OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Conducte d'aigües de Baetulo

El conducte d'aigües és una estructura subterrània de proveïment d'aigua d'època romana de l'antiga ciutat de Baetulo, ubicada a l'actual carrer d'en Pujol, al barri de Dalt de la Vila de la ciutat de Badalona. El conducte està museïtzat i gestionat pel Museu de Badalona, són visitables un total de 40 metres.

## Descripció

Es tracta d'un conducte, localitzat actualment al carrer d'en Pujol, que servia per portar l'aigua de les mines des de la serralada de Marina a la ciutat romana de Baetulo, per tal de proveir els habitatges, les fonts públiques i les termes.
La canalització coneguda té 92 m de llargada i una alçada de 1,50 m, dels quals 38 m estan en bon estat de conservació i visitables. Segons Padrós, circulava per sota d'un cardo paral·lel i proper a la riera d'en Matamoros, i s'han trobat altres conductes menors en el mateix tram. El paviment és d'opus signinum està inclinat cap al mar, mentre que les parets estan fetes de pedra unides amb calç. Està construït amb sistema de volta de canó, amb les mateixes característiques que als murs i amb un registre a la part central superior que servia per facilitar la neteja i el manteniment.

## Història

La conducció es va utilitzar en època de l'emperador Tiberi (14-37 dC), atès que el nivell que cobria l'estructura eren d'aquells anys. Es va deixar d'utilitzar a final de segle i, data que s'ha pogut documentar gràcies a la ceràmica que hi havia en el nivell de reompliment interior del conducte. Segona la teoria de Padrós, el conducte devia portar aigua potable del torrent de la Font, on tindria el seu inici, en una font o mina.
El conducte es va trobar en una excavació d'urgència de 1976, tot i que ja se'n coneixia un altre tram.

## Museïtzació

El conducte forma part del conjunt de jaciments arqueològics museïtzats de Baetulo i està gestionat pel Museu de Badalona. Es poden visitar un total de 40 m, sent l'únic construcció d'aquesta mena que és visitable a Catalunya. Habitualment només es pot visitar amb visites concertades o els dies de portes obertes, com la Nit dels Museus.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Conducte d'aigües». Museu de Badalona. [Consulta: 6 abril 2021].
* 1 2 3 «Museu de Badalona. Conducte d'aigües». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 abril 2021].
* 1 2 3 4 «Museu de Badalona-Conducte d'Aigües». Catalunya Experience. [Consulta: 6 abril 2021].
* 1 2 3 Padrós i Martí, Pepita «Subministrament d'aigua i la xarxa de col·lectors a la ciutat romana de Baetulo». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 8, 1997, pàg. 8-13.
* ↑ Padrós i Martí, Pepita «Darreres excavacions arqueològiques a la ciutat de Baetulo (Badalona):Les excavacions a Baetulo 1975-1984». Tribuna d'arqueologia 1983-1984, 1985, pàg. 28.
* ↑ «Museu de Badalona. Conducte d'aigües». Barcelona Cultura - Nit dels Museus. Arxivat de l'original el 28 d’octubre 2020. [Consulta: 6 abril 2021].
# Eduardo Gariel

Eduardo Gariel (Monterrey, (Mèxic) 1860 - Tacubaya barri de Ciutat de Mèxic, 1923) fou un musicòleg, pianista i compositor mexicà. Fou deixeble de Marmontel a París, i el 1887 fou nomenat professor de música de l'Escola de l'Estat de Saltillo, que dirigí des de 1899; el 1908 fou inspector de les escoles de música de la capital, el 1915 professor del Conservatori Nacional i el 1917 director d'aquest. Va viatjar pels Estats units, espanya, Itàlia, Suïssa i França.
Va publicar les obres següents:
* Copin; Consideraciones sobre algunes de sus obres y la manera de interpretarlas (1895),
* Solfeo Elemental (1905),
* Solfeo y Canto coral en notación modal cifrada (1905),
* Elementos de solfeo y canto coral (1908),
* Nuevo sistema de harmonia basado en cuatro acordes fundamentales (1916), traduïda a l'anglès el mateix any i matèria sobre la qual donà un curs en la Universitat de Colúmbia i en altres centres d'ensenyança estatunidencs.
També és autor de diverses composicions per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 25, pàg. 865, ISBN 84-239-4525-1
# Johann Joachim Christoph Bode

Johann Joachim Christoph Bode (Brunsvic i Ducat de Brunsvic-Lüneburg, 16 de gener de 1731 - Weimar, 13 de desembre de 1793) fou un literat i músic alemany.
Era fill d'un jornaler i aconseguí adquirir una educació musical, que completà amb coneixements lingüístics. Es dedicà finalment a la literatura. De 1762 a 1763 residí a Hamburg com a redactor de l'Hamburgischen Korrespondenten. El 1760 havia fundat amb Lessing que no tingué gens d'èxit. Seguí com a encarregat de negocis de la vídua Bernstorff a Weimar el 1778.
Per les seves traduccions exercí una gran influència en la literatura alemanya. El 1768 ja havia traduït el Sentimentan Journey de Laurence Sterne amb el títol d'Empfindsame Reise que li havia suggerit Lessing. El 1774 traduí el Tristram Shandy també d'Sterne, i el 1776 el The Vicar of Wakefield de Goldsmith amb el nom de Dorfsprediger von Wakefield i el 1786 al Tom Jones de Henry Fielding. També publicà una excel·lent traducció de Montaigne amb el títol de Gedanken und Meiningen (1793), i va escriure nombroses composicions musicals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1271. (ISBN 84-239-4508-1)
# Conferència de Perpinyà (1415)

La Conferència de Perpinyà va esdevenir durant els mesos de setembre i octubre de l'any 1415, i hi participaren l'emperador Segimon, una delegació del Concili de Constança, Ferran I de la Corona d'Aragó, Vicent Ferrer i diversos ambaixadors.
No s'aconseguí la deposició de Benet XIII d'Avinyó, el qual va perdre, però, el suport de Ferran I i de Vicent Ferrer.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, planes 203-204.
# Escut d'Algerri

L'escut oficial d'Algerri té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un gerro d'or. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 4 d'octubre de 1996 i publicat en el DOGC el 23 d'octubre del mateix any amb el número 2272. Correcció d'errada publicada en el DOGC el 5 de febrer de 1993 amb el número 2324
La gerra és un senyal parlant referent al nom de la localitat. La corona indica que Algerri va ser el centre d'una baronia al segle xvi.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 4 d'octubre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Algerri.» (pdf). DOGC núm. 2272. Generalitat de Catalunya, 23-10-1996. [Consulta: 14 gener 2012].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a la Resolució de 4 d'octubre de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Algerri» (pdf). DOGC núm. 2324. Generalitat de Catalunya, 05-02-1997. [Consulta: 14 gener 2012].
# Kornél Ábrányi

Kornél Ábrányi (hongarès: Ábrányi Kornél) (Nyírábrány, 15 d'octubre de 1822 - Budapest, 20 de desembre de 1903) o Cornelius Abrany, fou un compositor, pianista, musicòleg icrític musical hongarès. Era pare del també músic, Emil Ábrányi.
Fou redactor del Pesti Naplo. Al mateix temps que cursava la carrera d'advocat, emprenia llurs estudis superiors de música. Després d'un llarg viatge per Europa, en retornar a la seva pàtria el 1860, fundà a Budapest el diari Zenészeti Lapok, i fou, per espai de 16 anys, el campió i propagandista de la música nacional hongaresa. El 1875 va obtenir la càtedra d'Estètica en l'Acadèmia de Música. Escriví Elements d'estètica musical, que és un resum de llurs lliçons, i el seu compendi, Característica de la música hongaresa.
Va estudiar amb F. Chopin i F. Kalkbrenner. El 1860 va fundar la primera revista musical hongaresa Zenészeti Lapok. Deixà un tractat d'harmonia (1874, reelaborat el 1881) i una història de la música (1886).

## Referències

* 1 2 «Ábrányi, Kornél - Enciclopedia» (en italià). [Consulta: 3 gener 2025].
* 1 2 Dokumentation, Österreichisches Biographisches Lexikon und biographische. «Ábrányi von Lászlófalva und Mikeföld, Kornél (I.); bis 1844 Eördegh von Lászlófalva und Mikeföld, Ps. Radamanthos, Minos, Eakos, Ottmár» (en alemany), 2003. [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ Tom núm. 1 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Maroubra yasudai

Maroubra yasudai és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16,2 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat que viu entre 28-30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Honshu (Japó).

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1948. Studies in ichthyology. Núm. 13. Rec. Aust. Mus. v. 22 (núm. 1). 70-94.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Dawson, C. E., 1983. Maroubra yasudai, a new species of pipefish (Syngnathidae) from Honshu Island, Japan. Publications of Seto Marine Biological Laboratory v. 28 (núms. 5/6): 397-401.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ogilby, J. D., 1896: On a new genus and species of fishes from Maroubra Bay. Proceedings of the Linnean Society of New South Wales v. 21 (pt 1): 23-25.
* Waite, E. R., 1894: New or rare fishes from Maroubra, N. S. W. Proceedings of the Linnean Society of New South Wales (Series 2) v. 9 (pt 2): 215-227, Pl. 17.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Eddie Brock

Edward Charles Allan Brock és un antiheroi que apareix en els còmics publicats per Marvel Comics.
El personatge va ser creat per David Michelinie i per Todd McFarlane, i la seva primera aparició va ser un cameo en Web de Spider-Man #18 (setembre 1986),abans de fer la seva primera aparició principal en The Amazing Spider-Man #300 (maig 1988),com l'amfitrió original i més conegut simbiont Venom.
El personatge, des de llavors, ha aparegut en moltes publicacions de Marvel incloent la seva pròpia sèrie Venom. Introduït com a vilà de Spider-Man.
En l'Edat Moderna de Llibres de Còmic, el caràcter de Eddie Brock ha presentat en un altre Marvel, va aprovar productes com a sèrie televisiva animada; videojocs; mercats com a figures d'acció, i targetes comercials; Eddie Brock va tenir un cameo Spider-Man (2002) on va ser interpretat per l'actor R.C.Everbeck, però les escenes que va fer van ser eliminades en ser bastant llargues, després en el llargmetratge de Spider-Man 3 (2007) en què està interpretat per l'actor Topher Grace,
Eddie Brock està interpretat per l'actor ingles Tom Hardy en la pel·lícula Venom (2018) i la seva seqüela Venom: Let There Be Carnage (2021).

## Referències

* ↑ Spider-Man Saga #4, febrer 1992

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
* Eddie Brock en l'Univers de Marvel Wiki
# Escut d'Almacelles

L'escut oficial d'Almacelles té el següent blasonament:
Escut caironat truncat: al 1r de sinople, la clamor d'Almacelles en forma de faixa d'argent ressaltada d'una mà contrapalmellada de porpra; i al 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona de vila.

## Història

Va ser aprovat el 16 de gener del 2004.
La mà és el senyal parlant referent a la part central del nom de la vila. Al darrere s'hi representa la clamor d'Almacelles, el riu que passa per la població. Almacelles, que pertanyia a la ciutat de Lleida, després de la seva destrucció el 1640 durant la Guerra dels Segadors fou declarada propietat del patrimoni reial i repoblada a partir de 1773; els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden el lligam de la vila amb la Corona.

## Referències

* ↑ «Resolució GAP/225/2004, de 16 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Almacelles.» (pdf). DOGC núm. 4072, p. 3017, 17-02-2004. [Consulta: 30 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Escut d'Alt Àneu

L'escut oficial d'Alt Àneu té el següent blasonament:
    Escut caironat quarterat: 1r. de gules, un castell obert d'or acompanyat de 3 palles d'or posades en banda a cada costat; 2n. d'argent, un agnus Dei ajagut reguardant de porpra nimbat d'or portant una banderola de gules carregada d'una creu plena d'argent i amb l'asta creuada d'or; al 3r, d'argent, un isard arrestat contornat de sinople; i al 4t, una creu patent tripartida d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 14 de desembre de 1989 i publicat dins el DOGC el 14 de gener de l'any 1990 amb el número 1241. Es va publicar una correcció d'errada dins el DOGC número 1356 el 19 d'octubre del mateix any.
L'escut representa la complexitat d'aquest extens municipi pirinenc, format el 1970 amb la unió de quatre de precedents: València d'Àneu (amb el castell local i dues palles, símbol dels comtes de Pallars), Isil (amb l'anyell pasqual, atribut de sant Joan Baptista, patró del poble), Sorpe (simbolitzat per un isard) i Son (la creu es refereix als patrons del poble, Just i Pastor).

## Escuts municipals anteriors

El municipi d'Alt Àneu es formà, com s'ha dit anteriorment, el 1970. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, els d'aquests quatre municipis desapareguts: Isil, Son, Sorpe i València d'Àneu.

## Vegeu també

* Bandera d'Alt Àneu
* Escuts i banderes del Pallars Sobirà

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Alt Àneu.» (pdf). DOGC núm. 1241. Generalitat de Catalunya, 14-01-1990. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a l'Anunci relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Alt Àneu». DOGC núm. 1356. Generalitat de Catalunya, 19-10-1990. [Consulta: 13 abril 2012].
# Escut d'Alàs i Cerc

L'escut oficial d'Alàs i Cerc. té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: primer de sinople, una església de sable; segon d'or, un trifoli de roure en perla amb 2 glans en xebró de sinople. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 23 d'agost de 1993 i publicat en el DOGC el 3 de setembre del mateix any amb el número 1792. L'escut mostra una combinació d'elements dels dos antics municipis, que es van unir l'any 1970. Alàs és simbolitzat per Santa Maria de les Peces, una església romànica del segle xi, i Cerc per una branca de roure.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 23 d'agost de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Alàs i Cerc.». DOGC núm. 1792. Generalitat de Catalunya, 03-09-1993. [Consulta: 10 gener 2012].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Urgell
# Escut d'Argençola

L'escut d'Argençola és un símbol oficial d'aquest municipi de l'Anoia i es descriu mitjançant el llenguatge tècnic de l'heràldica amb el següent blasonament:
    «Escut caironat: de gules, tres pinyes or. Per timbre, una corona de marquès.»

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color vermell (gules), amb la representació simbòlica de tres pinyes, disposades en la forma per defecte de dibuixar 3 elements, en posició 2:1, sense tocar els límits i de color groc (or).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona de marquès, bàsicament és un cercle amb pedreria i a sobre d'ell es poden veure tres florons alternats amb dos rams formats de tres perles cadascun.

## Història

Va ser aprovat el 17 de gener de 1997 i publicat al DOGC de 19 de febrer del mateix any amb el número 2334.
Les tres pinyes d'or sobre camper de gules són les armes tradicionals dels Argençola, senyors del poble. La corona fa referència al marquesat d'Argençola, obtingut el 1702 per Jeroni de Rocabertí i Argençola.

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ de 17 de gener de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Argençola.» (pdf). DOGC núm. 2334. Generalitat de Catalunya, 19-02-1997. [Consulta: 11 octubre 2012].
* ↑ «DECRET 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya.». DOGC núm. 4914. Generalitat de Catalunya, 28-06-2007. [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ Jesús Sanz Lacorte. «Armes dels Argençola». (castellà)
* ↑ Marquesat d'Argençola (castellà)

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Escut d'Estaràs

L'escut oficial d'Estaràs té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, tres garbes de blat lligades d'or. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 14 de desembre de 1989 i publicat al DOGC el 12 de gener de 1990 amb el número 1241. Les garbes de blat simbolitzen la fertilitat de les terres del poble. El seu nombre evoca les tres senyories de dins el municipi, cadascuna amb el seu propi castell: Vergós Guerrejat, Alta-riba i Estaràs.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi d'Estaràs.» (pdf). DOGC núm. 1241. Generalitat de Catalunya, 12-01-1990. [Consulta: 28 abril 2012].
# Escut d'Esterri de Cardós

L'escut oficial d'Esterri de Cardós té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una rosa d'argent botonada i barbada d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

El dia 27 de juliol de 2016, el Ple de l'Ajuntament d'Esterri de Cardós va acordar iniciar l'expedient d'adopció de l'escut heràldic del municipi. El consistori va assumir com a escut un que incorpora una rosa, que representa la flor del roser salvatge, també conegut com a roser silvestre, roser de pastor, roser de muntanya o roser de bardissa, abundant al terme municipal.
En sessió de 29 d'abril de 2020, el Ple de l'Ajuntament aprovava l'escut heràldic municipal amb el quòrum de la majoria absoluta del nombre legal de membres de la corporació.
La direcció general d'Administració Local donava conformitat a la versió actual el 22 de setembre del 2020 i en publicava la resolució al DOGC el 30 de setembre del mateix any amb el número 8.237.

## Escut anterior

Anteriorment a l'aprovació del nou símbol municipal, Esterri de Cardós feia servir un escut municipal truncat, amb el primer camper d'argent carregat d'una creu de gules i el segon de gules amb un card d'or.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Sobirà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/2326/2020, de 22 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Esterri de Cardós.» (pdf). DOGC núm. 8.237. Generalitat de Catalunya, 30-09-2020. [Consulta: 2 octubre 2020].
# Escut d'Ivorra

L'escut oficial d'Ivorra té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, dues torres d'argent tancades de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 4 de juliol del 2006 i publicat al DOGC el 10 d'agost del mateix any amb el número 4695.
L'escut d'Ivorra presenta tradicionalment dues torres o castells, en referència als dos nuclis originaris del poble: el principal, entorn del castell que pertangué al vescomtat de Cardona, del qual en resta l'anomenada torre del Moro, i que compta també amb l'església de Sant Cugat; i un altre de més al sud, al voltant de la parròquia de Santa Maria, avui santuari del Sant Dubte.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/2653/2006, de 4 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Ivorra.» (pdf). DOGC núm. 4695. Generalitat de Catalunya, 10-08-2006. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut d'Oliana

L'escut oficial d'Oliana té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una olivera de sinople amb un sautoret d'argent travessat al tronc. Per timbre una corona mural de vila.
Va ser aprovat el 13 de maig de 1991 i publicat al DOGC el 5 de juny del mateix any amb el número 1451. L'olivera és un senyal parlant que fa referència al nom de la vila. El sautor, o creu de Sant Andreu, és el símbol del patró d'Oliana.

## Vegeu també

* Escuts heràldics de l'Alt Urgell

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal d'Oliana.» (pdf). DOGC núm. 1451. Generalitat de Catalunya, 05-06-1991. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut d'Olost

L'escut oficial d'Olost té el següent blasonament:
    Escut caironat semipartit i truncat: 1r. de gules, una església de 2 campanars d'argent; 2n. d'argent, un lleó de gules coronat a l'antiga d'or. lampassat de gules i armat de sable; i al 3r, d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 de setembre de 1983 i publicat al DOGC el 28 d'octubre del mateix any amb el número 376.
L'escut d'Olost representa diversos elements que reflecteixen la història del poble: l'església parroquial de Santa Maria (que data del segle x), el lleó de gules sobre camper d'argent provinent de les armes dels Peguera (senyors del castell local des de 1230) i els quatre pals de Catalunya que simbolitzen la jurisdicció dels comtes reis sobre el poble.

## Vegeu també

* Bandera d'Olost
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «DECRET 421/1983, de 22 de setembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Olost per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 376. Generalitat de Catalunya, 28-10-1983. [Consulta: 23 juny 2010].
# Johann Martin Spiess

Johann Martin Spiess (Hanau, 1691 - 1772) fou un compositor bavarès, mestre de música i organista de Heidelberg i Berna, i publicà la col·lecció de melodies corals Davids Harfenspiel in 150 Psalmen auf 342 Liedermelodien (1745); Musikalische Bibel-Andachten (1762).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 399 ISBN 84 239-4556-1
* Dorothea Schelkes. Johann Martin Spieß (1691-1772): Ein Kurpfaelzischer Komponist Im Dienst Der Reformierten Kirche (en alemany). vol.7. Peter Lang AG, 2009 (Mannheimer Hochschulschriften). ISBN 978-3631586228.