OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oxidació enzimàtica

L'oxidació enzimàtica, enrossiment enzimàtic o embruniment enzimàtic és el procés de passar a ser de color bru, i especialment es refereix als aliments. L'embruniment dels aliments pot ser desitjable, com en el cas de la caramel·lització, o ser indesitjable, com en la poma que es torna marró després d'haver-la tallat. Els aliments, incloent-hi les begudes es poden tornar bruns pel procés d'oxidació enzimàtica i també per processos no enzimàtic.
L'embruniment enzimàtic és un procés químic que implica la polifenol oxidasa, la catecol oxidasa i altres enzims que creen melanina i benzoquinona, que dona com a resultat un color bru. Aquest embruniment enzimàtic normalment requereix l'exposició a l'oxigen, com en l'embruniment que passa en la poma tallada. L'embruniment enzimàtic pot ser beneficiós per:
* Desenvolupar sabors en el te
* Desenvolupar color i sabor en els fruits secs com la figa i el raïm.
L'embruniment enzimàtic sovint és perjudicial en la fruita fresca i les hortalisses, incloent-hi pomes, patates i bananes; i en marisc com les gambes. Hi ha una gran varietat de tècniques per evitar l'embruniment enzimàtic:
* El suc de la llimona i d'altres àcids abaixen el pH i treuen el cofactor del coure que és necessari per al funcionament dels enzims de l'embruniment
* escaldar per desnaturalitar enzims i destruir els reactius responsables
* Les baixes temperatures també eviten l'embruniment enzimàtic reduint la taxa de reacció.
* Gasos inerts com el nitrogen, eviten la presència de l'oxigen necessari per a la reacció
* Productes químics com el bisulfit de sodi i els citrats

## Embruniment no enzimàtic

L'embruniment no enzimàtic o oxidatiu, és un procés químic que produeix un color marró en els aliments sense que hi intervinguin els enzims. Les dues formes principals són la caramel·lització i la reacció de Maillard. Les dues varien en la taxa de reacció en funció de l'activitat de l'aigua.

## Referències

* ↑ «Demystifying Arctic Apples» (en anglès). Okanagan Specialty Fruits Inc.. Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: 30 maig 2013].
* ↑ «The Science» (en anglès). Innate by Simplot: Simplot Plant Science.. [Consulta: 30 maig 2013].
# Andrejs Upīts

Andrejs Upīts (Parròquia de Skrīveri a Vidzeme, Imperi Rus (actual Letònia), 4 de desembre de 1877 - Riga, 17 de novembre de 1970) va ser un escriptor, poeta, novel·lista i polític letó, que ocupà el càrrec de diputat comunista a les eleccions legislatives letones de 1940.

## Activitat literària

Va començar a escriure pel diari Mājas viesis sota el pseudònim d'Andrei Araji el 1892, els seus primers articles van ser:Parunas, Skrīveros uzrakstītas i Kā mūsu senči agrāk Vidzemē dzīvojuši. Va escriure novel·les, contes, drama, tragèdia, comèdia, poesia, sàtira, i va realitzar treball de periodisme i de crítica literària. El seu llibre infantil Sūnu ciema zēni, està inclòs a la llista de lectures obligatòries de les escoles. Va ser un dels escriptors letons més polifacètics. Els seus herois posseeixen caràcter vistós i utilitzen un llenguatge molt ric.
La seva novel·la Zaļā zeme de 1945 va rebre el Premi Estatal de l'URSS de segon grau el 1946. La seva Sociālistiskā reālisma jautājumi literatūrā va guanyar el Premi Escriptor del Poble de la República Socialista Soviètica de Letònia el 1943.
Les seves obres van ser prohibides en dues ocasions, la primera vegada després del cop d'estat de 1934 de Kārlis Ulmanis i la segona durant els anys del règim soviètic, quan la seva obra Ziedošais tuksnesis va ser prohibida al teatre Dailes i els censors van prohibir la distribució del seu llibre Literatūras vēsture.

## Obres destacades
### Novel·la

* Jauni avoti (1909)
* Sieviete (1910)
* Zīda tīklā (1912)
* Pēdējais latvietis (1913)
* Zelts (1914)
* Renegāti (1915)
* Ziemeļa vējš (1921)
* Perkona pievārtē (1922)
* Pa varavīksnes tiltu (1926)
* Zem naglota papēža (1928)
* Jāņa Robežnieka nāve (1932)
* Vecās ēnas (1934)
* Zaļā zeme (1945)
* Plaisa mākoņos (1951)

### Prosa

* Jauni avoti (1909)
* Sieviete (1910)
* Zīda tīklā (1912)
* Pēdējais latvietis (1913)
* Ziemeļa vējš (1921)
* Zelts (1921)
* Pērkona pievārtē (1922)
* Renegāti (1922)
* Pa varavīksnes tiltu (1926)
* Zem naglota papēža (1928)
* Jāņa Robežnieka pārnākšana (1932)
* Jāņa Robežnieka nāve (1933, Vecas ēnas (1934)
* Smaidoša lapa (1937)
* Laikmetu griežos (1937 1940)
* Māsas Ģertrūdes noslēpums (1939)
* Zaļā zeme (1945)
* Plaisa mākoņos (1951)

### Contes

* Jauni avoti (1909)
* Sieviete (1910)
* Zīda tīklā (1912)
* Pēdējais latvietis (1913)
* Ziemeļa vējš (1921)
* Zelts (1921)
* Pērkona pievārtē (1922)
* Renegāti (1922)
* Pa varavīksnes tiltu (1926)
* Zem naglota papēža (1928)
* Jāņa Robežnieka pārnākšana (1932)
* Jāņa Robežnieka nāve (1933, Vecas ēnas (1934)
* Smaidoša lapa (1937)
* Laikmetu griežos (1937 1940)
* Māsas Ģertrūdes noslēpums (1939)
* Zaļā zeme (1945)
* Plaisa mākoņos (1951)

## Vegeu també

* Museu Memorial Andrejs Upīts

## Referències

* ↑ Rožkalne, Anita. Latviešu rakstniecība biogrāfijās (en letó). Riga: Zinātne, 2003. ISBN 9984-698-48-3. OCLC 54799673.
* ↑ Zirnis, E. Cenzēts mūža garumā. Diena, 6.12.2007

## Enllaços externs

* Biografia
# Aleksandra Fédoriva

Aleksandra Andréievna Fédoriva (rus: Александра Андреевна Федорива; Moscou, Rússia, 13 de setembre de 1988) és una atleta russa, especialista en la prova de 200 m en la qual va arribar a ser medallera de bronze europea el 2010.

## Carrera esportiva

Al Campionat Europeu d'Atletisme de 2010 va guanyar la medalla de bronze en els 200 metres, corrent-los en un temps de 22,44 segons, arribant a meta després de la francesa Myriam Soumaré (or amb 22,32 s) i la ucraïnesa Ielizaveta Brízhina (plata també amb 22,44 segons).

## Referències

* ↑ «Alexandra Fedoriva». International Olympic Committee (IOC). [Consulta: 21 desembre 2017].
* ↑ «Alexandra Fedoriva». IAAF. [Consulta: 1r gener 2018].

## Enllaços externs

* IAAF, perfil de Aleksandra Fédoriva
# Habitatge al carrer Consolat de Mar, 35 (Barcelona)

L'habitatge al carrer Consolat de Mar, 35 és un edifici catalogat com a bé cultural d'interès local que forma part de les denominades Voltes dels Pintors, en una placeta del carrer del Consolat de Mar, molt a prop de Santa Maria del Mar. Juntament amb les Voltes dels Encants, fan d'aquest indret un conjunt urbà especialment suggeridor.

## Descripció

Consta de planta baixa i quatre pisos més el terrat. L'edifici es recolza sobre uns pilars de pedra i bigues de fusta, a mode de porxo, les obertures del qual estan solucionades amb una llinda de fusta, el que recorda les construccions del segle xv. Tot i així, la resta de l'edifici no sembla que es pugui datar amb anterioritat del segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Consolat de Mar, 35». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Habitatge al carrer Consolat de Mar, 33». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.

## Vegeu també

* Voltes dels Encants i dels Pintors
# Escut de Sils

L'escut oficial de Sils té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. d'atzur, un estany d'argent i de sinople; 2n. d'or, una cabra de sable i la bordura de 8 peces de sable. Per timbre una corona mural de vila.
Va ser aprovat el 25 de març de 1994 i publicat al DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.
El 2015, l'ajuntament de Sils va aprovar en ple que s'atorgués el títol de vila, ja que s'havien superat els 5.000 habitants.
L'escut representa l'antic estany de Sils, dessecat a mitjan segle xix, i les armes parlants dels Cabrera, ja que el poble pertanyia a la batllia de Riudarenes, del vescomtat de Cabrera.

## Bandera

La bandera oficial de Sils (Selva) té la següent descripció:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, formada per tres faixes horitzontals iguals, blava, groga i verda.
Recull els colors principals de l'escut, blau i groc, i el verd del faixat que representa l'antic estany. Va ser aprovada el 10 de gener de 1995 i publicada en el DOGC el 25 de gener del mateix any amb el número 2002.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 25 de març de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sils.» ( PDF). DOGC núm. 1886. Generalitat de Catalunya, 20-04-1994. [Consulta: 26 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de gener de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sils.» (pdf). DOGC num. 2002, 25-01-1995. [Consulta: 9 juny 2010].
# Escut de Sora

L'escut oficial de Sora té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una vall de sinople sobremuntada d'una garba de sinople ressaltant sobre una aixada d'or, en banda, i unes àrpies d'or, en barra. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de maig del 2006 i publicat al DOGC el 22 de juny del mateix any amb el número 4660.
Sora és un municipi agrícola del Lluçanès de població tradicionalment disseminada en grans masies. Els elements de l'escut fan referència a l'activitat econòmica principal, l'agricultura (ja en escuts anteriors hi figuraven uns arbres i una garba, a més d'una creu), damunt una representació de la vall de la riera de Sora.

## Vegeu també

* Bandera de Sora
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2021/2006, de 26 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sora.» (pdf). DOGC núm. 4660. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Sot de Ferrer

L'escut de Sot de Ferrer es un símbol representatiu oficial de Sot de Ferrer, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Palància. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Truncat. Al primer quarter, d'or, sis cotisses de gules. Al segon, d'argent, tres arbres de sinople terrassats del mateix, en faixa. Al timbre, corona reial oberta, segons la tradició del Regne de València. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Ordre de 30 d'octubre de 1987, de la Conse­lleria d'Administració Pública, publicada en el DOGV núm. 710, del 25 de novembre de 1987 i modificat per Resolució de 19 de maig de 2015, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, publicada en el DOCV núm. 7552, del 19 de juny de 2015.
L'Ajuntament va iniciar el procediment per a dotar-se d'un escut i, el 23 de gener de 1987, obtingué l'informe favorable de la Reial Acadèmia de la Història. Es tracta de les armes parlants de la població. Al primer camper s'hi representen les armories dels Ferrer, antics senyor de la població. El bosc representa l'altra part del nom: Sot.
En 2015 es canvià la corona tancada per la corona reial oberta valenciana per tal d'adaptar l'escut a la normativa heràldica del País Valencià. També es simplificà el bosc, canviant-lo per tres arbres.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* ↑ «Ordre de 30 d'octubre de 1987, de la Conse­lleria d'Administració Pública, per la qual s'aprova l'escut heràldic municipal de Sot de Fe­rrer (Castelló)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 710, 25-11-1987, pàg. 5079 [Consulta: 6 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 19 de maig de 2015, del conseller de Presidència i Agricultura, Pesca, Alimentació i Aigua, per la qual s'aprova la modificació de l'escut del municipi de Sot de Fe­rrer». DOCV, 7552, 19-06-2015, pàg. 19687 [Consulta: 6 setembre 2015].
* ↑ de la Valgoma, Dalmiro «Informes Oficials. Escut municipal de Sot de Ferrer» (en castellà). Butlletí de la Reial Acadèmia de la Història, Tomo 184, núm. 2, 1987, pàg. 378 [Consulta: 22 juliol 2016].
* ↑ «La Generalitat aprueba los escudos de Càlig, La Font de la Figuera y Sot de Ferrer y la bandera de Aielo de Rugat» (en castellà). diariocronica.es, 21-06-2015. Arxivat de l'original el 16 d’agost 2016 [Consulta: 22 juliol 2016].
# Escut de Susqueda

L'escut oficial de Susqueda té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. de sinople, una creu de Sant Vicenç en forma de sautor abscís d'or; 2n. de sable, una espasa d'or posada en pal sobremuntada d'una ferradura d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 24 de maig de 1988 i publicat al DOGC el 20 de juny del mateix any amb el número 1007.
El sautor és l'atribut de sant Vicenç màrtir, patró de Susqueda, antic cap del municipi; des de 1967, el poble es troba sota les aigües del pantà de Susqueda, al riu Ter. La ferradura i l'espasa de la segona partició de l'escut són els atributs de sant Martí, patró del nou cap del municipi, el poble de Sant Martí Sacalm.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Susqueda.» ( PDF). DOGC núm. 1007, 20-06-1988. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de Terrades

L'escut oficial de Terrades té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una arpa d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 21 de maig de 1993.
L'arpa és el senyal tradicional de l'escut del poble, i és l'atribut de santa Cecília, la patrona local.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 21 de maig de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Terrades.» ( PDF). DOGC núm. 1753. Generalitat de Catalunya, 04-06-1993. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Torrelavit

L'escut oficial de Torrelavit té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r de sinople, un castell d'or tancat de gules; 2n d'or, un raïm de porpra pampolat de sinople; el peu general d'or i quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 17 de gener del 2002 i publicat al DOGC el 5 de febrer del mateix any amb el número 3568.
L'escut presenta tradicionalment els emblemes dels dos pobles que formen el municipi: el castell de Terrassola (del segle xi) i el raïm de Lavit, cap del municipi. Al peu hi ha els quatre pals de Catalunya, ja que el castell de Lavit (segle x) pertanyia a la Corona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/149/2002, de 17 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torrelavit» (pdf). DOGC núm. 3568. Generalitat de Catalunya, 05-02-2002. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019. [Consulta: 20 març 2013].
# Escut de Torrent (Horta Sud)

L'escut de Torrent és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Torrent (l'Horta Sud). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp de gules, tres torres d'argent mal ordenades, maçonades i aclarides de sable, acostada la superior de dues estrelles d'or de vuit puntes. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució del 8 de novembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 4.398, del 13 de desembre de 2002.
Es tracta de l'escut tradicional de la ciutat, amb les torres com a senyal parlant al·lusiu al nom de la localitat.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Horta Sud.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 228 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 8 de novembre de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques per la que se rehabilita l'escut d'ús immemorial» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.398, 13-12-2002, pàg. 32.122 [Consulta: 11 octubre 2015].
# Escut de Torroella de Fluvià

L'escut oficial de Torroella de Fluvià té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una torre oberta d'or acompanyada a la punta d'una faixa ondada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de març del 2001.
Escut parlant al·lusiu al nom del poble: tradicionalment presenta una torre i el riu Fluvià.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de març de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torroella de Fluvià.» ( PDF). DOGC núm. 3355. Generalitat de Catalunya, 26-03-2001. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Torroella de Montgrí

L'escut oficial de Torroella de Montgrí té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, 4 pals de gules; ressaltant sobre el tot una torre d'argent tancada de sable. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat al DOGC el 21 del mateix mes amb el número 1735.
La torre és un senyal parlant tradicional referent al nom de la població, i alhora simbolitza el castell de la localitat. Els quatre pals de Catalunya indiquen que la vila va pertànyer a la Corona fins al 1272, la qual va esdevenir el centre de la baronia de Torroella (simbolitzada per la corona de baró al capdamunt de l'escut).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ 2 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torroella de Montgrí.» ( PDF). DOGC núm. 1735. Generalitat de Catalunya, 21-04-1993. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Vilamalla

L'escut oficial de Vilamalla té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un sautor ple d'or acompanyat al cap de 2 claus passades en sautor, amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra, i de 2 rodes d'or, una a cada flanc. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 12 de juliol de 1984 i publicat al DOGC el 22 d'agost del mateix any amb el número 462.
El sautor és la creu de Sant Vicenç, patró del poble. Vilamalla va pertànyer al monestir de Sant Pere de Rodes, simbolitzat per les claus de sant Pere i dues rodes parlants.

## Vegeu també

* Bandera de Vilamalla
* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «DECRET 240/1984, de 12 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vilamalla per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 462. Generalitat de Catalunya, 22-08-1984. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Vilanova de Segrià

L'escut oficial de Vilanova de Segrià té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, 2 fletxes d'argent caient posades en sautor. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 18 de febrer de 1985.
Les fletxes són l'atribut de sant Sebastià, patró del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «DECRET 63/1985, de 18 de febrer, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vilanova de Segrià per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 523. Generalitat de Catalunya, 22-03-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Vilanova del Camí

L'escut oficial de Vilanova del Camí té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una vila d'argent sostinguda sobre una faixa abaixada d'or i acompanyada al cap d'una mitra d'argent embellida d'or, folrada de gules i amb les ínfules d'or ressaltant sobre un bàcul de bisbe d'or posat en pal. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 d'abril de 1984 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 441.
Escut parlant referent al nom del poble: s'hi veu una vila damunt un camí daurat. Al damunt hi ha els atributs de sant Hilari, patró de Vilanova, que fou bisbe de Poitiers: una mitra i un bàcul.

## Referències

* ↑ «DECRET 148/1984, de 10 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vilanova del Camí per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 441. Generalitat de Catalunya, 08-06-1984. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
* Bandera de Vilanova del Camí
# Escut de Vidreres

L'escut oficial de Vidreres té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un castell de sable obert; la bordura de peces de sable. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1992 i publicat al DOGC el 4 de novembre del mateix any amb el número 1665.
S'hi representa el castell de la vila, que pertanyia al vescomtat de Cabrera; la bordura de sable sobre camper d'or està agafada precisament de les armes dels Cabrera.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 26 d'octubre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vidreres.» ( PDF). DOGC núm. 1665. Generalitat de Catalunya, 04-11-1992. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de Viladrau

L'escut oficial de Viladrau representa el municipi de Viladrau i fou aprovat per l'Institut d'Estudis Catalans el 26 de gener del 2012 i publicat al DOGC número 6.078 l'1 de març del mateix any. El Ple de l'Ajuntament l'havia aprovat prèviament el 15 de novembre del 2011. Segons aquest document té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un castanyer de nou branques d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.
L'arbre és un element tradicional del senyal heràldic de la vila, i a l'escut s'ha volgut representar el Castanyer de les Nou Branques que hi ha dins del terme municipal, que identifica la població. Els colors blau i blanc ja els utilitzava, per exemple, l'equip de futbol local. Anteriorment, l'Ajuntament feia servir un escut amb una representació naturalística d'un paisatge on apareixien un arbre i un ocell en primer terme.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Notes i referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/322/2012, de 16 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Viladrau.» ( PDF). DOGC núm. 6078. EADOP, 01-03-2012. Arxivat de l'original el 2019-04-17. [Consulta: 1r març 2012].
* ↑ Escut del Viladrau F.C.
* ↑ «Imatge de l'escut antic dins elCamí.cat». Arxivat de l'original el 2010-09-26. [Consulta: 1r març 2012].
# Escut de Vinaròs

L'escut de Vinaròs és el símbol representatiu oficial de Vinaròs, municipi del País Valencià, a la comarca del Baix Maestrat. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. En el primer quarter, en camp d'or, un cep de vinya del seu color, dextrat d'una creu de Montesa. En el segon quarter, en camp de gules, una ala d'argent. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de 9 de maig de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.025, de 20 de juny de 2001.
Es tracta de l'escut tradicional de la ciutat, amb el senyal parlant de la vinya, al·lusiu al nom de la localitat. La creu de l'orde de Montesa fa referència a la seva pertinença al castell de Peníscola, possessió templera que va passar a aquest orde el 1317. L'ala és un altre senyal parlant que recorda l'antic nom àrab de la localitat, l'alqueria de Vinalaròs (Ibn al-Arós).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Maestrat
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 247 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 9 de maig de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Vinaròs (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.025, 20-06-2001, pàg. 14.182 [Consulta: 17 juliol 2019].