OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Giol (Santa Coloma Sasserra)

El Giol és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada en el sector nord del terme, en el petit pla que acull el poble rural de Santa Coloma Sasserra, amb l'església parroquial de Santa Coloma i la Rectoria. És a migdia del Pla del Forn; a llevant seu, a la vall del torrent del Soler, es troba el Camp de la Terma.
Possiblement hereva de la Domus de Santa Coloma, una part dels seus murs degueren ser aixecats amb les pedres d'aquella domus. És un gran casal data entre el segle xvi i el XVIII, i està format per tres cossos diferents. El central, el més antic, és rectangular i encarat a migdia. Els altres dos, posteriors, formen un angle recte amb aquest cos més antic.
A prop i al sud-oest del Giol, al començament del pla on es troba aquest petit poble, hi ha l'immens Roure del Giol, declarat oficialment Arbre Monumental de Catalunya.
A prop i al sud-oest del Roure del Giol hi ha les restes de la Domus de Santa Coloma.

## Referències

* ↑ Fitxa de pat.mapa, Patrimoni històric de Catalunya
* ↑ Decret 214/1987 de declaració d'Arbre monumental

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# El Hchachna

El Hchachna (àrab: الحشاشنة, al-Ḥxāxna) és un municipi tunisià de la governació de Bizerta.
Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 17 27 (ISO 3166-2:TN-12), creada per un decret del 26 de maig de 2016. La municipalitat s'estén per quatre dels vuit sectors o imades de la delegació o mutamadiyya de Sejnane (codi 17 54), a la qual està adscrita a nivell de delegacions:
* El Hachachna (17 54 54)
* El Mâalia (17 54 52)
* Amaden (17 54 57)
* El Ababssa (17 54 53)

## Referències

* ↑ «مواقع واب البلديات» (en àrab). بوابة الجماعات المحلية [Portal de les Col·lectivitats Locals]. وزارة الداخليّة [Ministeri de l'Interior]. [Consulta: 2 novembre 2023].
* 1 2 «أمر حكومي عدد 601 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-601 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1963-1970. ISSN: 9061 0330 9061.
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 55-59. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# El Montañés

El Montañés va ser un antic basar a la ciutat de Solsona.
A Aquest històric comerç estava situat a cal Manel -a la plaça del Ruc- i, tot i que era un basar on es venia tota mena de productes, com ara bateries de cuina, articles de merceria o paraigües, estava especialitzat en la venda d'objectes religiosos: des de rosaris i medallons fins a sants, barrets de capellà i tota mena de llibres de caràcter religiós. Durant la Guerra Civil Espanyola, el comerç va ser completament saquejat. No fou fins finalitzada la Guerra que la seva propietària, M. Viladrich Capella, el tornà a obrir.
Posteriorment s'hi instal·laria la confiteria de cal Poldo.

## Referències

* ↑ VVAA. L'abans de solsona Recull Gràfic 1867-1965. El Papiol : Editorial Efadós, 2020. ISBN 978-84-17432-36-2.
* ↑ Quevedo i Garcia, Carles «Els (mal)anomenats papers de Salamanca i el Solsonès. Un solsoní a l'Oficina de Recuperación de Documentos (1937-1939)». Oppidum. Revista Cultural del Solsonès [Solsona], núm. 5, 2005, pàg. 79.
* ↑ Roca i Jané, Gerard. La vida al Vinyet de Solsona en la primera meitat del s. XX. Solsona : Apunts Gràfics, 2020. ISBN 978-84-615-8283-9.
# El Poble Valencià

El Poble Valencià («setmanari valencianiste») fon un setmanari il·lustrat publicat a València en dos èpoques diferents. Durant la primera —del 31 de març al 26 de maig de 1917— fon dirigit per Josep Maria Bayarri i hi col·laboraren Francesc Badenes, Rafael Tarín, Francesc Caballero, Jesús Morante, Francesc Almela i Vives i Emili Lluch, entre d'altres. Comptà amb seccions de literatura, religiosa i de belles arts. Reaparegué després, el 4 de juliol de 1931, associat al corrent valencianista de la dreta catòlica (relacionable amb la Dreta Regional Valenciana) i dirigit de manera no expressa per Josep Maria Esteve. En aquesta segona època hi col·laboraren a més Pasqual Asins i Nicolau Primitiu, entre d'altres. El darrer número (II època, núm. 18) es publicà el 7 de novembre del mateix any.

## Referències

* 1 2 Torrent, Joan; Tasis, Rafael. Història de la premsa catalana. vol. 2. Barcelona: Bruguera, 1966, p. 527-8.
* ↑ «8 gener 2023». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Climent, Josep Daniel. «El valencianisme lingüístic de Nicolau Primitiu Gómez Serrano». Caplletra, núm. 53, 2012, pàg. 68. ISSN: 0214-8188.
* ↑ Pérez i Moragon, Francesc. «El context polític de les Normes de Castelló». A: Colón Doménech, Germà; Gimeno Betí, Lluís (eds.). A l'entorn de les Normes de Castelló: ambient, context cultural i repercussions. Castelló de la Plana: Publicacions de la Universitat Jaume I, 2013, p. 174. ISBN 978-84-8021-941-9.

## Enllaços externs

* Números digitalitzats a la Biblioteca Valenciana Digital
# Emili Armengol i Gall

Emili Armengol i Gall (Terrassa, 7 de maig de 1911 - Barcelona, 17 de juliol de 1976) fou un joier i pintor català, pare d'Emili Armengol i Abril. Fou membre del Centre Excursionista de Catalunya
El 1931, als 20 anys, va realitzar la seva primera exposició a Barcelona. Fou a la Sala Badrinas entre el 17 i el 21 de novembre. Com a joier, va realitzar diversos treballs, alguns d'ells en col·laboració amb altres artistes com Manolo Hugué i Jaume Mercadé Queralt. Algunes d'elles, com Penjoll i fermall: Cap de dona, es poden veure actualment al Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Referències

* ↑ Fernández Álvarez, Ana «Cinema Civil. Un exemple: Edelweiss Films». Revista Terme [Barcelona], núm. 22, 2007, pàg. 119-165 [Consulta: 30 agost 2010].
* ↑ Llista de Socis Al Butlletí del centre publicat el mes d'abril de 1930.
* ↑ Catàleg online del MNAC :Obres d'Emili Armengol

## Bibliografia

* FREIXA, Mireia, Emili Armengol : orfebre i pintor [Terrassa] : Centre Cultural, Fundació Caixa Terrassa, DL 2000
# Gallus Dressler

Gallus Dressler (Nebra, Turíngia, principis del segle xvi) fou un compositor alemany. Fou cantor a Magdeburg primerament, i anys després (1566), diaca de l'església de Sant Nicolau, a Zerbst. Publicà, entre d'altres, «XVII Cantiones sacrae quatuor et quinque vocum», (Magdeburg, 1569), «XIX Cantiones sacrae quator et quinque vocum, it III aliae», (Wittemberg, 1568), «XC Cantiones sacrae quatuor et plus, voc.», (Magdeburg, 1570), «Elemanta Musicae practicae in usum scholae Magdenburgensis», (Magdeburg, 1571), «Ausserlesene teutsche Lieder mit 4 und 5 Stimmen», (Magdeburg, 1575), «Cantiones quatuor et plur, voc.», (Magdeburg, 1577), «Sacrae cantiones quatuor, quinque et plurium vocum in gratian musicorum copositae», (Nuremberg, 1574).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1a part. pàg. 2214 ISBN 84-239-4581-2

## Enllaços externs

* http://www.chmtl.indiana.edu/tml/16th/DREPRA_TEXT.html
# Gaspar Dotart

Gaspar Dotart, també citat com Botart o Gotard; va ser un compositor de música barroca hispànica de la segona meitat del segle xvii.
El seu cognom també s'associa a l'editor savoià Hubert Gotard, el qual publicà obres de Nicasi Çorita i Juan Brudieu entre l’any 1584 i 1585.
Per documents de l'Arxiu Diocesà de Girona, sembla que Gaspar Dotart fou capellà de Santa Maria del Palau de Barcelona, però no hi ha cap notícia de què fos mestre de capella o músic. Malgrat les possibles arrels franceses de l’autor, suggerides pel seu cognom i la llengua emprada en certes indicacions d’algunes de les seves obres, el seu estil no s'adscriu a cap influència francesa.

## Obres conservades

La Biblioteca de Catalunya conserva nou obres del compositor:

### Tonos

* El tormento, el golpe y el dolor.
* La pasión, el tormento.
* Serafí que los ayres illustras.

### Villancicos i villancets

* Mes les ombres.
* Ques lo que miras.
* Oiganme

### Kalenda

* Octavo kalendas Januarij.

### Misses

* Missa a 9 veus.
* Missa incompleta.

### Altres

* Ave Regina caelorum amb ministrils.
* Lectio de Difunts a dues veus i acompanyament.

## Referències

* 1 2 Rifé i Santaló, Jordi «Aspectes musicals del segle XVII català i francès: noves dades del compositor Gaspar Dotart». Revista Catalana de Musicologia. Societat Catalana de Musicologia, núm. III, 2005, pàg. 61-67.
* ↑ Citat a RIFÉ I SANTALÓ: Arxiu Diocesà de Girona, Manuals de col·lacions de beneficis (1650-1669), llibre D-323, f.156 i 157v
* ↑ Salisi i Clos, Josep M. «El “Fons Verdú” de la Biblioteca de Catalunya. Trajectòria i problemàtica del trasllat». Anuario Musical, gener-desembre 2009, pàg. 109-136. ISSN: 0211-3538.

## Bibliografia

* Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear IX.
# Gaspar Espinosa de los Monteros y Jiménez

Gaspar Espinosa de los Monteros y Jiménez (Múrcia, 1836 - [...?], 1898) fou un compositor espanyol.
Als deu anys començà els seus estudis de solfeig i harmonia i als dotze ja va compondre un trio per a violins i violoncel. Revessos de la vida l'obligaren a tocar en bandes i orquestres, i al disset anys fou nomenat músic major de la banda de música La Artilleria. Poc temps després es desplaçà a Madrid per a cursar la composició amb el mestre Eslava i acabats els seus estudis s'establí a Cartagena, on fou director de l'orquestra i mestre de capella de l'església principal, component un gran nombre d'obres profanes i religioses.
De tornada a Madrid assoli un èxit de popularitat gran, amb les seves havaneres, però tornà aviat a Cartagena, on fundà la societat de concerts El Orfeón, per la qual va compondre moltes obres, aconseguint gran renom com a compositor i director, Va fer oposicions a la plaça de director de l'Escola Provincial de Música de l'Hospici, i guanyà la plaça. Des d'aquesta època (1878), consagrà tot el seu entusiasme a la música simfònica de concert, i al teatre. Per aquest va compondre una òpera, La muerte de Garcilaso, llibret d'Antonio Arnao, que s'estrenà al Teatro de la Zarzuela, i les sarsueles, Dar la hora; La del piso cuarto; La perla cubana; Carabanchel de arriba, i altres més.
En el gènere simfònic va compondre per a orquestra tres Simfonies (en mi, fa i la); una Obertura; Polonesa de concert; diverses Fantasies, i alguns Capricis instrumentals. De entre ells, Moraima aconseguí un èxit grandiós, i es va fer popular arreu d'Espanya, des de la seva estrena en els concerts de la Unió Artística-Musical, el 1885, fins als principis del segle xx, i amb ell guanyà al front de la banda de l'Hospici de Madrid el segon premi i medalla de plata en el concert musical que la societat El gran pensamiento celebrà a Madrid el 1887. Mentre es dedicava a l'ensenyança dels seus alumnes i a la direcció de la banda, Espinosa tocava el violi en els teatres i esglésies per a cobrir el modest viure de la seva família.
A més de les obres citades va compondre molts ballables, pasdobles i marxes, que amb l'obra religiosa, misses, salves, motets, lletanies, set paraules i Miserere les quals formen un llarg catàleg, prova de la seva laboriositat i constància.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 241. (ISBN 84-239-4522-7)
# Gastromyzon brunei

Gastromyzon brunei és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Referències

* ↑ Günther A. 1874. Descriptions of new species of fishes in the British Museum. (continua de la pàg. 371). Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 4) v. 14 (núm. 84). 453-455.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Tan, H. H. 2006. The Borneo Suckers. Revision of the torrent loaches of Borneo (Balitoridae: Gastromyzon, Neogastromyzon). Natural History Publications (Borneo). Borneo Suckers: i-vi + 1-245.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gastromyzon danumensis

Gastromyzon danumensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord de Borneo.

## Referències

* ↑ Günther A. 1874. Descriptions of new species of fishes in the British Museum. (continuació de la pàg. 371). Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 4) v. 14 (núm. 84). 453-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Martin-Smith, K.M. i H.H. Tan 1998. Diversity of freshwater fishes from eastern Sabah: annotated checklist for Danum valley and a consideration of inter- and intra-catchment variability. Raffles Bull. Zool. 46(2):573-604.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Tan, H. H. 2006. The Borneo Suckers. Revision of the torrent loaches of Borneo (Balitoridae: Gastromyzon, Neogastromyzon). Natural History Publications (Borneo). Borneo Suckers: i-vi + 1-245.
* Tan, H. H. & C. U. M. Leh. 2006. Three new species of Gastromyzon (Teleostei: Balitoridae) from southern Sarawak. Zootaxa Núm. 1126: 1-19.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gastronomia de la Garrotxa

La cuina de la Garrotxa tracta sobre el menjar i les begudes típics de la cuina garrotxina.
La Garrotxa és una comarca que fa de frontera entre l'alta muntanya del Ripollès i la plana de l'Empordà. Es caracteritza per ser una zona volcànica i plujosa i, per tant, té una terra molt fèrtil, dedicada més al secà que al regadiu. Gran part de la comarca és muntanyenca i coberta per boscos. És, doncs, una comarca interior que compta amb elements de la cuina de muntanya com bolets, caragols, herbes de muntanya, l'ús de cereals i embotits. A continuació es detallen els elements més destacables de la gastronomia d'aquesta comarca:

## Altres plats típics

* Fesols amb botifarra de perol, un plat típic de Santa Pau.
* Farinetes de fajol.
* Farro.
* "Sopa de pedres".
* Tortell entorxat o tortell d'Olot, una mena de pa anisat.
* Embotits: Són famosos la botifarra i el pernil d'Olot i de Castellfollit.

## Begudes típiques

* La Ratafia és un licor fet amb nous i aiguardent típic del Pirineu català i especialment de la Garrotxa. Durant el Pont de la Puríssima, a desembre, se celebra la Fira de la Ratafia a Besalú.

## Ingredients bàsics

* Patata, fesols, ceba del volcà de Sant Francesc, tòfona, moniato, fajol, poma.
* Raïm i oliva a Mieres
* Fesols de Santa Pau

## Fires gastronòmiques

La Mostra Gastronòmica de la Garrotxa se celebra el mes de novembre i desembre. A gener, poc després de Sant Antoni, hi ha la Fira del Fesol o "Fesolada" a Santa Pau amb degustació de plats de fesols. Al febrer Olot celebra la Fira de l'Embotit amb una botifarrada popular. Al mateix poble es fa la Fira del fajol el mes de novembre.

## Vegeu també

* La Fageda

## Enllaços externs

* cuinavolcanica.com
* La cuina volcànica: La cuina dels restaurants de la Garrotxa
* Cuina de la vall de Llémena Arxivat 2014-04-06 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* La cuina volcànica: La cuina dels restaurants de la Garrotxa, Cossetània Edicions, Valls, 2007. ISBN 978-84-9791-305-8

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Article sobre la Mostra gastronòmica de la Garrotxa a la revista "Pirineus", núm. 6 hivern 2006, per l'Associació d'Hostalatge de la Garrotxa.
* 1 2 PLA, Josep,'El que hem menjat', 1970, Premsa catalana, Barcelona 1997
* ↑ La cuina del país dels càtars. pàg. 291, Jaume Fàbrega. 2003. Cossetània Edicions. ISBN 84-96035-80-8
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Gat de cua fina

El gat de cua fina (Schroederichthys maculatus) és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.
Els adults poden assolir 33 cm de longitud total. És ovípar. Menja peixos osteïctis i cefalòpodes. És un peix marí que viu entre 190-412 m de fondària a l'Atlàntic occidental central d'Hondures i Nicaragua.

## Referències

* ↑ Springer, Stewart «A review of western Atlantic cat sharks, Scyliorhinidae, with descriptions of a new genus and five new species.» (en anglès). U. S. Fish Wildl. Serv. Fish. Bulletin, v. 65, núm. 3, 1966, pàg. 581-624.
* 1 2 3 «Schroederichthys maculatus Springer, 1966 Narrowtail catshark» (en anglès). FishBase].

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994 SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
# Gelanoglanis travieso

Gelanoglanis travieso és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Marañón (conca del riu Amazones al Perú).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Böhlke, J. E., 1980. Gelanoglanis stroudi: a new catfish from the Rio Meta system in Colombia (Siluriformes, Doradidae, Auchenipterinae). Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 132: 150-155.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Rengifo, B., Lujan, N.K., Taphorn, D. & Petry, P., 2008. A new species of Gelanoglanis (Siluriformes: Auchenipteridae) from the Marañon River (Amazon Basin), northeastern Perú. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157: 181-188.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Soares-Porto, L. M., S. J. Walsh, L. G. Nico i J. M. Netto, 1999: A new species of Gelanoglanis from the Orinoco and Amazon river basins, with comments on miniaturization within the genus (Siluriformes: Auchenipteridae: Centromochlinae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 10 (núm. 1): 63-72.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Hemimyzon taitungensis

Hemimyzon taitungensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Taiwan.

## Referències

* ↑ Regan C. T. 1911. The classification of the teleostean fishes of the order Ostariophysi.--I. Cyprinoidea. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 8 (núm. 43). 13-32.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freyhof, J. i F. Herder 2002: Records of Hemimyzon in Vietnam, with the description of a new species (Cypriniformes: Balitoridae). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 13 (núm. 1): 53-58.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Shen, S.C. (ed.) 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.
* Tzeng, C.-S. & S.-C. Shen. 1982. Studies on the homalopterid fishes of Taiwan, with description of a new species. Bull. Inst. Zool. Acad. Sin. (Taipei) v. 21 (núm. 2): 161-169.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Francisco de Salinas

Francisco de Salinas (Burgos, 1513 - Salamanca, 1590), va ser un cèlebre músic, compositor i humanista castellà. Va perdre la vista de molt jove. Va estudiar humanitats, cant i orgue a la Universitat de Salamanca.
Va viure a Roma durant 23 anys. A la Cort de Nàpols va fer amistat amb el seu col·lega toledà Diego Ortiz, mestre de capella d'aquesta cort.
Torna a Espanya el 1561, i aconsegueix càtedra a la Universitat de Salamanca, on coneix Fray Luis de León, catedràtic també d'aquesta, el 1594 el succeí en aquest últim càrrce Bernardo Clavijo del Castillo. De l'admiració d'aquest per aquell, queda constància en l'Oda a Salinas, escrita el 1577. Va publicar «De Música libriseptem» a Salamanca, el 1577.
D'aquest mestre va dir Vicente Espinel, que era «el més docte baró en música especulativa que ha conegut l'antiguitat». No es coneix res de la seva música.

## Enllaços externs

* Retrato de Francisco de Salinas amb un epítom sobre la seva vida inclòs en el llibre Retratos de Españoles ilustres, publicat l'any 1791.
* Francisco Salinas en Epdlp
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 751. (ISBN 84-239-4512-X)
# Bazarella pilosa

Bazarella pilosa és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a la Xina: Xinjiang.

## Referències

* ↑ Vaillant, 1961. Annls. Soc. Ent. Fr. 130: 140. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2010-07-08. [Consulta: 15 març 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Wagner, Rüdiger, 2003. Psychodiden aus Mittelasien und angrenzenden Gebieten (Insecta: Diptera: Psychodidae). Beiträge zur Entomologie, vol. 53, núm. 1, pàgs. 107-121. «Max Planck Society - eDoc Server». [Consulta: 23 octubre 2012].
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)