de Ger que travessa la localitat.

## Escut heràldic

L'escut oficial de Ger té el següent blasonament:
| « | Escut caironat: de sinople, una coloma d'argent acompanyada a la punta d'una riera en forma de faixa ondada d'argent. Per timbre una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 24 de gener de 1989 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1102.

## Bandera de Ger

La bandera de Ger incorpora els símbols heràldics. La bandera oficial té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color verd fosc, amb la coloma blanca de l'escut mirant a l'asta, d'alçària 4/9 de la del drap i amplària 1/3 de la llargària del mateix drap, posada a 1/18 de la vora superior i a 1/27 de la de l'asta, i amb una faixa ondada blanca de mitja, tres i mitja ones, de gruix 1/9 de l'alçària del drap, posada a 1/6 de la vora inferior. | » |
Va ser aprovada en el ple de l'ajuntament del 21 de novembre de 2002, i publicada en el DOGC el 22 de gener de 2003 amb el número 3805.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Ger.» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1102, 03-02-1989 [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GRI/3873/2002, de 27 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Ger.» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 3805, 22-01-2003 [Consulta: 18 octubre 2009].
# Joseph Friedrich Bernhard Caspar Majer

Joseph Friedrich Bernhard Caspar Majer (Schwäbisch Hall, 16 d'octubre de 1689 - Schwäbisch Hall, 22 de maig de 1768), fou un músic alemany de principis del segle xviii.
Cantor a Schwäbisch-Hall i autor de Hodegus musicus (1718), i de Museum musicum theoretico-pràcticum, daerinnien gelehrt wird wie man sowohl die Wokal-als Instrumental Musik Gründlich erlernen Kann (1732).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 308. (ISBN 84-239-4532-4)
# Ludwigia

Ludwigia és un gènere de plantes amb flors d'hàbits aquàtics. Consta d'unes 75 espècies de distribució cosmopolita però principalment es troben als tròpics.
Als Països Catalans es troben com autòctones o naturalitzades les espècies següents:Ludwigia palustris i Ludwigia uruguayensis.
Totes les espècies d'aquest gènere (excepte L. palustris) estan catalogades com a exòtiques invasores al territori espanyol. Entre altres, això implica que està prohibit comercialitzar-la i introduir-la al medi natural. Tampoc es poden reintroduir exemplars que hagin estat extrets de la natura.

## Taxonomia

Carl von Linné va donar aquest nom al gènere en honor del botànic alemany Christian Gottlieb Ludwig (1709-1773).
La classificació de les espècies de Ludwigia està sota debat científic i als Estats Units se'n fan anàlisis de l'ADN per a la classificació.

### Algunes espècies

| Ludwigia adscendens Ludwigia alata Ludwigia alternifolia Ludwigia anastomosans Ludwigia arcuata Ludwigia bonariensis Ludwigia brevipes Ludwigia curtissii Ludwigia decurrens Ludwigia erecta Ludwigia glandulosa Ludwigia grandiflora Ludwigia helminthorrhiza Ludwigia hirtella Ludwigia hexapetala Ludwigia hyssopifolia Ludwigia inclinata Ludwigia lanceolata Ludwigia leptocarpa Ludwigia linearis | Ludwigia linifolia Ludwigia longifolia Ludwigia maritima Ludwigia microcarpa Ludwigia natans Ludwigia octovalvis Ludwigia palustris Ludwigia peploides Ludwigia peruviana Ludwigia pilosa Ludwigia polycarpa Ludwigia ravenii Ludwigia repens Ludwigia sedioides Ludwigia simpsonii Ludwigia spathulata Ludwigia sphaerocarpa Ludwigia suffruticosa Ludwigia virgata |

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1980
* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].

## Enllaços externs

* http://www.ncbi.nlm.nih.gov/Taxonomy/Browser/wwwtax.cgi?id=13118
* http://www.itis.usda.gov/servlet/SingleRpt/SingleRpt?search_topic=TSN&search_value=27334 Arxivat 2005-04-26 a Wayback Machine.
* http://www.pondplants.com/FAQ_Plants_Ludwigia.html Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.

## Galeria

* Ludwigia perennis a Narsapur, Índia.
* Ludwigia perennis a Narsapur.
* Ludwigia perennis a Narsapur.
# Escut de Gombrèn

L'escut oficial de Gombrèn té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mont de 2 cims de sinople movent de la punta somat cadascun d'un castell obert de sable i acompanyat al cap d'un bàcul d'abat posat en pal. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 de febrer de 1992 i publicat al DOGC el 26 del mateix mes amb el número 1561.
S'hi representa la serra de Mogrony, amb dos castells dins el municipi, els de Blancafort i Mataplana, aquest darrer seu d'una baronia. El bàcul entre els castells recorda que el poble va estar sota la jurisdicció del monestir de Sant Joan de les Abadesses.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de febrer de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Gombrèn.» (pdf). DOGC núm. 1561. Generalitat de Catalunya, 26-02-1992. [Consulta: 18 novembre 2008].
# Henry Lee Giclas

Henry Lee Giclas (Flagstaff, 9 de desembre de 1910 - Flagstaff, 2 d'abril de 2007) fou un astrònom estatunidenc, descobridor de planetes menors i cometes.
Va treballar en l'observatori de Lowell usant el comparador de parpelleig, i va contractar a Robert Burnham, Jr. per a treballar-hi. Va ser el descobridor d'un bon nombre de cometes, entre ells el 84P/Giclas.
El Centre de Planetes Menors li atribueix el descobriment de 17 planetes menors numerats entre 1943 i 1978, incloent l'asteroide d'Apol·lo 2201 Oljato i l'asteroide d'Amor Anza 2061. Alguns han identificat l'asteroide Oljato com a l'origen dels meteorits coneguts com les Oriònides. L'asteroide Giclas 1741, descobert el 26 de gener de 1960 pel programa Asteroid d'Indiana, es va nomenar així en el seu honor.
Giclas, R. Burnham, Jr. i N. G. Thomas van publicar el Lowell proper motions II, un informe d'estels amb moviment propi fet a l'observatori de Lowell.
Va morir el 2 d'abril de 2007, als 96 anys, a la mateix ciutat on va néixer.

## Referències

* 1 2 Joseph S. Tenn. «Henry L. Giclas (1910–2007)». AAS – American Astronomical Society. Arxivat de l'original el 27 d’agost 2016. [Consulta: 12 agost 2016].
* ↑ Schmadel, Lutz D. «(1741) Giclas». A: Dictionary of Minor Planet Names – (1741) Giclas. Springer Berlin Heidelberg, 2007, p. 138. DOI 10.1007/978-3-540-29925-7_1742. ISBN 978-3540002383.
* ↑ Joseph S. Tenn. «Henry L. Giclas (1910–2007)». AAS – American Astronomical Society. Arxivat de l'original el 27 d’agost 2016. [Consulta: 12 agost 2016].
* ↑ «JPL Small-Body Database Browser: 84P/Giclas». Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 12 agost 2016].
* ↑ «2201 Oljato (1947 XC)». Minor Planet Center. [Consulta: 12 agost 2016].
* ↑ «2061 Anza (1960 UA)». Minor Planet Center. [Consulta: 12 agost 2016].

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2004-06-15 a Wayback Machine. (anglès)
* Plana sobre el "Lowell proper motion survey" (anglès)
# Carrer de la Cruera

El carrer de la Croera és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un carrer força representatiu, que va del carrer de la Ciutat al de la Costa de Capellans. A través de carrers secundaris comunica amb la plaça de la Cinta, el claustre catedralici -per la porta de Palau- i el riu Ebre. Al llarg del temps ha estat modificat i té un traçat irregular, en forma de corba. Al primer tram, el més meridional, hi donaven habitatges plurifamiliars, construïts en els segles XIX i XX, mentre que en el segon tram, a la banda est, es va construir, a partir del segle xiv, la catedral de Santa Maria salvant el desnivell del carrer mitjançant una escalinata. A la banda oest hi ha el palau episcopal, i la casa del Vicariat. A continuació hi havia nou habitatges plurifamiliars, enfrontats a la catedral que van ser enderrocats l'estiu de l'any 2015.
El seu traçat podria correspondre, junt amb el carrer de la Ciutat, a l'antic cardo romà, que aniria de l'actual carrer del Bisbe Aznar fins a la costa de Capellans. Just al lloc on es comuniquen els carrers de la Croera i de la Ciutat (els Quatre cantons) és on es creuaria amb el decumanus. En un principi és possible que existís algun tipus d'arcada al lloc on començava el carrer, ja que es conserva una nota del 1394 en la qual s'expressa la intenció d'enderrocar les arcades del «cap de la Croera». Es troba documentat amb aquest nom des del s. XIV. Abans de la construcció de l'actual catedral i del palau episcopal, s'hi trobaven també els corresponents edificis del segle xii, que són evidents encara a la contigua placeta del Palau, on hi ha les restes d'aquest darrer. A la banda oposada a l'actual catedral fins al s. XIX hi va haver un cementiri, el fossar de Santa Anna (s. XVIII). En l'actualitat aquest espai és un jaciment arqueològic de gran interès.
* Catedral de Santa Maria (costat est del carrer).
* Palau Episcopal (carrer de la Croera, 5).
* Casa del Vicariat (al costat nord del Palau Episcopal).
* Casa Blasco (carrer Croera, 9; desapareguda).
* Casa Ferreres, 1808 (carrer Croera, 11; desapareguda)
* Edifici al carrer de la Croera, 13; desaparegut.
* Edifici al carrer de la Croera, 15; desaparegut.
* Portal de Palau (1780), accés al museu de la catedral.

## Referències

* 1 2 «Carrer Creuera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Vegeu l'article Dertosa.
# Luigi Antonio Calegari

Luigi Antonio Calegari (Pàdua, 1780 - Venècia, 1849) fou un compositor d'òpera italià.
Era nebot d'Antonio Calegari (1757-1828) i, possiblement relacionat amb altres compositors de la família Calegari de Pàdua, com Francesco Antonio Calegari (1656-1742) i Giuseppe Calegari, compositor d'una Betulia Liberata (1771). A Pàdua va tenir entre altres alumnes en Francesco Antonio Vallotti. Va morir a Venècia.

## Òperes

* Il matrimonio scoperto ossia Le polpette (1804, Pàdua)
* Erminia (1805, Venècia)
* La serenata (1806, Pàdua)
* Amor soldato (1807, Pàdua)
* Irene e Filandro (1808, Venècia)
* La giardiniera (1808, Roma)
* Raoul di Crequi (1808, Pàdua)
* Il prigioniero (1810, Venècia)
* Omaggio del cuore (1815, Piacenza)
* Saul (1821, Venècia) - inspirat en l'oratori de Vittorio Alfieri.

## Referències

* ↑ The Harvard biographical dictionary of music Don Michael Randel - 1996 "Calegari, Antonio (b. Padua, 17 Feb. 1757; d. there, 22 or 28 July 1828)."
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1134 (ISBN 84-239-4566-9)