OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Himeneu

Segons la mitologia grega Himeneu (Hymenaeus) o Himen (Hymen), en grec 'Yμήν o 'Yμέναιος, era el Déu dels casaments. És fill d'Apol·lo i d'Urània, però altres genealogies el fan fill de Dionís i d'Afrodita, o n'atribueixen la maternitat a una altra Musa, com Cal·líope o Clio. Presidia el seguici nupcial, al qual assistia ornat amb una corona de flors i agitant una torxa. El seu nom s'usava com a invocació en els cants nupcials (l'anomenada cançó himenea).
S'han imaginat diversos mites per explicar el fet que fos invocat el nom d'Himeneu en l'acte d'un casament. Per exemple, que Himeneu era un jove atenenc d'extraordinària bellesa, fins al punt de ser confós amb una dona. Tot i ser d'origen humil, estimava una jove noble d'Atenes i, desesperat per casar-se amb ella, es limitava a seguir-la de lluny pertot arreu. Un dia en què les donzelles de la noble havien anat a Eleusis a oferir un sacrifici a Demèter, van ser raptades pels pirates, incloent-hi Himeneu, a qui van confondre amb una dona. Després d'un llarg recorregut, els pirates van arribar a una costa deserta on, fatigats, es van quedar adormits. Himeneu els va matar. Deixà les dones en un lloc segur i tornà a Atenes, i s'oferí a restituir les donzelles a canvi que li fos concedida la seva estimada. Un cop fou acceptada la seva petició, Himeneu va retornar a casa les donzelles. En memòria d'aquest fet, el nom d'Himeneu s'invoca en els casaments com a senyal de bon averany.
Un altre mite explica de manera diferent la intervenció d'Himeneu en la cerimònia nupcial. Himeneu era fill de Magnes i era un músic molt hàbil. Cantant en les noces de Dionís i Altea, va morir sobtadament en el decurs de la cerimònia i, per mantenir-ne el record, es va prendre la decisió d'invocar-lo en els casaments.
Un mite semblant a l'anterior deia que Himeneu, jove formosíssim, havia estat estimat per Hèsper; quan estava cantant en el casament de Dionís i Ariadna va perdre la veu. Com a record d'aquest fet tot casament tenia un "cant d'Himeneu".
En altres versions, Himeneu era també una adolescent molt formós que havia mort el dia del seu casament, i quedà així el nom lligat a aquesta cerimònia. Tot i que, segons sembla, Asclepi el ressuscità poc de temps després. Tots aquests mites concorden en la bellesa del jove, el qual va ser estimat per Apol·lo, per Tàmiris o per Hèsper (en efecte, en el moment en què surt l'estel vespertí es consuma l'Himeneu).
Els atributs habituals d'aquest déu són la torxa, una corona de flors i, a voltes, una flauta com les que acompanyaven amb música el seguici nupcial.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 269-270. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 116. El Cangur / Diccionaris, núm. 209, ISBN 8429741461.
# Hippolito Sabino

Hippolito Sabino (italià: Ippolito Sabino) (Lanciano, c. 1550 - Lanciano, 25 d'agost de 1593) fou un compositor italià.
Autor de set llibres de madrigals a 5 i 6 veus (1570-89). Va tenir entre els seus deixebles a Gregori Strozzi. Autor d'un Magnificat a 4 veus (1583). A més es troben algunes composicions seves a Harmonica Celeste i Ghirlanda de madrigali, de Petrus Phalesius; Symphonia angelica, d'Hubert Waelrant, i Trionfo di Dori (1596).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1078 (ISBN 84 239-4552-9)
# Hisonotus francirochai

Hisonotus francirochai és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Castro, R.M.C. i L. Casatti 1997. The fish fauna from a small forest stream of the Upper Parana River Basin, southern Brazil. Ichthyol. Explor. Freshwat. 7(3/4):337-352.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Ihering, R. von. 1928. Uma nova espècie de Otocinclus (Pisces. Nematognatha) "cascudinho" de S. Paulo. Bol. Biol., Trab. Lab. Parasit. Fac. Med., S. Paulo v. 11 (núm. 42): 1-3.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Escut d'Argentona

L'escut d'Argentona representa una palma com a símbol del màrtir sant Julià d'Antinoe, patró d'Argentona i a qui està dedicada l'església parroquial, i els Quatre Pals representant la jurisdicció del comte rei.

## Escut heràldic

L'escut oficial d'Argentona té el següent blasonament:
    «Escut caironat truncat: 1r. d'argent, una palma de sinople posada en pal; i al 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.»
Està oficialitzat per la Generalitat de Catalunya, aprovat el 25 de setembre del 1992 i publicat al DOGC número 1654 de 7 d'octubre del mateix any.
Tradicionalment l'escut incorporava un bàcul, ja que sant Julià va ser abat del monestir que va fundar. Aquest bàcul es va perdre amb l'aprovació de l'escut oficial el 1992, ja que es relacionava amb un bàcul de bisbe. Tot i així, algunes entitats locals el conserven.

## Bandera d'Argentona

La bandera d'Argentona reprodueix els símbols heràldics. Té la següent descripció oficial:
    «Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en nou faixes iguals, cinc de grogues i quatre de vermelles alternades. A l'asta un pal d'amplada d'1/4 de la bandera de color blanc i carregat amb la palma de l'escut posada en pal, d'altura de 7/9 parts de la bandera, de color verd.»
Va ser aprovada el 31 de març de 1994 i publicada en el DOGC número 1886 de 20 d'abril del mateix any.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 de setembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Argentona.» (pdf). DOGC núm. 1654. Generalitat de Catalunya, 07-10-1992. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ Calvo, Bernat «On és el bàcul de Sant Julià en l'escut d'Argentona?» (pdf). Fonts: Butlletí del Centre d'Estudis Argentonins Jaume Clavell. Centre d'Estudis Argentonins Jaume Clavell [Argentona], núm. 46, 2011, pàg. 33. ISSN: 1887-9381 [Consulta: 14 febrer 2014].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 31 de març de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Argentona.» (pdf). DOGC num. 1886, 20-04-1994. [Consulta: 9 abril 2010].

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Argentona: Símbols oficials, a Municat
# Escut d'Artana

L'escut oficial d'Artana té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'argent, tres ciris o velassos encesos de sable, col·locats en banda. En cap, un crucifix d'altar d'or. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució de 15 de maig de 2007, del conseller de Justícia, Interior i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 5525, de l'1 de juny de 2007.
Es tracta de la rehabilitació de l'escut utilitzat tradicionalment pel municipi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa.
* Llista d'escuts del País Valencià.

## Referències

* ↑ «Resolució de 22 de juliol de 2020, de la Presidència de la Generalitat, per la qual es rectifiquen diversos errors materials observats en les descripcions dels símbols locals aprovats dels municipis de Sumacàrcer, Artana, Orihuela i l’entitat local menor de la Barraca d’Aigües Vives» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 8.869, 29-07-2020, pàg. 29.205 [Consulta: 12 novembre 2022].
* ↑ «Resolució de 15 de maig de 2007, del conseller de Justícia, Interior y Administracions Públiques, per la qual se rehabilita l'escut de l'Ajuntament d'Artana (Castelló)» ( PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 5.525, 01-06-2007, pàg. 23.599 [Consulta: 18 juny 2020].
# Escut d'Artesa de Lleida

L'escut oficial d'Artesa de Lleida té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, una balança d'or acompanyada a la punta d'una creu de Malta d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 27 de gener del 2005 i publicat al DOGC el 22 de febrer del mateix any.
Les balances són el senyal identificador de sant Miquel, patró del poble. La creu de Malta d'argent sobre camp heràldic de gules fa referència al fet que Artesa va pertànyer històricament a la jurisdicció de l'orde hospitalera de Sant Joan de Jerusalem, o orde de Malta.

## Referències

* ↑ «Resolució GAP/399/2005, de 27 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Artesa de Lleida.» (pdf). DOGC núm. 4328, p. 4253, 22-02-2005. [Consulta: 31 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Eslida

L'escut d'Eslida és un símbol representatiu oficial d'Eslida, municipi del País Valencià, a la comarca de la Plana Baixa. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, una torre torrejada d'or, maçonada i aclarida de sable i terrassada de sinople. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 26 de març de 2012, del conseller de Presidència, publicada al DOGV núm. 6.750, de 10 d'abril de 2012.
La torre de l'escut fa referència al castell d'Eslida, les ruïnes del qual dominen el poble des de dalt d'un turó.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de dos segells en tinta d'Eslida de 1876, de l'Ajuntament i de l'Alcaldia, on ja hi apareixen les armories de la població.
* Segell de l'Ajuntament (AHN, 1876).
* Segell de l'Alcaldia (AHN, 1876).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Plana Baixa
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 26 de març de 2012, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut del municipi d'Eslida» ( PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6.750, 10-04-2012, pàg. 6.750 [Consulta: 18 juny 2020].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 168 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Eslida (Castellón)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 9 desembre 2020].
# Escut d'Espot

L'escut oficial d'Espot, aprovat el 12 d'agost de 2024, té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un mont alt de dos cims d'argent movent de la punta sobremuntat d'una creu abscissa patent concavada d'or angulada de quatre raigs rectilinis d'argent; el peu de sinople, un estany d'argent i atzur. Per timbre, una corona mural de poble.
L'escut incorpora un mont alt de dos cims, que representa la muntanya dels Encantats; un estany, que simbolitza l'estany de Sant Maurici, i una creu de santa Llogaia, patrona d'Espot. Els esmalts verd i blau del camper fan referència a la natura que forma part del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.

## Vegeu també

* Escut antic d'Espot

## Referències

* ↑ «Resolució PRE/3194/2024, de 12 d'agost, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Espot» (pdf). DOGC, núm. 9.242, 05-09-2024. [Consulta: 5 setembre 2024].
# Escut d'Isòvol

L'escut oficial d'Isòvol té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una espasa flamejada d'or, guarnida d'argent acostada d'una flor de lis d'argent a la destra i de 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda per damunt de la d'argent en barra a la sinistra, i acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'atzur, rivetada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 20 de març de 1990 i publicat al DOGC el 4 d'abril del mateix any amb el número 1276.
L'escut presenta els atributs dels patrons dels tres pobles que formen el municipi (All, Isòvol i Olopte): respectivament, la flor de lis de la Mare de Déu, l'espasa flamejant de sant Miquel i les claus de sant Pere. La faixa ondada del peu simbolitza el Segre, les aigües del qual transcorren pel municipi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Isòvol (Cerdanya).» (pdf). DOGC núm. 1276. Generalitat de Catalunya, 04-04-1990. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut d'Ultramort

L'escut d'Ultramort té dos símbols històrics del poble d'Ultramort (Baix Empordà): la creu de Santa Eulàlia, patrona del poble, i una mitra en al·lusió a la jurisdicció feudal del bisbat de Girona que va adquirir el castell de Rupià al segle xiii.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat: de porpra, un sautor ple de gules rivetat d'argent, acompanyat al cap d'una mitra d'argent embellida d'or. Per timbre, una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1997 i publicat al DOGC el dia 30 del mateix mes amb el número 2507.

## Bandera d'Ultramort

La bandera d'Ultramort té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de porpra, amb l'aspa vermella de l'escut, de gruix 1/9 de l'alçària del drap amb un rivet blanc, de gruix 1/54 de la mateixa alçària, i amb la mitra blanca embellida de groc de l'escut, d'alçària 7/36 de la del drap i amplària 4/27 de la llargària del mateix drap, al centre i a 1/12 de la vora superior. | » |
Va ser aprovada el 13 d'octubre de 2004 i publicada en el DOGC el 28 d'octubre del mateix any dins el número 4249.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 7 d'octubre de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Ultramort» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 2507, 30-10-1997 [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GAP/2869/2004, de 13 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Ultramort» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 4249, 28-10-2004 [Consulta: 18 novembre 2011].
# Escut de Balsareny

L'escut oficial de Balsareny té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un riu d'atzur en forma de cinta ondada sostenint un mont de sable somat d'un castell obert de sinople, i acompanyat d'un lleó de gules coronat a l'antiga d'or i armat de sable a cada costat. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 21 d'abril de 1983 i publicat al DOGC núm. 331 del 25 de maig del mateix any.
S'hi veu el castell de Balsareny, damunt d'un turó vora el Llobregat. El poble fou el centre d'una baronia, adquirida el 1281 per Ramon de Peguera (les armes dels Peguera, un lleó coronat de gules damunt camper d'argent, apareixen a banda i banda del castell).

## Referències

* ↑ «DECRET 171/1983, de 21 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Balsareny perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 331. Generalitat de Catalunya, 25-05-1983. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut de Barx

L'escut de Barx és un símbol representatiu oficial de Barx municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | Escut mig partit i truncat. Primer, d'or els quatre pals d'Aragó: segon, d'argent una torre d'atzur, sostinguda per ones d'argent i d'atzur; i tercer, d'argent la imatge de la Divina Pastora voltada de la llegenda «Tu honorificientia populi noste». Al timbre Corona Reial Tancada. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Ordre de 6 de novembre de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 710, de 25 de novembre de 1987.
El quatre pals són les armories històriques de la Corona d'Aragó. La torre sobre les ones del mar n'era l'escut del Monestir de Santa Maria de la Valldigna, antic posseïdor en senyoria de Barx. La Divina Pastora és la patrona del municipi.
L'Ajuntament utilitza un escut ornamentat amb una cartela i en comptes d'una corona reial tancada porta un coronel obert.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.

## Referències

* 1 2 «Ordre de 6 de novembre de 1987, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual és aprovat l'escut heràldic municipal de Barx (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 710, 25-11-1987, pàg. 5.080 [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ de la Válgoma, Dalmiro «Dictamen sobre el escudo heráldico municipal de Barx» (en castellà). Boletín de la Real Academia de la Historia, Tomo 184, núm. 2, 1987, pàg. 394 [Consulta: 21 gener 2016].
# Escut de Begues

L'escut oficial de Begues té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r d'argent amb un marc de sable i 2n de gules amb un marc de sable; ressaltant sobre la partició, un arbre de sinople. Per timbre, una corona de vila.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És un escut dividit en dues particions, la primera és de color blanc o gris clar (argent), i la segona, de color vermell (gules). Cada partició conté un marc de color negre (sable). A sobre d'aquestes particions (ressaltant sobre la partició) hi ha un arbre de color verd (sinople).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de vila, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb vuit torres merletades, de les quals se'n veuen cinc.

## Història

El senyal de l'arbre és el propi i tradicional del municipi, mentre que els dos marcs fan al·lusió a la família dels Marc, barons d'Eramprunyà, que foren els qui van tenir jurisdicció sobre la vila. El camper partit d'argent i de gules simbolitza el Garraf blanc –anomenat així pels seus sòls calcaris– i el Garraf vermell –pels gresos silícics i els conglomerats–, els paisatges que conformen el massís, juntament amb el Garraf negre, representat pel sable dels marcs.
L'escut va ser aprovat el 17 de novembre del 2014 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 6760.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
* Bandera de Begues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2657/2014, de 17 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Begues.» (pdf). DOGC núm. 6760. Generalitat de Catalunya, 28-11-2014. [Consulta: 28 novembre 2014].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.

## Enllaços externs

* Escut de Begues
# Escut de Bellaguarda

L'escut oficial de Bellaguarda té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, una torre d'argent oberta acostada de 2 moles d'argent nadillades de sable. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 21 de gener de 1998. Armes parlants: s'hi veu una torre de guaita des d'on es pot fer una "bella guarda". Les moles són també un senyal parlant i fan referència als Moliner, família fundadora del poble.

## Bandera oficial

La bandera oficial de Bellaguarda té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb la torre blanca, de porta i finestres vermelles, de l'escut, d'alçària 2/3 de la del drap i amplària 1/3 de la llargària del mateix drap, al centre, i amb les dues moles blanques, nadillades de negre, de l'escut, cadascuna de diàmetre 1/4 de l'alçària del drap, posades a 1/3 de la vora inferior, la primera a 1/12 de la vora de l'asta i la segona a la mateixa distància de la del vol.
Va ser aprovada el 21 de juny de 2010 i publicada en el DOGC el 7 de juliol del mateix any amb el número 5665.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ d'11 de novembre de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Bellaguarda» (pdf). DOGC num. 2780, 11-11-1998. [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2237/2010, de 21 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Bellaguarda.» (pdf). DOGC núm. 5665. Generalitat de Catalunya, 07-07-2010. [Consulta: 8 juliol 2010].
# Escut de Bellprat

L'escut oficial de Bellprat té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un lleopard lleonat coronat d'or; el peu de sinople sostenint una faixa d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'11 de gener del 2000 i publicat al DOGC el 27 de gener del mateix any amb el número 3065.
El lleó d'or coronat sobre camper de gules són les armes dels comtes de Queralt, senyors de Bellprat. Els colors de l'escut són parlants, en referència al nom del poble: el lleó es troba damunt un peu de sinople que representa un prat, embellit d'or.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ d'11 de gener de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Bellprat.» (pdf). DOGC núm. 3065. Generalitat de Catalunya, 27-01-2000. [Consulta: 16 octubre 2012].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia