OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alicia Giménez Bartlett

Alicia Giménez Bartlett (Almansa, 10 de juny de 1951) és una filòloga i escriptora espanyola, resident a Barcelona. El seu nom real és Alicia Giménez i González. El cognom Bartlett és el del seu primer marit Àlvar Bartlett i Coma.

## Biografia

Va estudiar filologia espanyola a la Universitat de València. El 1975 es traslladà a Barcelona, on es doctorà en literatura espanyola per la Universitat de Barcelona.
L'any 1984 va publicar la primera novel·la, Exit (Seix Barral, 1984). El 1996 aparegué el primer volum de la seva popular sèrie policíaca protagonitzada per la inspectora Petra Delicado. Aquesta sèrie consta, fins avui, de vuit novel·les i ha estat traduïda a diversos idiomes. L'any 1999 les aventures de Petra Delicado van donar vida a una sèrie televisiva protagonitzada per Ana Belén i Santiago Segura.
L'any 2011 Alicia Giménez va guanyar la 67a edició del Premi Nadal amb la novel·la Donde nadie te encuentre, que relata la història de la guerrillera del maquis Teresa Pla Meseguer (la Pastora). En novel·la negra, el 2014, guanya el X Premi Pepe Carvalho. El 2015 va guanyar la 64a edició del Premi Planeta amb Hombres desnudos.

## Obres

* Exit (1984)
* Pájaros de oro (1986)
* Caídos en el valle (1989)
* El cuarto corazón (1991)
* Vida sentimental de un camionero (1993)
* La última copa del verano (1995)
* Ritos de muerte (1996)
* Día de perros (1997)
* Una habitación ajena (1997) Premio Femenino Lumen
* Mensajeros de la oscuridad (1999)
* Muertos de papel (2000)
* La deuda de Eva (2002)
* Serpientes en el paraíso (2002)
* Secreta Penélope (2003)
* Un barco cargado de arroz (2004)
* Días de amor y engaños (2006)
* Nido vacío (2007)
* El silencio de los claustros (2009)
* Donde nadie te encuentre (2011)
* Nadie quiere saber (2013)
* Crímenes que no olvidaré (2015)
* Hombres desnudos (2015)
* Mi querido asesino en serie (2017)
* La presidenta (2022)

## Referències

* ↑ «Alicia Giménez Bartlett | enciclopèdia.cat». [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ «Alicia Giménez-Bartlett se lleva el premio Nadal por una obra que revive la historia de la llamada 'maqui hermafrodita'» (en castellà). La Vanguardia, 06-01-2011. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 27 octubre 2015].
* ↑ «Alicia Giménez Bartlett, Premio Pepe Carvalho de novela negra» (en castellà). El Mundo, 06-10-2014. [Consulta: 27 octubre 2015].
* ↑ López, Òscar «Alicia en el país de los policías». Qúe Leer, núm. 69, 9-2002, pàg. 50-54.
* ↑ López, Òscar «Alicia Giménez-Bartlett». Qué Leer, núm.113, 9-2006, pàg. 64-66.
# Bruno Barilli

Bruno Barelli (Fano, 14 de desembre de 1880 - 1952) fou un literat i compositor italià.
Va fer els seus estudis en l'Institut Tècnic de Parma i en el Conservatori de Música de Parma de la mateixa ciutat, passant després a la de Múnic, on aconseguí el diploma de composició. El 1914 va compondre Medusa, òpera en tres actes.
Després fou corresponsal en la guerra balcànica pel diari La Tribuna de Roma, i el Corriere della Sera, de Milà. Fou oficial de l'exèrcit de 1915 a 1919, durant la primera guerra mundial.
Després fou nomenat crític musical de Il Tempo i de Il Corriere Italiano, de Roma, i en Il Resto del Carlino, de Bolonya, després de ser un dels fundadors de la primera.
Se li deu: Delirama (Roma, 1924). Aquest mateix any guanyà el concurs nacional de música amb la seva òpera en un acte Emiral, el llibret de la qual també n'era autor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1328 (ISBN 84-239-4571-5)
# Allocareproctus tanix

Allocareproctus tanix és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* La femella fa 7,76 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 104 i 620 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord: les illes Aleutianes.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Pitruk D. L. & Fedorov V. V., 1993. Allocareproctus gen. novum (Scorpaeniformes, Liparidae) -- a new genus of snailfishes from the northwest Pacific Ocean. Voprosy Ikhtiol. v. 33 (núm. 1). 16-20.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Orr, J.W. & Busby, M. S., 2006. Revision of the snailfish genus Allocareproctus Pitruk & Fedorov (Teleostei: Liparidae), with descriptions of four new species from the Aleutian Islands. Zootaxa, 1173: 1-37.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kido, K., 1985. New and rare species of the genus Careproctus (Liparididae) from the Bering Sea. Jap. J. Ichthyol. 32(1):6-17.
* ↑ Mecklenburg, C.W., T.A. Mecklenburg i L.K. Thorsteinson, 2002. Fishes of Alaska. American Fisheries Society, Bethesda, Maryland. xxxvii +1037 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bruno Bartoletti

Bruno Bartoletti (Sesto Fiorentino, 10 de juny de 1926 – Florència, 9 de juny de 2013) fou un director d'orquestra italià particularment associat amb el repertori líric i contemporani. Fou director artístic de la Lyric Opera of Chicago durant quasi mig segle.
Estudià en el Conservatori de Florència i en el teatre Comunale on inicià les seves activitats com a mestre suplent. Allà debutà el 1953, amb Rigoletto, iniciant així una brillant carrera que el portà ala direcció de l'orquestra del Maggio Musicale Fiorentino, a la de l'òperaitaliana de Copenhaguen, a la de l'Òpera de Roma i finalment a la de Chicago, on dirigí, entre altres obres, l'estrena mundial del Paradise Lost de Penderecki.
Posseeix un vast repertori en el que es disingueix per la seva elevada professionalitat, seguint les antigues lliçons que li'n donà el se mestre Tullio Serafin de sacrificar amb freqüència l'efecte <personal> en favor de la perfecta funcionalitat del conjunt.
A més, d'una carrera dedicada a l'òpera, estrenà obres de Lodovico Rocca, Gian Francesco Malipiero, Alberto Ginastera i Krzysztof Penderecki. Ensenyà en l'Accademia Chigiana de Siena.
Fou condecorat com Cavaliere di Gran Croce della Repubblica Italiana i fou membre de l' Accademia Nazionale di Santa Cecilia i va rebre el Premi Abbiati.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 116 (ISBN 84-239-4507-3)
# Friedrich Wilhelm Telle

Friedrich Wilhelm Telle (Berlín, 9 de setembre de 1798 - 10 de maig de 1862) fou un compositor alemany del Romanticisme.
El 1835 era director d'orquestra del Teatre Imperial de Viena i el 1844 desenvolupava les mateixes funcions en el teatre de Kiel. Va compondre nombroses òperes, entre les quals cal mencionar Das Blane Baret, Sarah i Raphael.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 60, pàg. 637 (ISBN 84 239-4560-X)
# Fritz Stein

Fritz Stein (Gerlachsheim, 17 de desembre de 1879 - Berlín, 14 de novembre de 1961) fou un director d'orquestra, teòleg, pedagog, organista i nazi alemany. Durant el nazisme va obtenir la posició primordial de Reichsleiter a la Reichsmusikkammer, l'organització oficial del control dels músics i va participar activament en el programa de la Gleichschaltung, la uniformització de les idees i l'eliminació de qualsevol veu dissident.
Estudià teologia a Heidelberg i a Karlsruhe, però després es decidí per la música, de la que ja en tenia un sòlids coneixements. Auxiliar en aquesta última ciutat de Wolfrum, el succeí com a director de cors i d'orquestra i el 1906 fou cridat per succeir Ernest Naumann com a director de música de la Universitat de Jena, on fundà el Cor acadèmic i va reorganitzar els Concerts acadèmics. El 1911 descobrí i publicà a Jena una simfonia en do major de Beethoven, anterior a la primera, i que s'anomenà Simfonia de Jena. A partir de 1914 fou mestre de capella a Meiningen. Va publicar: Zur Geschichte der Musik in Heidelberg [«Història de la música a Heidelberg»] (1912) i Eine unbekannte Jugendsymphonie Beethovens [«Una simfonia desconeguda del jove Beethoven»].
El 1933 Stein va acceptar un encàrrec de professor al Conservatori Estatal de Música de Berlín a condició explícita que alguns músics jueus fossin acomiadats com ara Emanuel Feuermann i Leonid Kreutzer. Com a líder de la Reichsmusikkammer encarregat del control de la música i cors eclesiàstics, Stein va tenir un paper important a l'associació antisemítica i «völkisch» Kampfbund für Deutsche Kultur («Associació de lluita per la cultura alemanya») des del juliol de 1933. El juliol de 1933 va postular com a membre del NSDAP, el partit nazi, tot i fracassar va afirmar: «Puc assegurar-vos en honor meu que el meu cor ha estat dedicat al meravellós moviment d'Adolf Hitler durant molts anys». Només va ser acceptat com a membre del partit nazi l'1 de març de 1940.
Després de la Segona Guerra Mundial va perdre tot els seus encàrrecs i es va activar dins del moviment de Ciència Cristiana. Més tard va esdevenir president de l'associació per la música d'església evangèlica (Verband für evangelische Kirchenmusik).

## Referències

* ↑ «Fritz Stein». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada : Europeo-Americana (en castellà). Volum núm. 56. Repr. [Ausg.] Madrid 1908-1923. Madrid: Espasa-Calpe, 1974-1979, p. 1061. ISBN 84-239-4500-6.
* ↑ «Fritz Wilhelm Stein» (en alemany). Kieler Gelehrtenverzeichnis [Repertori dels erudits de Colònia]. Christian-Albrechts-Universität zu Kiel.
* 1 2 Klee, Ernst. Das Personenlexikon zum Dritten Reich: Wer war was vor und nach 1945 [Lèxic cultural del Tercer Reich: qui era el que abans i després de 1945] (en alemany), 2007, p. 588.
* ↑ Prieberg, Fred K. «Handbuch deutsche Musiker 1933-1945 /» (en alemany), 2005.. [Consulta: 11 gener 2021].
# Full Oficial del Consell Municipal d'Igualada

Full Oficial del Consell Municipal d'Igualada va ser una publicació d'informació en català editada a Igualada entre els anys 1936 i 1939.

## Descripció

L'editava el Consell Municipal d'Igualada.
La redacció i l'administració eren a la Secretaria General de l'Ajuntament d'Igualada. Els dos primers números constaven impresos per Nicolau Poncell, els següents per la Impremta Col·lectivitzada UGT i a partir del núm. 137 (20 octubre 1937) per Bas. Sortia tres vegades a la setmana i, a partir del núm. 137, només dues. Tenia quatre pàgines, amb tres columnes. El format era de 32 x 22 cm i a partir del núm. 137 va ser de 28 x 19 cm. El primer número va sortir el 21 de novembre de 1936 i l'últim, el 251, l'1 de gener de 1939.

## Continguts

Va ser un periòdic editat per l'Ajuntament d'Igualada durant els tres anys de la Guerra Civil.
A l'article de presentació deien «El nostre Full no serà pas un diari de combat ni d'informació general, el seu comès es reduirà a donar compte dels acords, projectes, ordres, etc., del Consell Municipal i a divulgar aquells Decrets de la Generalitat que tinguin un major interès col·lectiu».
«Es tractava d'un periòdic oficial, en el qual, a més de la reproducció de decrets, bans i normes, només hi cabien, a vegades, les opinions de la majoria d'ERC i CNT».
És una publicació imprescindible per conèixer la història local durant la guerra, els noms dels qui dirigien la ciutat i com ho feien. A part de les disposicions legals hi havia sol·licituds d'ajuda per als soldats del front, frases d'ànim per als homes de la rereguarda i instruccions per al funcionament de la vida ciutadana, alterada per la guerra. Les disposicions anaven signades sovint per les persones que ocupaven el càrrec oficial corresponent. Així, hi ha les signatures de Pere Bertran Tarrés (alcalde), Bartomeu Torné (secretari), Josep Massó (comissió de Proveïments), Joan Ferrer i Farriol (conseller-regidor d'Agricultura i Ramaderia), Josep Martínez (Economia i Finances), Antoni Borràs Quadres (delegat comarcal de Proveïments de la Generalitat), i d'altres.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 483.
* ↑ «Ciutadans». Full Oficial del Consell Municipal d'Igualada, 1, 21-11-1936.
* ↑ Térmens Graells, Miquel. Revolució i guerra civil a Igualada (1936-1939). Igualada: Ajuntament d'Igualada / Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1991, p. 242.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 486.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).
* Institut Municipal d'Història de Barcelona. Hemeroteca. Carrer de Santa Llúcia, núm. 1. Barcelona (números solts).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Escut de Roses

L'escut oficial de Roses té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, 3 roses de gules botonades d'or i barbades de sinople. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 19 de març de 1992 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 1575.
Les roses són el senyal parlant tradicional al·lusiu al nom de la vila.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 19 de març de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Roses.» ( PDF). DOGC núm. 1575. Generalitat de Catalunya, 30-03-1992. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Sagra

L'escut oficial de Sagra té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camper de gules, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable, acoblada de dues sagetes d'argent posades en sautor. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució del 3 de maig de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques. Publicat en el DOGV núm. 4.010, del 30 de maig de 2001.
La torre simbolitza la vila de Sagra, amb les sagetes que són l'atribut de sant Sebastià, el patró local.
# Escut de Salem

L'escut de Salem és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Salem (la Vall d'Albaida). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona partit. Al primer quarter, en camp d'atzur, un xiprer de sinople, sobre terrassa del mateix color, ressaltant amb un sabre d'argent i un bastó de comandament d'or, i amb un filacteri de blanc sense llegenda per darrere del tronc del xiprer. Al segon quarter, de gules, una balança d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució de 31 de juliol de 2007, del vicepresident primer i conseller de Presidència, publicada al DOCV núm. 5.616, de 10 d'octubre de 2007.
A la primera partició, les armes tradicionals de Salem, d'ús immemorial. A la segona, les balances són el senyal de sant Miquel, patró del poble i titular de la parròquia.
# Escut de Sant Andreu de Llavaneres

L'escut oficial de Sant Andreu de Llavaneres té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un sautor ple d'argent; ressaltant sobre el tot una palma de sinople en pal. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 2 de setembre de 1992 i publicat al DOGC el 16 del mateix mes amb el número 1645.
La palma és la representació del martiri de sant Andreu, patró de la vila, i el sautor representa la seva creu.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de setembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Andreu de Llavaneres.» (pdf). DOGC núm. 1645. Generalitat de Catalunya, 16-09-1992. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Maresme
* Bandera de Sant Andreu de Llavaneres
# Escut de Sant Julià de Cerdanyola

L'escut oficial de Sant Julià de Cerdanyola té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una ermita de porpra acostada de 2 flors de lis d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 31 de març de 1994 i publicat al DOGC el 20 d'abril del mateix any amb el número 1886.
L'ermita és el senyal tradicional de l'escut del poble, i probablement representa l'ermita de la Mare de Déu de les Esposes. Les flors de lis a banda i banda al·ludeixen al màrtir sant Julià, patró de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 31 de març de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Julià de Cerdanyola.» (pdf). DOGC núm. 1886. Generalitat de Catalunya, 20-04-1994. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de Sant Just Desvern

L'escut oficial de Sant Just Desvern té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, una campana d'atzur, batallada d'argent. Si s'escau per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 21 de juny de 1984 i publicat al DOGC el 8 d'agost del mateix any amb el número 459.
La campana és el senyal tradicional de l'escut del poble, i no està lligat amb cap esdeveniment històric particular; es diu que podria simbolitzar la campana que cridava els veïns a aplegar-se a la plaça. Sant Boi de Llobregat, un municipi proper, també té una campana al seu escut.

## Referències

* ↑ «DECRET 205/1984, de 21 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Just Desvern per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 459. Generalitat de Catalunya, 08-08-1984. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
# Escut de Sant Pere Pescador

L'escut oficial de Sant Pere Pescador té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, dues claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra, acompanyades a la punta d'una faixa ondada d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 16 d'abril del 2009 i publicat al DOGC el 6 de maig del mateix any amb el número 5373.
Les claus són l'atribut de sant Pere, patró de la vila, situada a l'esquerra del Fluvià, vora la desembocadura del riu, representat per la faixa ondada d'argent.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1223/2009, de 16 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Pere Pescador.» (pdf). DOGC núm. 5373. Generalitat de Catalunya, 06-05-2009. [Consulta: 25 desembre 2013].
# Escut de Sant Quirze del Vallès

L'escut oficial de Sant Quirze del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una serra de sable entre 2 branques de llorer de sinople amb els extrems passats en sautor. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 de juny de 1990 i publicat al DOGC el 29 de juny del mateix any amb el número 1311.
La serra és un senyal parlant que al·ludeix al nom anterior del municipi, Sant Quirze de la Serra (en aquest cas, la serra de Galliners, on està situada el poble). Les branques de llorer creuades són un senyal tradicional, i possiblement simbolitzen el màrtir sant Quirze, patró de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Sant Quirze del Vallès (Vallès Occidental).» (pdf). DOGC núm. 1311. Generalitat de Catalunya, 29-06-1990. [Consulta: 31 juliol 2010].
# Escut de Santpedor

L'escut oficial de Santpedor té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r. de sinople, 2 claus en pal amb les dents a dalt i adossades, la de la destra d'or i la de la sinistra d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila.
Va ser aprovat el 22 de setembre de 1995 i publicat al DOGC el 16 d'octubre del mateix any amb el número 2115. Les claus són l'atribut de sant Pere, patró de la vila; el nom de Santpedor és una evolució de Sant Pere d'Or (per la localitat hi passa el riu d'Or). Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la població, que tenia el privilegi d'enviar un delegat al Parlament i era un "carrer de Barcelona", per concessió de Martí I l'any 1400.

## Bandera

La bandera oficial de Santpedor té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda amb l'últim terç vertical groc amb quatre pals vermells, i dues claus, d'alçada 5/6 de la del drap, posades verticalment amb les dents a dalt, les de la primera, groga, mirant a l'asta, i les de la segona, blanca, mirant al vol, centrades en el quadrat verd. | » |
Va ser aprovada el 18 de novembre de 2003 i publicada al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 4023. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de setembre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Santpedor.» (pdf). DOGC núm. 2115. Generalitat de Catalunya, 16-10-1995. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/3651/2003, de 18 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Santpedor.» (pdf). DOGC núm. 4023. Generalitat de Catalunya, 03-12-2003. [Consulta: 1r març 2013].
# Escut de Sentmenat

L'escut oficial de Sentmenat té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, 3 bitlletes d'argent carregades d'un mig vol abaixat d'atzur. Per timbre, una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 7 d'abril de 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 1194 el 15 de setembre del mateix any.
Són les armories dels Sentmenat, senyors del castell de la població (originari del segle XII), barons i, des de 1691, marquesos de Sentmenat (tal com proclama la corona de l'escut).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Sentmenat. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 1194, pàg. 3621, de 15.9.1989).» (pdf). DOGC núm. 1137. Generalitat de Catalunya, 28-04-1989. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a l'Anunci relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Sentmenat (DOGC núm. 1137, pàg. 1879, de 28.4.1989).» (pdf). DOGC núm. 1194. Generalitat de Catalunya, 15-09-1989. [Consulta: 3 març 2013].
# Escut de Seva

L'escut oficial de Seva té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una mitra d'argent embellida d'or; el peu partit: 1r losanjat d'or i de gules, 2n de gules, sembrat de creuetes d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 14 de maig de 1987 i publicat al DOGC el 2 de juny del mateix any amb el número 2403.
Seva va pertànyer al castell del Brull, al vescomtat d'Osona, fins al 1265, quan la va comprar el bisbe de Vic, el qual en fou propietari fins al segle xix; aquest territori va ser administrat per les famílies Centelles i Alemany-Cruïlles-Vilademany. L'escut recorda, doncs, els diversos senyors que ha ostentat el poble: els bisbes de Vic (la mitra), els Centelles (losanjat d'or i de gules) i els Cruïlles (camper de gules sembrat de creuetes d'argent).

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 14 de maig de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Seva.» (pdf). DOGC núm. 2403. Generalitat de Catalunya, 02-06-1997. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Sot de Xera

L'escut de Sot de Xera és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Sot de Xera (els Serrans). Té el següent blasonament:
| « | Escut migtruncat i partit. Al 1r, d'or, un lleó rampant de gules, amb una flor de lis a la boca i una altra entre ambdues mans; al 2n, de gules, un palau d'or; al 3r, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona reial tancada. | » |

## Història

Ordre del 3 d'abril de 1986, de la Conselleria d'Administració Pública. Publicat en el DOGV núm. 372, del 5 de maig de 1986.
L'escut presenta les armes dels antics senyors del poble: el lleó dels Roís de Liori, a qui pertangué des de la conquesta; els quatre pals del Regne de València, ja que el lloc va passar després a l'infant Martí el 1371, i el senyal parlant dels Montpalau, a qui pertanyia al segle xvi.