OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Víctor Blajot

La Casa Víctor Blajot és un edifici situat al Passeig de Gràcia, 32 i el carrer de la Diputació, 269 de Barcelona, al barri de la Dreta de l'Eixample.

## Història i descripció

Fou projectat el 1871 pel mestre d'obres Rafael Guastavino per al banquer Víctor Blajot i Iglésias, tot i que els plànols presentats per a obtenir el permís d'obres foren signats pel mestre d'obres Antoni Serra i Pujals. El 1880, el mateix Guastavino va projectar un cos annex de planta baixa i una galeria vidrada al carrer de la Diputació (actual núm. 271), enderrocats el 1888 per a construir-hi un magatzem de planta baixa, projectat per Serra i Pujals.
El 1901, Blajot va demanar permís per a remuntar quatre pisos d'habitatges sobre el magatzem, segons el projecte de l'arquitecte Antoni Coll i Fort, que també es va encarregar de la remunta d'un quart pis a la casa. El 1926 s'hi va afegir un cinquè pis, projectat per J.M. Jordan.
El 1943 s'hi va instal·lar als baixos la Sastreria Gales, el rètol de la qual ocultava un fris de Rossend Nobas, descobert durant una restauració als anys 1980. La botiga està catalogada com a element d'interès paisatgístic (categoria E3).

## Referències

* ↑ «Parcel·la cadastral 0427618DF3802G». Punt d'Informació Urbanística de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Vegas López Manzanares, Mileto i Cantero Solís, 2020, p. 205.
* 1 2 Casinos, Xavi. «El progreso de la humanidad en 15 metros». La Vanguardia, 29-05-2022.
* ↑ «Victor Blajot. Passeig de Gràcia (32) i Diputació (269). Construir casa». Q127 Foment 2267 bis C. AMCB, 24-03-1871.
* ↑ «Diputació (271). Victor Blajot per construir uns baixos i un hivernacle a un solar». Q127 Foment 1150 I. AMCB, 17-03-1880.
* 1 2 «Victor Blajot. Passeig de Gràcia 72 (actual 32) xamfrà Diputació 335 (actual 269). Construir uns baixos destinats a magatzem en el jardí de la casa». Q127 Foment Eixample 3178/1888. AMCB, 21-01-1888.
* ↑ «Casa Víctor Blajot». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Antiga Gales». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.

## Bibliografia

* Vegas López Manzanares, Fernando; Mileto, Camilla; Cantero Solís, Víctor M. «Aproximación al higienismo en la arquitectura de Rafael Guastavino». Ars Longa, 29, 2020, pàg. 201-218.

## Enllaços externs

* «Casa Víctor Blajot». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Casa Víctor Blajot. Relleu». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa al carrer Forn Baix, 3 (Figueres)

L'edifici situat al Carrer Forn Baix, 3 és una obra del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa i tres pisos, amb coberta terrassada, situat a prop de l'Ajuntament de Figueres. És un edifici que ha estat rehabilitat recentment, però que encara conserva alguns elements originals. La planta baixa té un paredat de grans carreus amb tres obertures en arc rebaixat, la central de les quals conserva una dovella amb la data 1867 inscrita. Els pisos superiors estan decorats amb obertures en arc rebaixat amb balcons individuals al primer i al tercer pis, i amb una balconada correguda al segon. Tots els balcons són de ferro forjat i tenen decoració geomètrica.

## Referències

* ↑ «Carrer Forn Baix, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Casa al carrer Sant Domènec, 3 (Figueres)

L'edifici situat al Carrer Sant Domènec, 3 és una obra del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres, situada a cent metres de l'Ajuntament de Figueres, de planta baixa i un pis, amb coberta terrassada. La planta baixa té un encoixinat d'un cinquanta centímetres, i tres obertures, una central de grans dimensions amb dues més petites, una a cada costat. Aquestes obertures, com les del pis superior són en arc deprimit. Les dues portes més petites tenen a sobre un petit requadre amb un esgrafiat amb una rosa, i a sobre d'aquest un altre esgrafiat que ocupa la llargada de la segona planta també amb motius florals. La porta central té un esgrafiat a sobre que representen unes fulles envoltant una orla. El primer pis té un balcó corregut amb dues obertures amb un fris esgrafiat a sobre les finestres, amb motius florals i decoració geomètrica a cada costat de les finestres.

## Referències

* ↑ «Carrer Sant Domènec, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Casa al carrer Unió, 7 (Llançà)

La Casa al carrer Unió, 7 és una obra de Llançà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

vila, formant cantonada amb el passatge de la Unió.
Edifici cantoner de planta rectangular, amb la coberta plana i distribuït en planta baixa i dos pisos. A la façana principal, orientada al carrer Unió, totes les obertures són d'arc de mig punt, exceptuant els ovals situats a la part superior del parament, probablement relacionats amb forats de ventilació de la coberta. A la planta baixa hi ha quatre portals d'accés, els dos centrals adovellats i els laterals amb l'emmarcament arrebossat. Al primer pis hi ha quatre finestrals més, amb sortida a tres balcons amb les llosanes motllurades i les baranes de ferro treballades. El balcó central és corregut i els laterals exempts. A la segona planta es repeteix la seqüència dels balcons, tot i que en aquest cas tots quatre són exempts. La façana està rematada per una àmplia cornisa motllurada. Cal destacar el bastiment amb carreus de pedra escairats situat a la cantonada amb el passatge de la Unió, donat que es disposa a mode de pilastra coronada per un capitell. La façana orientada al passatge presenta les obertures rectangulars amb els emmarcaments arrebossats.
La construcció està arrebossada i pintada de color marró.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Unió, 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Casa al carrer de la Muralla, 14 (Llançà)

La casa al carrer de la Muralla, 14 és un edifici del municipi de Llançà (Alt Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És situada dins del nucli urbà de la població de Llançà, a l'extrem de ponent del nucli històric de la vila, que està situat a la banda sud-oest del terme.
Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb la coberta plana utilitzada com a terrat i distribuït en planta baixa i pis. La façana principal presenta, a la planta baixa, dues finestres i una porta d'accés d'arc rebaixat, aquesta última descentrada a l'extrem nord del parament. El parament presenta un revestiment arrebossat i pintat a imitació d'un aplacat de pedra, que es repeteix als laterals del pis. En aquesta planta hi ha un balcó central exempt i, a banda i banda, dues finestres rectangulars. Les tres obertures presenten guardapols superior decorat amb motius vegetals i florals. Les finestres també presenten l'ampit decorat, mentre que el balcó presenta una àmplia llosana motllurada, sostinguda per dues mènsules de grans dimensions força ornamentades. La façana està coronada per una cornisa sostinguda per diverses mènsules ornamentades, damunt la qual s'assenta una barana d'obra profusament decorada.
La resta de la construcció està arrebossada i pintada de color groc.

## Història

Una de les etapes més ben documentades de les fortificacions de Llançà és el segle xvi, amb diversa documentació escrita que confirma que comptava amb sis o set torres de defensa i una muralla. Després de la baixa edat mitjana, la noblesa va iniciar un procés de venda d'aquestes fortificacions per convertir-les en mansions privades.
Amb el creixement de la vila es van començar a adossar diferents edificis als terraplens dels baluards extramurs, que van donar pas als diferents carrers (carrer de la Pilota, Muralla, Salmerón i Major) que mostren el recorregut fossilitzat de les muralles.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa al carrer de la Muralla, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Casa de Coll de Marfà

La Casa de Coll de Marfà fou una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. En els documents més antics és denominada, senzillament, el Coll. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà, antiga parròquia de Sant Pere de Marfà, que tingué ajuntament propi entre el 1812 i el 1827, abans d'unir-se en primera instància amb Santa Coloma Sasserra i després, el 1847, amb Castellcir.
Les seves restes estan situades en el sector sud-occidental d'aquest enclavament, prop i al nord del Coll de Marfà, al sud-oest de la masia de Marfà, en el vessant nord del Serrat dels Llamps.
S'hi pot accedir des de Marfà, seguint la pista que des de la casa s'adreça cap al sud-oest i es va enfilant cap al vessant nord del Serrat dels Llamps. D'aquesta manera arriba a Coll de Marfà en poc més d'1,5 quilòmetres. També s'hi pot arribar des de Monistrol de Calders, seguint cap a Pumanyà i Colljovà.
Les restes de la casa, habitada fins a mitjan segle xx, són just al nord del Coll que li dona nom.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* La Casa de Coll de Marfà en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casa de Sales

La casa de Sales fou una casa nobiliària de Mallorca que es distingí sobretot al segle xviii i formà part de pacte de les Nou Cases. Desaparegué a final del mateix segle xviii i fou succeïda pels Caro, marquesos de la Romana. Es començà a destacar el segle xv: llavors Bartomeu de Sales lluità contra els corsaris argelins en diverses ocasions, i comencen a aparèixer membres d'aquesta família amb càrrecs de jurats, consellers, batles i veguers per l'estament dels ciutadans. Al llarg dels segles xvi i xvii aconseguí passar a l'estament dels cavallers: el 1569 Gabriel de Sales obtengué un reial privilegi militar, el 1581 Jeroni de Sales fou armat cavaller i el 1612 un altre Jeroni de Sales obtengué privilegi de noblesa. El segle xvii, Antoni de Sala i de Verí es casà amb Agnès de Caulelles i Fuster, i els seus fills heretaren l'antiga casa dels Pacs Fuster, al costat de l'església de Santa Creu de Palma, coneguda posteriorment com a Can Sales, la casa pairal de la família. El 1592, Jeroni de Sala i de Quint comprà al cavaller Miquel Joan de Santmartí unes cases al carrer de Sant Feliu, ampliades el 1743 per Elionor de Sala i de Berga, casal conegut amb el nom de Can Sales Menor. Va pertànyer a la família i fou venut el 1825.
El segle xvii entroncaren amb els Caulelles, Fuster, Burgues i Santacília, i n'heretaren els vincles, i així el segle xviii formaren part del pacte de les Nou Cases. Joan Fuster de Sales fou gentilhome de cambra del rei i regidor perpetu de Palma a partir de 1718, i morí el 1751. El seu germà i hereu, Antoni Fuster de Sales (Palma 1690-1764) va ser coronel del Regiment de Milícies Provincials. Però, per manca de descendència de Josep de Sales i Boixadors, succeïren a la família pel matrimoni amb les seves germanes:
* Pere de Verí i Sales, pel matrimoni entre Bàrbara de Sales i Boixadors amb Tomàs de Verí i de Togores.
* Els marquesos de la Romana, pel matrimoni (1801) entre Dionísia de Sales i Boixadors i Pere Caro Sureda.

## Bibliografia

* Le Senne, Aina «Introducción al estudio de "Ses nou cases"». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana, 35, 1977, pàg. 385-394. ISSN: 0212-7458 [Consulta: 29 març 2021].
* Pascual Bennassar, A. «Els Caülls de Marratxí. Un estudio arquitectónico y documental a partir de los pleitos y alianzas de la familia Salas». Memòries de la Reial Acadèmia Mallorquina d'Estudis Genealògics, Heràldics i Històrics,, 0, 2000, pàg. 105-135. ISSN: 1885-8600.

## Bibliografia complementària

* Per la genealogia de la família: Pascual, Pere; Llabrés, Jaume; Oliver, Manuel; Ollers. Can Salas Major. Arca (Quaderns Arca, núm. 12).

## Referències

* 1 2 3 «Sales». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 51. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Can Sala Major». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 45. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Can Sala Menor». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 46. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Solivellas, Margalida «Matas salva el seu "palauet"». TV3, 25-04-2012 [Consulta: 29 gener 2022].
# Glòria Escala i Romeu

Glòria Escala i Romeu és una dibuixant i historiadora de l'art, nascuda a la Pobla de Claramunt el 1968. Formada a Barcelona a la Facultat de Belles Arts, es doctorà a la UB en Història de l'Art (1998).
A part de la seva tasca d'artista -ha fet exposicions, l'auca dels Reis d'Orient (Igualada 1991) i il·lustrà el llibre La Tradició remeiera a l'Anoia : infusions, ungüents, creences i tabús (1989)- s'ha dedicat a l'ensenyament a l'escola de Belles Arts d'Igualada.
Ha publicat a la "Revista de Catalunya" treballs de recerca sovint sobre artistes interessants poc estudiats fins ara: A l'ombra de Nonell : Joaquim Biosca i Vila (1882-1932) (1999), Josep Simont : cronista d'una Europa històrica (2000), L'herència d'Alphonse Mucha a Catalunya : Gaspar Camps i Junyent (Igualada 1874-Barcelona 1942) (2003), L'artista Jaume Pahissa i Laporta (Barcelona 1846-1928) (2006), Miquel Fluyxench i Trill (1822-1894), un pintor romàntic (2005) o L'Exposició de Nonell al Faianç Català, 1910 (2009). Investigà sobre l'aleshores desconeguda activitat del col·leccionista José Lázaro Galdiano com a crític (Lázaro, crítico de arte en "La Vanguardia", Revista "Goya", Madrid, núm. 300, 1997).
També s'ha dedicat a la figura de El dibuixant Francesc Sardà i Ladico: (Barcelona, 1877-1912) ("Locus Amoenus, Universitat Autònoma de Barcelona, 2006). Dedicà la seva tesi a l'aspecte de cronista gràfic del dibuixant i pintor realista Josep Lluís Pellicer, sobre qui ha publicat diversos treballs a la mateixa "Revista de Catalunya" (Josep Lluís Pellicer : l'impressionisme i la pintura realista a Catalunya, 2000) o a "L'Avenç" (Josep Lluís Pellicer : dibuixant (1842-1901), 2002).
Ha publicat els llibres El dibuixant Josep Simont i Guillén (1875-1968), reporter gràfic de la I Guerra Mundial, (Barcelona : Rafael Dalmau, 2002) i Gaspar Camps (Barcelona : Infiesta, 2004), i ha col·laborat en l'obra El Modernisme, dirigida per Francesc Fontbona (Barcelona: L'Isard 2002-2004), al volum El dibuix a Catalunya (Barcelona: Pòrtic 2004) o al catàleg de la col·lecció Carmen Thyssen-Bornemisza.
Des de fa anys es dedica a l'estudi monogràfic d'Isidre Nonell, del que està elaborant el catàleg raonat de la seva obra, i mentrestant ha comissariat les exposicions Isidro Nonell : antológica a Saragossa (Ibercaja, 2007) i Nonell : figures i espais a Girona (Fundació Caixa Girona, 2009).

## Font

* CCUC
* "La Vanguardia" "Gloria Escala"
* Revista "Goya" «Lázaro, crítico de arte en la Vanguardia». Arxivat de l'original el 2011-11-16. [Consulta: 7 abril 2010].
# Hypostomus saramaccensis

Hypostomus saramaccensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Guaiana.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Louis Bourgeois

Louis Bougeois (París, ~1510 - 1560) fou un compositor francès. Les seves obres tingueren i conserven importància dintre del culte protestant, puix encara se'n usen avui alguns salms, els quals es canten amb lleugeres modificacions.
Es donà conèixer per la publicació d'algunes composicions profanes a quatre veus, de les que en figuren tres en el Parangon des chansons, cinquieme livre (Lió, 1538). Se cenyí a la reforma, i es traslladà a Ginebra (1541), assolint la plaça de chantre de Sant Pere (1545) i el títol de ciutadà d'aquella ciutat (1547). Figurà per aquella època entre els primers compositors de salms harmonitzats a quatre parts, dels que n'escriví i publicà un gran nombre simultàniament en dues col·leccions titulades, respectivament Cinquante Pseaulmes de David, roy et prophéte, traduïts en vers francès per Cl. Marot et mis en musique per Loys Bourgeois, a quatre parties, à voix de contrepoinct égal, etc., (Lió, 1547), i Le premier livre des Pseaulmes de David, contenant XXIV pseaulmes. Composez en diversites de musique, asçavoir, familiere ou vaudeville, et autres plus musicales (Lió, 1547).
Després publicà el mètode de cant Le droit chemin de musique (Ginebra, 1550), del qual se'n conserven alguns exemplars datats a Lió en el mateix any. L'any següent posà música als 34 salms primer d'en Bèze, pel qual el Consell de la ciutat l'empresonà per haver modificat el cant d'aquelles composicions sense prèvia llicència, però mercès a la protecció d'en Calví fou alliberat en 24 hores.
Poc temps després abandonà Ginebra per tornar a París, segons se'n desprèn d'una anotació que apareix en els llibres de contes d'Enric II de França, en els que hi figura una partida a favor d'un Loys Bougeois com a conseiller et premier chantre de la chambre. En la seva ciutat natal, publicà una altra obra titulada: Quatre vingt trois Pseaulmes de David en musique (fort convenables aux instruments) à quatre et cinq parties, etc. (1561).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9 ISBN 84-239-4509-X
# Diapoma speculiferum

Diapoma speculiferum és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca de Laguna dos Patos.

## Referències

* ↑ Cope E. D. 1894. On three new genera of Characinidae. Am. Nat. v. 28 (núm. 325). 67.
* ↑ Cope, E. D., 1894.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Nion, H., C. Rios i P. Meneses 2002. Peces del Uruguay: Lista sistemática y nombres comunes. Montevideo, DINARA, Infopesca.
* Vaz-Ferreira, R. 1969. Peces del Uruguay. Nuestra tierra 23, 72 p. Editorial Nuestra Tierra, Montevideo, Uruguai.
* Weitzman, S.H. 2003. Glandulocaudinae (Characins, tetras). p. 222-230. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.