OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lithogenes valencia

Lithogenes valencia és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1909. Reports on the expedition to British Guiana of the Indiana University and the Carnegie Museum, 1908. Report núm. 1. Some new genera and species of fishes from British Guiana. Ann. Carnegie Mus. v. 6 (núm. 1): 4-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Provenzano R., F., S. A. Schaefer, J. N. Baskin & R. Royero-Leon. 2003. New, possibly extinct lithogenine loricariid (Siluriformes, Loricariidae) from northern Venezuela. Copeia 2003 (núm. 3): 562-575.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Brachychalcinus retrospina

Brachychalcinus retrospina és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* ↑ «Brachychalcinus retrospina». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1952: Note on the characid genus Brachychalcinus Boulenger (1892), including the description of a new species. Zoologische Mededelingen (Leiden) v. 31 (núm. 26): 301-305.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Reis, R.E. 2003. Subfamily Stethaprioninae (Silver dollar tetras). p. 209-211. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Haworthia cooperi var. truncata

Haworthia cooperi var. truncata, és una varietat de Haworthia cooperi del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia cooperi var. truncata és una planta suculenta sense tija que sembla un petit raïm i fa petites colònies grasses, de fins a 7,5 cm de diàmetre. Produeix molts fillols i té un creixement més minso. Les fulles són carnoses, suaus i vidrioses (gairebé transparents), de 20 a 25 per roseta, de punta rodona, una mica esfèriques amb bonics patrons translúcids de color verd blau; Es tornen rogenques amb massa sol o amb poca aigua. Les flors són blanquinoses i apareixen en peduncles simples de fins a 30 cm de llargada de primavera a estiu.

## Distribució i hàbitat

Aquesta varietat creix a la província sud-africana del Cap Oriental, al nord de East London.

## Taxonomia

Haworthia cooperi var. truncata va ser descrita per (H.Jacobsen) M.B.Bayer i publicat a Haworthia Revisited: 55, a l'any 1999.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
cooperi: epítet que honora al botànic i explorador de plantes anglès Thomas Cooper (1815-1913) que va recol·lectar plantes a Sud-àfrica del 1859 al 1862.
var. truncata: epítet llatí que significa "truncat, tallat".

### Sinonímia

* Haworthia obtusa f. truncata H.Jacobsen, Natl. Cact. Succ. J. 10: 81 (1955).
* Haworthia ikra Breuer, Gen. Haworthia 1: 7 (2010).

## Referències

* 1 2 «Haworthia cooperi var. truncata» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. truncata» (en anglès). The Encyclopedia of Succulents. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. truncata» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «"Dictionary of Botanical Epithets"» (en anglès), 2019. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia cooperi var. truncata» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
# Cànace

Segons la mitologia grega, Cànace (en grec antic Κανάκη) va ser una heroïna, filla d'Èol, rei de Magnèsia, i d'Enàrete.
Ovidi, que segueix Eurípides, explica que va cometre incest amb el seu germà Macareu i en tingué un fill. La seva dida estava a punt de treure l'infant del palau per abandonar-lo a la muntanya, i l'havia amagat entre diversos objectes pretextant que anava a celebrar un sacrifici. El nadó va cridar i Èol va descobrir la seva presència. El rei va llençar el nen als gossos i va enviar una espasa a la seva filla amb ordre de suïcidar-se. També se li atribueixen a Cànace relacions amb Posidó, amb qui va tenir diversos fills, segons algunes fonts. Epopeu, Nireu, Aloeu, Tríopas i Hopleu passen per fills seus.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 86. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 42. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Horàcia (tribu)

La tribu Horàcia va ser una de les 35 tribus romanes amb dret de vot. Era una de les tribus rústiques. Se la suposa relacionada amb la família dels Horatii, d'origen patrici, coneguts per la llegenda del combat dels Horacis i Curiacis.

## Referències

* ↑ Cobos, 2002, nota a peu de pàgina núm. 126.

## Bibliografia

* Cobos, A. Titus Livi. Història de Roma. Volum I. Fundació Bernat Metge, 2002. ISBN 9788472257955.
# Hotel Llevant

L'Hotel Llevant va ser fundat el 1935 per Maria Gratacós Lluensí a la localitat de Llafranc (Palafrugell). Havia començat amb una botiga de queviures al carrer Carudo on, a més, feia menjars per als treballadors. L'any 1933 o 1934 va llogar una casa davant de mar al costat de llevant, ja amb restaurant i 2 o 3 habitacions. L'any 1935 la Fonda Llevantí es va traslladar al passeig Francesc de Blanes i es considera l'inici formal de l'hotel. El nom prové que en els seus inicis es trobava al costat de llevant de la platja i al traslladar-se, l'any 1935, van conservar el nom. Primer va ser Restaurante Llevantí con habitaciones, després Fonda Llevantí, passant a dir-se Hotel Levante durant la dictadura franquista i recuperant el nom en català quan va ser possible. Amb els anys l'hotel es va anar ampliant. En el negoci hi va entrar a treballar en Jaume Farrarons, fill d'una cosina germana de Gratacós. Farrarons esdevé ben aviat el director de l'hotel i junt amb la seva esposa, Montserrat Turró, faran evolucionar l'hotel i agafaran el relleu de Maria Gratacós. L'hotel és regentat pels fills del matrimoni Farrarons-Turró. Entre 1975 i 2000 dins unes sales del mateix hotel es va crear una sala d'exposicions d'art que era regentada per Montserrat Turró.

## Història arxivística

El 2013 l'Arxiu Municipal de Palafrugell va ingressar la documentació conservada a les instal·lacions de l'Hotel. El fons conté sobretot documentació dels anys 60-80. Hi destaca la correspondència vinculada a peticions de reserves d'habitacions per fer estades a l'hotel, documentació interessant per veure la procedència dels estiuejants del boom turístic i com alguns d'aquests clients fan estada a l'hotel per les mateixes dates durant diferents anys. Dins del fons també destaca la documentació relacionada amb la sala d'exposicions, amb una col·lecció de cartells de les diferents exposicions.

## Referències

* 1 2 «Fons Hotel Llevant». Arxiu Municipal de Palafrugell. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015. [Consulta: 14 desembre 2015].

## Bibliografia

* BAGUÉ VILÀ, Enric. El Palafrugell popular. Tavernes, cafès, fondes, hostals, casinos, colles i cinemes. Quaderns de Palafrugell, núm. 3. Palafrugell. 1995.
* BASART, Pitu. “En Farrarons, de Llafranc”, dins Gavarres, núm. 23. primavera-estiu 2013. pp. 26-27.
* BONAL, Teresa. “El Llevant, un hotel de qualitat”, dins Revista de Palafrugell, núm. 122. desembre 2003. pp. 16-17.
* LLEDÓ, Antoni. “L'Hotel Llevant homenatja Isidre Sala”, dins Revista de Palafrugell, núm. 38. desembre 1996. pàg. 32.
* UNLAND, Annie. Àlbum de records. Hostes i hostals. Un segle d'hostatgeria a Palafrugell, Calella, Llafranc, Sant Sebastià i Tamariu (1875-1975). Edicions Baix Empordà. 2008.
* UNLAND, Annie. Llafranc. Entre la tradició i la modernitat. Quaderns de Palafrugell, núm. 4. Palafrugell. 1996.
* RdP. “70 anys de l'Hotel Llevant”, dins Revista de Palafrugell, núm. 140. juliol 2005. pàg. 14.

## Enllaços externs

* Hotel Llevant - Lloc web oficial
* Fons Hotel Llevant Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. a l'Arxiu Municipal de Palafrugell
# Llac Martiánez

El llac Martiánez és un complex d'uns 100.000 metres quadrats, format per un llac central artificial amb un conjunt de piscines, jardins, terrasses, restaurants, etc. amb el protagonisme de la pedra volcànica. Va ser dissenyat per l'arquitecte de Lanzarote, César Manrique. En el seu disseny barreja elements propis de la seva particular visió amb elements locals com les garites, les estacades i la mirada al mar. A part de l'obra arquitectònica, acull una sèrie d'escultures de l'artista de Lanzarote.
El llac, com és conegut localment, es va assentar sobre una superfície de platja i tolls -com el de La Coronela o el de la Soga- en els anomenats Plans de Martiánez, lloc de bany dels primers turistes a la fi del segle xix i principis del segle xx.

## L'etapa inicial de Els Alisis

La primera etapa del projecte es realitza a la zona de les piscines municipals posteriorment conegudes com Els Alisis. Els enginyers Juan Alfredo l'apartat tècnic mentre que la projecció creativa i artística la materialitza César Manrique que buscarà adaptar l'obra a l'esperit de l'arquitectura tradicional canària, incorporant elements vegetals de la flora autòctona al costat d'originals i innovadores escultures. Un exemple d'això últim és el mòbil conegut per “Els Alisis” i “La Sípia” -calamar- que al marge del seu valor artístic suposa un element d'especial atractiu en el joc dels nens a la zona de la piscina infantil.
Les piscines s'inauguren en 1971 ocupant 8000 metres quadrats i integrant dues piscines per a adults i una per a nens, els bars “Els Alisis” i “L'Illa”, al costat d'altres dependències i instal·lacions tècnic-mecàniques per a l'ompliment de les piscines amb aigua del mar, que es troben perfectament dissimulades amb el caràcter artístic de l'obra.

## El llac Martiánez

Després de l'èxit de la primera fase l'ajuntament de Puerto de la Cruz decideix abordar una altra etapa fins i tot més ambiciosa mantenint al mateix equip tècnic i artístic, iniciant-se les obres en 1975 i inaugurant-se el 30 d'abril de 1977.
El projecte consisteix en la creació d'un llac artificial d'aigua de mar a manera d'una immensa maragda verda envoltat de solars, platges i jardins. El llac artificial amb les seves illes interiors ocupa una superfície de 33 000 m² -íntegrament guanyats al mar-, dels quals 15 000 corresponen a la superfície líquida.
Des de 2004 fins al 2006 va ser sotmès a una gran reforma i millora, amb la il·luminació de les piscines i passejos encarregades a la casa Philips, sent tot supervisat per la Fundació César Manrique, que preserva els treballs de l'artista. En juliol de 2006 es reinaugura aquest complex en el qual s'inclou en el seu interior, a l'antiga Sala Andrómeda, el casino de Puerto de la Cruz, que es trobava fins a aquest moment en l'hotel Taoro d'aquesta mateixa ciutat.

## Referències

* ↑ DECRET 93/2005, de 24 de maig, pel qual es declara Bé d'Interès Cultural, amb categoria de Jardí Històric “El Llac de la Costa de Martiánez”, en el terme municipal de Puerto de la Cruz, illa de Tenerife. Butlletí Oficial de Canàries núm. 108, divendres 3 de juny de 2005, Pàg. 9573
# George Elbridge Whiting

George Elbridge Whiting (Holliston, Massachusetts, 14 de setembre de 1842 - 14 d'octubre de 1923) fou un organista i compositor estatunidenc.
Fill d'un músic, estudià el piano des dels cinc anys i després lorgue, i als tretze anys es presentà en públic com a concertista, i després d'haver sigut tres anys organista a Albany i sis a Boston, es traslladà a Berlín, on estudià harmonia i instrumentació. El 1876 fou nomenat organista de l'església de la Concepció de Boston, havent sigut, a més, molt de temps professor d'orgue i de composició del Conservatori de Cincinnati i organista de la Catedral de Boston.
Va compondre:
* Misses,
* un Te Deum,
* una sonata,
* diverses Cantates,
* Preludis per a orgue,
* una Simfonia,
* Henry of Navarre, per a cor i orquestra,
* diverses Suites,
* Leonora, (òpera) (1893).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 183 (ISBN 84-239-4570-7)
# George Foss Schwartz

George Foss Schwartz (Cincinnati, 6 de setembre de 1872 - ?) fou un compositor i musicògraf nord-americà. Estudià en el Col·legi de Música de la seva ciutat natal i després en el de Leipzig. El 1905 es dedicà a l'ensenyança a Nova York, de 1897 a 1899 fou professor del Conservatori de Fresno (Califòrnia) des de 1902 ho fou de la Universitat de Califòrnia. Va compondre un Te Deum, un jubileu, motets per a veus i orquestra i 8 peces característiques per a violí i piano. A més, se li deuen: Harmonic analysis; A catechism of harmony; Melody harmonization; one hundred studies involving all the usual devices of harmony; Harmonic analysis, i Music during the Period of the Am. Revolution (1916).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1219 (ISBN 84 239-4554-5
* Treballs per o sobre George Foss Schwartz en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# George Kirbye

Georg Kirbye (? - Bury Saint Edmunds, octubre de 1634) fou un músic anglès del segle xvi. Va ser un dels més destacats madrigalistes anglesos. El 1597 publicà una sèrie de 24 madrigals per a 4, 5,i 6 veus. A aquest seguiren altres diversos quaderns d'aquestes composicions, alguns dels quals es conserven en el Royal of Music, de Londres i en el Col·legi de St. Michael, de Tenbury. La col·lecció completa de les dites composicions va ser publicada l’Old English Edition, d'Arkwright.

## Referències

* ↑ Apèndix núm. 6, pàg. 769 de l'Enciclopèdia Espasa. ISBN 84-239-4576-6
# José Miró Anoria

José Miró Anoria (Cadis, 1815 - Sevilla, 1878) fou un pianista i compositor andalús del Romanticisme.
Estudià a Sevilla amb l'organista d'aquella catedral, Eugenio Gómez, i a París amb Kalkbrenner, com a concertista es va fer aplaudir en les principals ciutats de França, Bèlgica i Anglaterra. El 1842 retornà a Espanya i donà una sèrie de sis concerts en l'Acadèmia Filharmònica Matritense, en el Liceu i en l'Institut, que foren altament elogiats per la crítica i el públic. Després de recórrer les principals ciutats d'Espanya, es traslladà a Lisboa, i al seu teatre de San Carlos donà quatre concerts. El 1843 es traslladà als Estats Units i després a l'Havana (Cuba), on en el transcurs d'un mes feu 10 concerts, sent aplaudit amb entusiasme. Acceptà la direcció del Liceu artístic i literari d'aquella ciutat, on tingué diversos alumnes, entre ells, Adolfo de Quesada, fins que el 1850 passà a París, i després a l'Havana. El 1854 tornà a Espanya i fou nomenat professor del Conservatori de Madrid. També va ser professor dels infants ducs de Montpensier. Publicà un mètode i nombroses composicions per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, pàg. 843 (ISBN 84 239-4535-9)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 999 (ISBN 84-239-4548-0)
# Luis Peral Guerra

Luis Peral Guerra (Madrid, 5 de novembre de 1950) és un economista i polític conservador espanyol, que ha exercit els càrrecs de regidor de l'Ajuntament de Madrid, diputat de la v, vi, vii, viii, ix i x legislatures de l'Assemblea de Madrid, conseller de Treball i d'Educació de la Comunitat de Madrid i senador de la viii, ix i x legislatures de les Corts Generals.
Fill de l'empresari immobiliari i arquitecte Luis Peral Buesa i de Mariela Guerra Zunzunegui; és net del General Luis Peral Sáez, ajudant de camp de Francisco Franco. Va contreure matrimoni el 1992 amb María Ferré y de la Peña.
Enquadrat en el sector més conservador del PP, oposat a l'avortament i a la maternitat subrogada, durant el seu mandat com a conseller d'Educació (2003-2007) la comunitat autònoma va retardar la implantació de l'assignatura d'Educació per a la Ciutadania impulsada pel govern de José Luis Rodríguez Zapatero. El març de 2016 va incomplir la disciplina de partit en absentar-se en la votació de la llei contra la LGTBfobia en l'Assemblea de Madrid. Al desembre de 2016 va anunciar que renunciava a l'acta de diputat en l'Assemblea al·legant motius personals a més de finalitzar la seva activitat política.

## Notes

* ↑ Guardonat personalment amb un premi a HazteOir en 2004. Va afirmar que la decisió era a càrrec d'un jurat.

## Referències

* ↑ «Ilmo. Sr. D. Luis. Peral Guerra». Asamblea de Madrid. Arxivat de l'original el 2018-01-20. [Consulta: 21 gener 2018].
* 1 2 «Enlace Peral Guerra-Ferré de la Peña». ABC [Madrid], 20-03-1992, pàg. 43.
* ↑ Vélez, Antonio M. «Un exsenador del PP imputado en el caso Lezo controla una participación en una empresa en Luxemburgo». eldiario.es, 27-11-2018.
* ↑ «Enlace Peral-Guerra». ABC, 16-11-1949, pàg. 43.
* ↑ «Esquela». ABC, 09-11-1968, pàg. 131 [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ Muñoz Ramírez, 2016, p. 313-314.
* ↑ Ponce de León, Rodrigo. «Esperanza Aguirre financió a HazteOir con dinero de la Agencia de Cooperación e Inmigración». Eldiario.es, 02-03-2017.
* ↑ «El Gobierno de Aguirre premia a una página que denuncia a UNICEF por abortista». El País, 15-10-2004.
* ↑ «Luis Peral renuncia a su acta de diputado del PP en la Asamblea de Madrid». Telemadrid, 26-12-2016.
* ↑ «El diputado popular Luis Peral deja su escaño en la Asamblea de Madrid». El País, 28-12-2016.

## Bibliografia

* Muñoz Ramírez, Alicia. Movilización contra educación para la ciudadanía y los derechos humanos. Castilla-la Mancha, Castilla y León y Madrid. Universitat de Salamanca, 2016. ISBN 978-84-9012-601-1.
# Cástor Méndez Brandón

Cástor Méndez Brandón (Celanova, Galícia, 1870 - [...?]) fou un escriptor i baríton gallec.
Dotat d'una bella veu de baríton, fou un panegirista i divulgador de la música gallega, culminant aquesta tasca seva en una conferència que donà en l'Ateneu Científic i Literari de Madrid el 1908, la qual recollí en un volum que publicà el mateix any amb el títol de Canciones y poesies gallegas, en el qual també recollia les seves primícies com a poeta cultivador de la llengua vernacle.
Després donà a la llum altres llibres, en els que recollí gran nombre de treballs originals seus, entre ells els que porten per títol Frangullas (Ourense, 1910) i Celanoverias (Madrid, 1913).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apendix núm. 7, pàg. 330 (ISBN 84-239-4577-4)
# Hotinet Barra

Hotinet Barra fou un compositor de música francès del segle XVI del que es coneixen les recopilacions Mottetti libro primo (Venècia, 1521), als llibres V, VII i XII de composicions religioses, publicades a París el 1534 i 1535, i als Motetti del Fiore (Lió, 1559) figuren quatre motets un magnificat i una Salve Regina totes a quatre veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 7, pàg. 889, ISBN 84-239-4507-3