OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Klippe

Una illa tectònica o klippe (en alemany, penya-segat: plural klippen) és una estructura geològica característica de terrenys amb falles d'encavalcament. En aquest sistema, la massa rocosa (blocs superiors o cavalcants) que ha estat transportada pel moviment al llarg de l'encavalcament és anomenada mantell de corriment (nappe). Quan l'erosió diferencial va desgastant els materials superiors es van exposant (afloraments) els materials de capes inferiors.
La klippe és la porció romanent d'un mantell d'encavalcament després que l'erosió ha eliminat els elements que el connectaven amb l'esmentat mantell d'encavalcament, quedant per tant aïllat com una illa de materials al·lòctons sobre una base de materials autòctons. Aquest procés dona com a resultat la presència de materials atípics o exòtics en estrats superiors, que sovint s'han desplaçat en posició gairebé horitzontal, i la seva permanència per sobre d'estrats subjacents autòctons, que no han sofert transport.

## Alguns exemples

* Als Estats Units, Chief Mountain, Montana, és un exemple d'una klippe o illa tectònica.
* A Espanya, el Picacho de la Sierra de Cabra, al Parc Natural de les Sierras Subbéticas.
* A Suïssa, Klein Mythen és una muntanya als Alps Glarus, pròxima a Schwyz.
* A Catalunya (Maçanet de Cabrenys), la carena calcària de Serra de Bac Grillera és una formació juràssica situada sobre formacions terciàries autòctones més joves. La nappe de la qual va formar part aquesta klippe va tenir les seves arrels a la part nord de la serralada dels Pirineus.

## Estructures relacionades

* Finestra tectònica o Fenster : Quan l'erosió o un sistema de falles normals produeixen un forat al mantell de corriment o cavalcament pel qual afloren roques del material subjacent autòcton (és a dir, no transportat) es forma una finestra.
* Semifinestra: Quan la roca autòctona està parcialment envoltada per roca al·lòctona transportada per l'encavalcament forma una semifinestra.
* Lòbul: És una estructura arrodonida formada per materials al·lòctons que sobresurten de la vora davantera o front d'encavalcament.

## Referències

* ↑ «Klippe». A: GEC [Consulta: 15 octubre 2023].
* ↑ Alta Garrotxa: Bac Grillera - Geologia, Institució Catalana d’Història Natural.
* ↑ Estevez, A. (1968). Tectónica de las unidades alóctonas del Castell de Bac Grillera (Pirineo oriental, España). Acta Geológica Hispànica, t. III, núm. 5, p. 138-141. En línia a revistes.ub.edu.
* ↑ Marc Calvet, Yanni Gunnell, Bernard Laumonier. Denudation history and palaeogeography of the Pyrenees and their peripheral basins: an 84-million-year geomorphological perspective. Earth Science Reviews, 2021. See map, p 195. En línia a insu.hal.science.
* 1 2 Relacions entre falles i plecs. Francisco Bongiorno Ponzo. Universitat de Los Andes.(castellà)
# Knodus borki

Knodus borki és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Iquitos (Perú).

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1911. Descriptions of two new tetragonopterid fishes in the British Museum. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 7 (núm. 38). 215-216.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Zarske, A. 2008. Knodus borki sp. n. - ein neuer Salmler aus Peru mit einer ergänzenden Beschreibung von Boehlkea fredcochui Géry, 1966 (Teleostei: Characiformes: Characidae). Vertebrate Zoology, 58 (2): 159-171.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Giovanni Carlo Maria Clari

Giovanni Carlo Maria Clari (Pisa, 27 de setembre de 1677 – idem. 16 de maig de 1754) fou un compositor italià.
Notable deixeble del mestre Colonna a Bolonya, el 1695, estrenà la seva primera òpera Il savio delirante i poc temps després fou mestre de capella a Pistoia.
Entre les seves obres hi figuren: els oratosir Ester, Adamo i Sant Nicolas; un Stabat Mater a gran orquestra; diverses Misses a quatre i cinc veus; Salms, a dos cors; Motets, un Rèquiem, i nombroses composicions vocals de música di camera, amb acompanyament de piano, que es reimprimiren a París el 183 amb el títol de Madrigali, e dueti e terzetti dell abbate Clari, que rivalitzaven amb els de Steffani. El Solfeggi per due voci de Clari, fou reimprès per Teschne a Laipzig.

## Referències

* ↑ «Giovanni Carlo Maria Clari». Encyclopædia Britannica [Consulta: 23 juliol 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 641. (ISBN 84-239-4512-X)
# Hyphessobrycon melanostichos

Hyphessobrycon melanostichos és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tapajós al Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Carvalho, T. P. & V. A. Bertaco. 2006. Two new species of Hyphessobrycon (Teleostei: Characidae) from upper rio Tapajós basin in Chapada dos Parecis, central Brazil. Neotropical Ichthyol. v. 4 (núm. 3): 301-308.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Carvalho, T.P. i V.A. Bertaco 2006. Two new species of Hyphessobrycon (Teleostei: Characidae) from upper rio Tapajós basin on Chapada dos Parecis, central Brazil. Neotrop. Ichthyol. 4(3):301-308.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# David J. Viera

David John Viera (Warren, Bristol County, Rhode Island, EE.UU., 9 de juny de 1943 - + Oak Ridge, Anderson County, Tennessee, EE.UU., 11 de setembre de 2015). Medievalista nord-americà d'ascendència materna portuguesa de les Açores, especialitzat en literatura catalana, eiximenista. Va rebre el primer grau universitari en Educació i Llengües Estrangeres al Providence College i, posteriorment, a la Catholic University of America, on es llicencià el 1969 amb estudi comparatiu entre el Corbacho i el Llibre de les dones de Francesc Eiximenis (“A Comparative Study of the Corbacho and the Llibre de les dones of Francesc Eiximenis”), tesina dirigida pel Dr. Josep Maria Solà-Solé. Estudià a les Universitats de Barcelona, Lisboa i Coimbra. El 1972 defensà la seva tesi doctoral, també dirigida pel Dr. Solà-Solé (“The Carro de las donas: Translation and Adaptation of the Llibre de les dones of Francesc Eiximenis. Books I-III)”. Poc temps després, va guanyar una plaça de lector a la Tennessee Technological University. Autor de més de 90 articles, sis llibres i col·laborador a 25 revistes de llengua i literatura amb articles en anglès, castellà, portuguès, català i italià. Col·laborador de Leo Pap's authorative source per investigadors de portuguès als EUA. Autor de la Bibliografia anotada de la vida i obra de Francesc Eiximenis (1340? - 1409), premi Ferran Soldevila, de la Fundació Salvador Vives Casajuana, de Barcelona, amb pròleg de Martí de Riquer i Morera, repertori bàsic de totes les edicions i articles de l'escriptor gironí conegudes fins al 1980, i coautor amb el Dr Jordi Piqué-Angordans del llibre La dona en Francesc Eiximenis (Barcelona: Curial, 1987), a més de 8 articles signats o revisats pels dos, va arribar a escriure 68 estudis de temàtica eiximeniana, a més d'altres sobre literatura espanyola i portuguesa. Autor del llibre pioner als EE.UU. Medieval Catalan Literature: Prose and Drama, per a la difusió de la literatura catalana medieval al món anglòfil universitari, per a estudiants de negocis, economia, ciències computacionals, pediatria, medicina i ciències físiques.

## Obra

* Viera, David J. Bibliografia anotada de la vida i obra de Francesc Eiximenis (1340? - 1409). Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajuana, Rafael Dalmau ed., 1980, amb pròleg del Dr Martí de Riquer i Morera. IS84-232-0159-7. [ressenya: Mn Josep Perarnau Espelt, a ATCA, ISSN 0211-9811, Nº. 1, 1982, pp. 304-306].
* Viera, David J. Medieval Catalan Literature: Prose and Drama. Boston: Twayne Publishers (Twayne's World Authors Series; TWAS 802), 116 p. ISBN 0805782338. [ressenya: Philip D. Rasico, a Catalan Review: international journal of Catalan culture vol. 3, núm. 1 (1989) 224-229. ISSN 0213-5949].
* Viera, David J. i Piqué-Angordans, Jordi. La dona en Francesc Eiximenis. Barcelona: Curial Edicions, 1987. ISBN 84-7256-303-0.
* Eiximenis, Francesc. Vida, obra i transmissió. Sadurní Martí i Xavier Renedo (eds.). Girona: Universitat de Girona. Institut de Llengua i Cultura Catalanes, 2021, 444 p., esp. pp. 379-381. ISBN 978-84-9984-101-4.
# David Mourao-Ferreira

David Mourão-Ferreira (Lisboa, 24 de febrer de 1927 - ibíd., 16 de juny de 1996) va ser un escriptor i poeta portuguès. El 1981 va ser escollit com Sócio Correspondente en la càtedra núm. 5 de l'Academia Brasileira de Letras.

## Biografia

Mourão-Ferreira va néixer a Lisboa, fill de David Ferreira i Teresa de Jesus Ferro Mourão. Va tenir un germà que es deia Jaime. Va estudiar filologia romànica a la Universitat de Lisboa, graduant-se el 1951. El 1957, va començar a impartir classes en aquesta universitat.
Mourão-Ferreira va treballar en diversos diaris i revistes, com a Seara Nova i el Diário Popular, sent director del diari A Capital i de la revista Colóquio-Letras. A més a més, el 1950, va ser un dels cofundadors de la revista Távola Rodona. Entre 1963 i 1973, va ser secretari general de la Sociedade Portuguesa de Autores. També va ser Ministre de Cultura entre 1976 i 1978 i el 1979. El 1981, Mourão-Ferreira va ser condecorat amb l'Orde de Sant Jaume de l'espasa.
Mourão-Ferreira va estar casat amb Maria Eulália Barbosa Valentim de Carvalho, amb qui va tenir dos fills: David Carvalho i Adelaide Constança.

## Obres

Es va dedicar sobretot a cultivar la poesia, incorporant formes tant populars com cultes procedents de la tradició clàssica. A tota la seva obra predomina la temàtica amorosa.

### Poemaris

* 1950 - A Secreta Viagem
* 1954 - Tempestade de Verão (Premi Delfim Guimarães)
* 1958 - Os Quatro Cantos do Tempo
* 1962 - In Meae
* 1962 - ou A Arte de Amar
* 1966 - Do Tempo ao Coração
* 1967 - A Arte de Amar (compendi d'obres anteriors)
* 1969 - Lira de Bolso
* 1971 - Cancioneiro de Natal (Premi Nacional de Poesia)
* 1973 - Matura Idade
* 1974 - Sonetos do Cativo
* 1976 - As Lições do Fogo
* 1980 - Obra Poética
* 1985 - Os Ramos e os Remos
* 1988 - Obra Poética, 1948-1988
* 1994 - Música de Cama (antologia)

### Obres de ficció

* 1959 - Gaivotas em Terra (Premi Ricardo Malheiros)
* 1968 - Os Amantes
* 1980 - As Quatro Estações
* 1986 - Um Amor Feliz
* 1987 - Duas Histórias de Lisboa

## Referències

* «David Mourao-Ferreira». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sócios Correspondentes» (en portuguès). Academia Brasileña de Letras. [Consulta: 15 juliol 2009].

## Enllaços externs

* David Mourão-Ferreira en EPdLP
# David Walton Perkins

David Walton Perkins (Rome estat de Nova York, USA, 16 de novembre de 1847 - 8 de febrer de 1929) fou un pianista i compositor nord-americà.
S'educà a Milwaukee (Wisconsin) en l'Acadèmia Phililips Exeter. De 1857 a 1865 va fer estudis de piano amb Mills, Pease, Theodor Kullak i Rubinstein per al piano i de Mickler i Friedrich Siebmann per la teoria. De 1897 a 901, fundà i dirigí la Sherwood School of Music. Més tard s'establí a Chicago (Illinois) on fou director del Conservatori d'aquella ciutat.
El 17 de juny de 1879 es casà amb Cornelia H. Richards, que va morir el 1892. Es casà en segones núpcies amb Gertrude Grosscup, el 20 de febrer de 1895. Fruit d'aquest matrimoni nasqueren dos nois William Richards i Theodore Walton.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 934 (ISBN 84-239-4543-X)
# Debiprasad Chattopadhyaya

Debiprasad Chattopadhyaya (bengalí: দেবীপ্রসাদ চট্টোপাধ্যায়) (Calcuta, 19 de novembre de 1918 - Calcuta, 8 de maig de 1993) va ser un filòsof marxista indi.
Va fer contribucions al coneixement del corrent materialista de l'antiga filosofia índia. És conegut per "Lokayata: un estudi del materialisme indi antic", que és la seva exposició de la filosofia de Lokayata. També és conegut pels seus treballs sobre història de la ciència i el mètode científic a l'antiga Índia, especialment el seu llibre de 1977 Science and Society in Ancient India sobre els antics metges Charaka i Sushruta. Va ser guardonat amb caràcter pòstum amb el Padma Bhushan, el tercer honor civil més gran de l'Índia, el 1998.

## Referències

* ↑ «Indian rationalism, Charvaka to Narendra Dabholkar» (en anglès), 21-08-2018. [Consulta: 3 setembre 2023].
* ↑ Tomczak, Matthias «Towards A Materialist Concept of the History of Science: The Separation of Philosophy and Religion». The International Journal of Religion and Spirituality in Society, núm. 5, 2015, pàg. 25-33.
* ↑ Chattopadhyaya, Debiprasad. Science and Society in Ancient India.
* ↑ Chattopadhyaya, Debiprasad. What is Living and what is Dead in Indian Philosophy (en anglès). People's Publishing House, 1976. ISBN 978-0-88386-849-2.
# Degotall

Un degotall és el lloc per on un líquid degota o en geologia un estalactita o un altre lloc per on es filtra aigua a poc a poc en una cova o una roca. A l'Empordà es fa servir com sinònim de llàgrimes. L'imatge es fa servir per allò que es dona o es rep en petites quantitats i de manera intermitent o per als efectes a llarg termini de causes fluixes: «El degotall ha acabat fent un clot a la pedra.» Hi ha sinònims com ara degotim, gotimall, salic i degotís.
| « | Aprofitant les actuals façanes constitucionals i parlamentàries, el règim de Putin sembla disposat a culminar una inevitable metamorfosi cap a formes d'autoritarisme neosoviètic, i un degotall de decrets restrictius semblen confirmar-ho. | » |
| — Llibert Ferri i Mateo, 2002 |||

## En la toponímia

* Fonts del Degotall a Alcover
* El Degotall del Morro del Xai
* El Cau del Degotall al Torrent dels Abadals
* La Font del Degotall al Parc Natural del Montnegre i el Corredor
* Degotalls de Can Flequer a Piera
* Camí dels Degotalls a la Muntanya de Montserrat

## En les arts

* Degotall de poemes (1997), recull de Joana Raspall i Juanola

## Referències

* ↑ «Degotall». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Degotall». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Degotall». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ «degotall». RodaMots. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «Consultes lingüístiques». Optimot. [Consulta: 24 març 2022].
* ↑ Ferri, Llibert «"Ells" i "nosaltres"». El Temps, núm. 960, 05-11-2002, pàg. 17.
* ↑ Sariñena, Esther Ramón «L'assentament ibèric del Degotall, Alcover (Alt Camp)». Butlletí. Centre d'Estudis Alcoverencs, 68, 1994, pàg. 13–27. ISSN: 2385-3158.
* ↑ «Degotall Morro del Xai». 1000 Punts d'Aigua - L'inventari. Paisatges vius. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «De Sant Martí a Santa Maria de Montnegre». Ajuntament de Sant Celoni. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ «Camí dels Degotalls». Patronat de la Muntanya de Montserrat - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ Raspall, Joana. Degotall de poemes. Barcelona: La Galera, 1997. ISBN 84-246-8224-6.
# Delegació del Govern d'Espanya a Galícia

La Delegació del Govern a Galícia és l'organisme de l'Administració Pública d'Espanya, dependent de la Secretaria d'Estat de Política Territorial, pertanyent al Ministeri de Política Territorial i Funció Pública, encarregat d'exercir la representació del Govern d'Espanya en la comunitat autònoma de Galícia.

## Seu

La seu de la Delegació es troba a la plaça d'Ourense, n. 11 de La Corunya.

## Delegats

| Dates del mandat | Dates del mandat | Delegat | Partit |
| 20.08.1981 | 17.05.1996 | Domingo García-Sabell | PSOE |
| 17.05.1996 | 12.05.2000 | Juan Miguel Diz Guedes | PP |
| 15.05.2000 | 30.01.2004 | Arsenio Fernández de Mesa Díaz del Río | PP |
| 23.04.2004 | 24.09.2009 | Manuel Ameijeiras Vales | PSOE |
| 24.09.2009 | 01.04.2011 | Antón Louro Goyanes | PSOE |
| 01.04.2011 | 14.10.2011 | Miguel Ángel Cortizo Nieto | PSOE |
| 14.10.2011 | 05.01.2012 | José Manuel Pose Mesura | PSOE |
| 05.01.2012 | 14.11.2014 | Samuel Jesús Juárez Casado | PP |
| 14.11.2014 | 19.06.2018 | Santiago Villanueva Álvarez | PP |
| 19.06.2018 | 2021 | Francisco Javier Losada de Azpiazu | PSOE |
| 2021 | 2023 | José Miñones | PSOE |
| 2023 | En el càrrec | Xosé Ramón Gómez Besteiro | PSOE |

## Funcions

L'organisme està dirigit per un delegat, nomenat pel Govern, les funcions del qual, segons l'article 154 de la Constitució espanyola, són les de dirigir l'Administració de l'Estat al territori de la Comunitat Autònoma i la coordinarà, quan escaigui, amb l'administració pròpia de la Comunitat.

## Subdelegacions

El delegat del Govern a Galícia està assistit per quatre subdelegats del Govern. Hi ha una subdelegació a cada província de la comunitat autònoma:
* subdelegació del govern a la província de La Corunya (Avinguda Da Mariña, 23, 15001-La Corunya) ;
* subdelegació del govern a la província de Lugo (Carrer Armanyuá, 10, 27001-Lugo) ;
* subdelegació del govern a la província d'Ourense (Carrer Parque San Lázaro, 1, 32003-Ourense) ;
* subdelegació del govern a la província de Pontevedra (Plaça De España, S/N, 36002-Pontevedra).

## Referències

* ↑ Espanya: «Ley 6/1997, de 14 de abril, de Organización y Funcionamiento de la Administración General del Estado». Boletín Oficial del Estado núm. 90, de 15 de abril de 1997. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Calvo González, María Antonia «El Delegado del Gobierno en las Comunidades Autónomas». Revista de Derecho Político. Universidad Nacional de Educación a Distancia [Madrid], 5, 1979. ISSN: 0211-979X.

## Enllaços externs

* Delegació del Govern d'Espanya a Galícia - Lloc web oficial
# Delegació del Govern d'Espanya al País Basc

La Delegació del Govern al País Basc és l'organisme de l'Administració Pública d'Espanya, dependent de la Secretaria d'Estat de Política Territorial, pertanyent al Ministeri de Política Territorial i Funció Pública, encarregat d'exercir la representació del Govern d'Espanya en la comunitat autònoma del País Basc.

## Seu

La seu de la Delegació es troba a la passeig de Fray Francisco, n. 17 de Vitòria.

## Delegats

| Dates del mandat | Dates del mandat | Delegat | Partit |
| 30.07.1982 | 29.12.1982 | Jaime Mayor Oreja | UCD |
| 29.12.1982 | 06.03.1987 | Ramón Jáuregui Atondo | PSOE |
| 13.03.1987 | 03.12.1989 | Julen Elgorriaga Goyeneche | PSOE |
| 22.12.1989 | 05.03.1991 | Juan Manuel Eguiagaray Ucelay | PSOE |
| 05.04.1991 | 17.05.1996 | José Antonio Aguiriano Fornies | PSOE |
| 17.05.1996 | 09.01.2004 | Enrique Villar Montero | PP |
| 09.01.2004 | 23.04.2004 | Carlos María de Urquijo Valdivielso | PP |
| 23.04.2004 | 30.04.2008 | Paulino Luesma Correas | PSOE |
| 30.04.2008 | 05.01.2012 | Miguel Ángel Cabieces García | PSOE |
| 05.01.2012 | 30.12.2016 | Carlos María de Urquijo Valdivielso | PP |
| 30.12.2016 | 19.06.2018 | Javier de Andrés Guerra | PP |
| 19.06.2018 | En el càrrec | Jesús Loza Aguirre | PSOE |

## Funcions

L'organisme està dirigit per un delegat, nomenat pel Govern, les funcions del qual, segons l'article 154 de la Constitució espanyola, són les de dirigir l'Administració de l'Estat al territori de la Comunitat Autònoma i la coordinarà, quan escaigui, amb l'administració pròpia de la Comunitat.

## Subdelegacions

El delegat del Govern a País Basc està assistit per tres subdelegats del Govern. Hi ha una subdelegació a cada província de la comunitat autònoma:
* Subdelegació del govern a Àlaba (Carrer Olaguibel, 1, 01071-Vitòria) ;
* Subdelegació del govern a Guipúscoa (Plaça Pío XII, 6, 20010-Sant Sebastià) ;
* Subdelegació del govern a Biscaia (Plaça Federico Moyúa, 5, 48071-Bilbao).

## Referències

* ↑ Espanya: «Ley 6/1997, de 14 de abril, de Organización y Funcionamiento de la Administración General del Estado». Boletín Oficial del Estado núm. 90, de 15 de abril de 1997. ISSN: 0212-033X.
* ↑ Calvo González, María Antonia «El Delegado del Gobierno en las Comunidades Autónomas». Revista de Derecho Político. Universidad Nacional de Educación a Distancia [Madrid], 5, 1979. ISSN: 0211-979X.

## Enllaços externs

* Delegació del Govern d'Espanya al País Basc - Lloc web oficial