OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Magí Enrich

La casa Magí Enrich és un edifici situat al carrer de Sant Pere Més Alt, 44 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1720, Teresa de Gualbes, vídua de Miquel de Clariana-Seva i d'Ardena (1653-1710), primer comte de Múnter, va establir la casa en emfiteusi al teixidor de lli Jaume Raurell, que al seu torn la vengué el 1733 a Onofre Rovira, ardiaca de Llobregat a la Seu de Barcelona. El 1739, aquest la vengué a l'adroguer Francesc Fals i Molas.
El 1779, la seva vídua i fills la vengueren al fuster Magí Enrich (també escrit Henrich) i Rovira, que tot seguit va demanar permís per a fer-hi reformes. La propietat va ser heretada pel seu fill Josep, casat amb Isabel Fontserè i Carrès, filla del fabricant de cotonades Pau Fontserè. Posteriorment, va passar a mans dels seus fills Josep (†1866), Pau (†1874) i Francesc Enrich i Fontserè (1805-1883), casat amb Rosa Capmany i Piqué, i a la seva mort, al seu fill Pau Enrich i Capmany.

## Descripció

Consta de planta baixa i quatre pisos, dos dels quals són producte d'una remunta recent que ha fet desaparèixer la solana del tercer pis.

## Referències

* 1 2 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Teresa de Gualbes y Sentmenat». geneanet. María del Pilar de Olivar Vivó.
* ↑ «Miquel de Clariana-Seva i d’Ardena». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Miguel de Clariana-Seva y Ardena». geneanet. María del Pilar de Olivar Vivó.
* ↑ AHPB, notari Antoni Cassani, 29-01-1720.
* ↑ AHPB, notari Josep Llobet, 14-01-1733.
* ↑ AHPB, notari Josep Llobet, manual 952/9, f. 19v-22v. 02-05-1739.
* ↑ Diario de Barcelona, 06-05-1807, p. 554.
* ↑ AHPB, notari Josep Serch i de Boquet, manual 1.035/29, f. 140-143v, 16-03-1799.
* 1 2 AHPB, notari Melitó Llosellas i Bruguera, manual 1.380/43, f. 897-912, 28-07-1883. Continuació de l'inventari post mortem de Francesc Enrich i Fontserè.
* ↑ «Magí Enrich. Fuster. Sant Pere més Alt. Obrir una porta, engrandir-ne una altra, variar finestres, posar una gelosia». C.XIV Obreria C-19/1779-57. AMCB, 10-04-1779.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 11-10-1866, p. 9673.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 18-09-1874, p. 8994.
* ↑ «Registre de numeració dels carrers de Barcelona coetani i anterior a l'any 1853». Districte 2, 25. AMCB, 1853.
* ↑ «Francesc Enrich Fontseré». geneanet. Joan Enrich.
* ↑ «Rosa Campmany Piqué». geneanet. Joan Enrich.
* ↑ «Pau Enrich Campmany». geneanet. Joan Enrich.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Casas
* Palau Vilana-Perles
* Casa-fàbrica Enrich
* Casa-fàbrica Fontserè
# François Delsarte

François Alexandre Nicolas Chéri Delsarte (Solesmes (Nord), 11 de novembre de 1811 – París, 20 de juliol de 1871), fou un músic i professor francès. Encara que tingué un cert èxit com a compositor, és principalment reconegut com a professor de cant i declamació.
És presentà per primera vegada en públic en el teatre de l'Òpera Còmica del qual passa a l'Ambigú. Després fou directors dels cors de l'església de l'abat Châtel, on donà conèixer els més bells fragments de les obres de Gluck, Rameau i Lully.
Es distingí com a notable professor de cant tenint entre d'altres alumnes a Oscar Lindhult i, va escriure algunes composicions marcat sabor religiós, entre les cal citar com a més important les Stances à l'Etenité, i altres. A més publicà, una col·lecció titulada Archives du chant, en el que intercalà peces dels millors músics dels segles XVII i XVIII.
Desenvolupà un estil interpretatiu basat en connectar l'experiència emocional de l'actor amb una sèrie de gests que observà en les relacions humanes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1541. (ISBN 84-239-4517-0)
# François Regnart

François Regnart fou un compositor nascut a Douai en la primera meitat del segle XVI- Era el germà gran d'en Jacob Regnart (1540-1599) i molt inferior a ell.
Sembla que fou mestre de capella de la catedral de Tournai, funcions les quals, potser, desenvolupà molt poc temps, entrant després al servei de l'arxiduc Maties.
Deixà algunes Misses a 3, 4 i 5 veus (Anvers, 1582), i Cinquante chansons à quatre et cinq parties.
Els seus germans Charles i Pascasi, també foren músics i només són coneguts per una col·lecció de cançons en les que figuren com a autors amb en Françoise i Jacob, (Douai, 1590).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa tom núm. 50, pàg. 250 (ISBN 84-239-4550-2)
# Àngel Sala Corbi

Àngel Sala Corbi (Barcelona, 1964) és un escriptor i crític de cinema, que dirigeix des del 2001 el Sitges- Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya. És autor, coautor i editor d'una trentena de llibres, molts dels quals analitzen diversos aspectes en torn al gènere fantàstic i el terror, com Cine fantástico y de terror alemán. 1913-1927 (2005), Universo Lynch (2006), El demonio en el cine (2007), American Gothic. El cine de terror USA. 1968-1980 (2007), El cine de ciencia ficción. Explorando mundos (2008) o Profanando el sueño de los muertos: Una historia oculta del cine fantástico español (2010).

## Referències

* ↑ Festival MOT, Ajuntament de Girona i Ajuntament d'Olot, Catalunya, 2014
# Frederick Ouseley

Frederick Ouseley (Londres, 12 d'agost de 1825 - Hereford, 6 de maig de 1889) fou un compositor, organista i musicògraf anglès.
Feu els estudis a la Universitat d'Oxford i ensems els de música amb els de teologia, ordenant-se de sacerdot el 1855, el mateix any en què prengué el grau de doctor en música, i fou nomenat professor d'aquesta matèria de la Universitat d'Oxford i primer chantre de la catedral de Hereford.
A la vegada fou pianista distingit, notable improvisador, organista, violinista, etc., i als vuit anys havia compost una òpera titulada L'isola desabitata, posseïdor d'una quantiosa fortuna, reuní una magnífica biblioteca.
La seva millor obra és l'oratori The Martyrdom of St. Policarp, composició d'estil ample i pur, inspirada i enèrgica. Entre les seves altres obres i figuren nombroses composicions religioses, especialment una gran cantata a cinc veus i orquestra, i l'oratori Hagar, sonates, trios, quartets, sextets per a piano i instruments d'arc, preludis i fugues per a piano i orgue, melodies italianes i angleses, etc.
A més és autor de tractats d'harmonia (1868), contrapunt i fuga (1868), composició (1875), i nombrosos articles en el Dictionary de George Grove.
Entre els seus molts alumnes s'hi compta Charles Albert Edwin Harriss.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 40, pàg. 1114 ISBN 84-239-4540-5
# Frederick William Schlieder

Frederick William Schlieder (Forreston, Illinois, 22 de gener de 1873 - Nova York, 13 de gener de 1953) fou un compositor i organista estatunidenc.
A París estudià lorgue amb Guilmant i la composició amb E. Dallier i de retorn al seu país donà grans concerts. Després es dedicà a l'ensenyança particular i, finalment fou nomenat organista de la col·legiata de Sant Nicolás de Nova York, càrrec que deixà el 1923.
Entre les seves composicions hi figuren cants sagrats i profans; una sonata per a violí i diverses obres per a piano. A més és autor de Improvisation and Composition i Creative Harmony.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1048 (ISBN 84-239-4554-5)
# Friedrich-Eugen Thurner

Friedrich-Eugen Thurner (1785 - Amsterdam, 1827, en un hospital d'alienats) fou músic i compositor alemany.
Potser va ésser el millor oboista del seu temps, actuant en les principals orquestres alemanys i assenyalant-se com un eminent concertista. Va escriure força música simfònica i de cambra, destacant entre ella els seus quatre concerts per a oboè; un trio per a oboè i dues trompes, i una sonata per a trompa i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 721 (ISBN 84-239-4561-8)

## Referències

* ↑ «Friedrich Eugen Thurner» (en alemany). [Consulta: 8 maig 2019].
# Friedrich August Baumbach

Friedrich August Baumbach (Gotha, 11 de setembre de 1753 - Leipzig, 30 de novembre de 1813) va ser un escriptor compositor, director d'orquestra alemany. També es va donar a conèixer com a cantant, pianista i mandolinista.
Director d'orquestra del teatre d'Hamburg des de 1778 a 1789, en que renuncià a aquell lloc per dedicar-se de ple a la composició. Va produir obres notables que es distingeixen pel seu caràcter sever, no exempt de grandiositat.
Notable pianista, va escriure música per aquest instrument, per a violí i guitarra i per a cant; entre les seves obres més notables figura la cantata, cèlebre a Alemanya, titulada Theresiens Klagen über den Tod ihrer unglücklichen Mutter Marie-Antoinette; una altra cantata, Maria Teresa abandonant França, i una composició per a piano, El somni de La Fayette.
Com a escriptor se li deuen els articles referents a la música del diccionari de Belles Arts, titulat Kurzgefasstes Handwörterbuch über die schönen Kunste (Leipzig, 1794).

## Referències

* ↑ Holmes, Lewis. Kosegarten's Cultural Legacy: Aesthetics, Religion, Literature, Art, and Music. Peter Lang, 2005, p. 185. ISBN 978-0-8204-7924-8.
* ↑ Thomas, Joseph. The Universal Dictionary of Biography and Mythology. Cosimo, Inc., 1 de gener de 2010, p. 292. ISBN 978-1-61640-069-9.
* ↑ Gesamthochschul-Bibliothek Kassel; Gottwald, Clytus. Die Handschriften der Gesamthochschul-Bibliothek Kassel, Landesbibliothek und Murhardsche Bibliothek der Stadt Kassel. Otto Harrassowitz Verlag, 1997, p. 248. ISBN 978-3-447-03775-4.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 1235 (ISBN 84-239-4507-3)
# Friedrich Fleischer

Friedrich Gottlob Fleischer (Köthen, 14 de gener de 1722 - Braunschweig, 4 d'abril de 1806) fou un compositor alemany del classicisme. Fou organista de l'església de Sant Martí i va pertànyer a la música de la cort de Braunschweig. Cultiva de forma preferent el lied, gènere de poc interès en la seva època, però al que Fleischer va saber donar una major novetat, sent el primer a emprar l'acompanyament realitzant en lloc del baix xifrat, com fins llavors s'acostumava. Compongué Oden und Lieder mit Melodien (1756-57); Kantaten zum Schez und Vergnügen (1763); Sammlung Grösserer und Kleinerer Singstücke (1788); Das Orakel, comèdia musical, així com nombroses composicions per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 24, pàg. 44, ISBN 84-239-4524-3
# Friedrich Gerstäcker

Friedrich Samuel Gerstäcker (Schmiedeberg, Saxònia, 15 de desembre de 1788 – 1 de juny de 1825 a Kassel) fou un tenor alemany. El seu pare el volia dedicar a la medicina, però sentint gran afició per la música i sent posseïdor d'una magnífica veu de tenor, abandonà els seus estudis per a dedicar-se per complet al cant. Després d'haver actuat en teatres de poca importància, debutà en el de Dresden, assolint un extraordinari èxit, confirmat després a Leipzig i en les principals ciutats alemanyes, el mateix que en l'estranger. Gerstäcker fou un dels millors tenors d'Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1489, ISBN 84-239-4525-1
# Friedrich Johann von Drieberg

Friedrich Johann von Drieberg (Charlottenburg (Berlín), 12 de desembre de 1780 - 21 de maig de 1856) fou un compositor alemany.
Fou majordom del rei de Prússia, Guillem I i, es dedicà especialment a l'estudi de la música entre els antics, els grecs principalment, donant una sèrie de treballs molt estimats en la seva època, però que la crítica moderna ha trobat d'escàs valor.
Va escriure les òperes següents:
* Don Cocagno;
* El cantant i el sastre, ambdues s'estrenaren a Berlín el 1814 restant inèdites;
* L'Intrigo della lettera;
* La Fata;
* Der Hechelkraener;
* Alfonso de Castilla.
Les seves obres literàries són:
* Die mathematische Intervallenhre der Griechen, (Leipzig, 1819);
* Die musikalischen Wissenschaften der Griechen, (Berlín, 1821);
* Die praktische Musik Griechen, (Berlín, 1821);
* Die pneumatischen Erfludungen der Grieschen, (Berlín, 1822);
* Die griechiche Musik auf ihre Grundgesetze zurüchgeführt;
* Eine antihritique, etc., totes editades a Berlín el 1814.
Aquesta última és de polèmica i l'autor ataca als seus crítics, a vegades, a massa força.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2223 (ISBN 84-239-4581-2)
# Friedrich Kalkbrenner

Friedrich Kalkbrenner (Kassel, 2 de novembre de 1785 - Enghien-les-Bains, 10 d'agost de 1849) fou un compositor i pianista alemany.
Era fill del també compositor Christian Kalkbrenner (1755-1806). Estudià música en el Conservatori de París, on tingué per professors en Louis Adam, més tard a Viena amb Hummel, com també per breu temps amb Clementi. Després va recórrer, donant excel·lents concerts, per diverses ciutats d'Alemanya i França, fins que el 1814 fixà la residència a Londres, on s'associà amb Logier per l'explotació del seu chiroplast, invents per millorar la tècnica pianística.
De tornada a París el 1824, entrà com a soci en la fàbrica de pianos Pleyel, assolint, a més, gran fama com a professor de música, tasca en la que tingué molts alumnes, entre ells a Camille-Marie Stamaty i, l'irlandès George Alexander Osborne, o la belga Marie-Félicité Moke Pleyel. El mètode Kalkbrenner emprat en l'escola de piano (Méthode pour apprendre le pianoforte à l'aide du guide-mains, París 1830), es basa principalment en el desenvolupament de l'agilitat dels dits, sense intervenció dels braços, i també millorà notablement l'execució de les octaves, així com la tècnica del pedal. Finalment, atribuí gran importància a la mà esquerra, pel desenvolupament de la qual va escriure nombrosos estudis.
A part de les seves obres didàctiques, també va compondre:
* Concert per a piano núm. 1
* Concert per a piano núm. 2, op. 85 (1826)
* Concert per a piano núm. 3, op. 107 (1829)
* Concert per a piano núm. 4
* rondós, fantasies i variacions, pel mateix instrument, amb acompanyament d'orquestra,
* Un Septimini,
* Un Sextet,
* Dos Quintets,
* Un Quartet,
* Diversos Trios, per a piano i instruments d'arc,
* 10 Sonates, per a piano a dues mans i 3 a quatre mans,
Estudis, així com gran quantitat de música per a saló.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3.300 (ISBN 84-239-4582-0)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1370. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 40, pàg. 829/30. (ISBN 84-239-4540-5)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 778. (ISBN 84-239-4545-6)
# Elena Bibescu

Elena Bibescu (de soltera, Elena Costache Epureanu) (Bârlad, Moldàvia, Romania, 1855 – Iași, Romania, 18 d'octubre de 1902), coneguda a França, on va viure, com a Hélène Bibesco, fou una aristòcrata i pianista romanesa, considerada una de les més grans pianistes europees del segle xix.
Elena Bibescu va debutar el 14 de febrer de 1873 a Bucarest, en un concert benèfic al Gran Teatre de Bucarest, en presència de rei Carles I i de la reina Elisabet de Romania.
A França esdevingué famosa per ser una pianista excepcional, però també per ser una protectora de la cultura. La princesa Bibescu mantingué, durant tres dècades, un dels més prestigiosos salons de París en la segona meitat del segle xix. Marcel Proust, Franz Liszt, Richard Wagner, Pierre Loti, Anatole France, Claude Debussy i Charles Gounod foren tan sols algunes de les grans personalitats europees que freqüentaren el famós saló artístic.
Elena Bibescu fou una mecenes de George Enescu, conjuntament amb la reina i escriptora Elisabet de Romania -coneguda pel seu nom de ploma Carmen Sylva-, i, i va promoure aquest músic romanès entre l'elit francesa. El 1954, més de 5 dècades després de la seva mort, Enescu dedicà a la seva memòria el poema simfònic Vox Maris.
Fou alumna del pianista i compositor Anton Rubinstein al Conservatori de Viena, una de les institucions més prestigioses de la seva classe en el món. Elena Bibescu s'hi graduà brillantment essent-li atorgada una medalla i un diploma d'honor.
Després de tornar a Romania l'octubre de 1902 i de residir a la casa pairal de la família a Epureni, a pocs quilòmetres de Barlad, Elena va ser transportada a Iași després de caure malalta de càncer. Va morir poc després el 18 d'octubre de 1902.

## Referències

* ↑ C.D. Zeletin: Principesa Elena Bibescu, muziciană de geniu 24.02.2008 (archive de 14 April 2014 (accedit 26 March 2017).
* 1 2 http://www.evz.ro/vicemama-lui-george-enescu-841605.html
* 1 2 3 http://en.romania-muzical.ro/articole/Art.htm?c=17&g=1&arh=1&y=2009&un=520
* ↑ http://www.romlit.ro/pianista_princiar Arxivat 2011-09-08 a Wayback Machine.
* ↑ «http://www.historia.ro/exclusiv_web/actualitate/articol/casa-parinteasca-mamei-lui-george-enescu-fost-clasata-Monument-isto». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ "Historia" Especial. Un II, nr. 4, semptembrie 2013, pag. 24 – "George Enescu, fațun nevăzută un unui geniu" (català: "George Enescu, la cara oculta d'un geni"). ISSN 1582-7968
* ↑ http://www.zf.ro/ziarul-de-duminica/personalitati-Femení-xivarri-romania-iv-de-george-marcu-rodica-ilinca-9572438/
* ↑ http://enciclopediaromaniei.ro/wiki/elena_bibescu
* ↑ https://adevarul.ro/locale/vaslui/povestea-principesei-elena-bibescu-marea-pianista-l-a-lansat-george-enescu-paris-compozitorul-i-a-dedicat-parte-opera-sa-1_55f94234f5eaafab2caa0201/index.html
# Friedrich Schmidt

Friedrich Schmidt (Hartefeld, 5 de març de 1840 - Münster, 27 d'abril de 1923) fou un eclesiàstic i compositor alemany. El 1864 fou ordenà sacerdot i des de 1866 dirigí el cor de la catedral de Münster; de 1889 a 1899 fou president general de la federació de cors catòlics Allgemeiner Cäcilien-Verband für Deutschland. El 1890 s'encarregà de la direcció de les Fliegende Blätter für Katholische kirchenmusik. El mateix any rebé el títol de cambrer secret del papa Lleó XIII. Entre les seves composicions hi figuren misses, motets, lletanies i exercicis per a orgue, i junts amb Fr. Diebels publicà el 1875 un manual per a l'ensenyament de la música d'església Theoretisch-praktische-Unterweisung in der Katholischen Kirchenmusik für Gymnasien, Lehrerseminarien ... (Ensenyament de la música religiosa catòlica par a gimnàsos, seminaris...). El 1902 la Universitat de Münster li nomenà Doctor honoris causa.

## Referències

* ↑ «Friedrich Schmidt» (en anglès). Fitxa biogràfica a zinfonia.com. Arxivat de l'original el 19 de maig 2014. [Consulta: 19 maig 2014].
* 1 2 Bremer, Heinz; Fellerer, Karl Gustav. Rheinische Musiker (en alemany). A. Volk, p. 128 (Rheinische Musiker, tom 10).
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg 1069 ISBN 84-239-4554-5

## Bibliografia

* «Autor: Friedrich Schmidt» (en alemany). Musica sacra Zeitschrift für katholische Kirchenmusik. Arxivat de l'original el 19 de maig 2014 [Consulta: 19 maig 2014]. «Vegeu una bibliografia dels seus escrits»
# Friedrich Spigl

Friedrich Spigl (Viena, 15 de gener de 1860 - ?) fou un pianista i professor de música austríac.
Fill d'un oficial de l'exèrcit, en un principi seguí la carrera militar, però després es dedicà a la música i estudià en el Conservatori de Viena amb Anton Bruckner i Franz Krenn. Des de 1881 fou professor i des de 1914 director de l'Escola Horak de Viena.
Va publicar Der Klavierunterricht in neue, Bahnen galenkt, amb col·laboració d'E. Horak; nombrosos articles de crítica musical, i algunes melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 824 (ISBN 84 239-4556-1)
# Friedrich Wilhelm Berner

Friedrich Wilhelm Berner (Breslau, 16 de maig de 1780 - idm. 9 de maig de 1827) fou un organista i compositor alemany.
Als nou anys ja era un notable executant i començà a estudiar l'harmonia i el contrapunt. Als vint-i-quatre anys havia popularitzat el seu nom sobretot com improvisador. Perfeccionà els seus estudis amb Weber i es preocupà de la fundació de societats musicals en la Silèsia, motiu pel qual marxà vers Berlín amb l'objecte d'estudiar l'organització de l'escola de cant dirigida pel cèlebre Zeiter. Al retornar a Breslau fou nomenat organista de Santa Isabel i director de música del seminari. Es dedicà amb verdader èxit a l'ensenyança, deixant alumnes tan notables com Hesse, considerat com un dels primers organistes d'Alemanya.
A més fou un compositor distingit d'un estil impecable, devent-se-li obres per a piano i altres instruments, himnes, motets, salms, cantates i diverses obres didàctiques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 361. (ISBN 84-239-4508-1)
# Friedrich Wilhelm Sering

Friedrich Wilhelm Sering (Finsterwalde, 26 de novembre de 1822 - Hannover, 5 de novembre de 1901) fou un compositor, professor de música en diverses institucions d'ensenyança i fundà una societat coral a Hamburg. Entre les seves millors obres hi figuren: Christi Einzug in Jerusalem (oratori); Adventskantate; Salm LXXII, per a cor i piano; motets i cors per a veus d'home. A més va escriure els tractats: Gesanglehre für Volksschulen; Die Choralfiguration Theoretisch-praktisch; Elementar-Violinschule; Allg. Musiklehre (5a ed., 1902), i Kurzgefasste Harmoniclehre (2a ed., 1899).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 531 ISBN 84 239-4555-3
# Friedrich Witt

Friedrich Witt (Niederstetten, Baden-Württemberg, 8 de novembre de 1770 - Würzburg, 3 de gener de 1836) fou un compositor alemany.
Des d'infant es dedicà a l'estudi de la música i als dinou anys era primer violí de la Capella del príncep d'Oetingen, ocupant des del 1802 fins a la seva mort, successivament, els càrrecs de mestre de capella de la cort del príncep-bisbe de Würzburg, després de la cort ducal, i a la supressió del ducat el de director de música de la ciutat.

## Obres

* Palma, (òpera),
* Das Fischerweib, (òpera),
* Der leidenden Heiland, (oratori)
* Die Auferstehung Jesu, (oratori (música)|oratori)
* nombroses Misses,
* Simfonies,
* Cantates,
* un Quintet per a piano i instruments de vent i d'arc,
* un Concert, per a flauta, i d'altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 360 (ISBN 84-239-4570-7)