OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ochmacanthus alternus

Ochmacanthus alternus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (22 °C-26 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1). i-xxii + 1-578.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S., 1927. Descriptions of new South American fresh-water fishes collected by Dr. Carl Ternetz. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 68 (núm. 3): 107-135.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1997: Aquarien Atlas, Band 5. Mergus Verlag, Melle, Alemanya. 1148 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Winemiller, K.O. i H.Y. Yan, 1989. Obligate mucus-feeding in a South American trichomycterid catfish (Pisces: Ostariophysi). Copeia (2):511-514.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Miquel Santonja i Cantó

Miquel Santonja i Cantó (Alcoi, 25 de novembre de 1859 - Madrid, 12 de març de 1940) fou un compositor musical valencià.
Era germà del pintor Antonio Santonja i Cantó, pensionat per l'Acadèmia de Belles Arts per estudiar a Roma, feu des d'aquella ciutat els enviaments reglamentaris: un oratori titulat Débora i una Simfonia en quatre temps. En retornar a Espanya es dedicà al teatre, component la música d'un gran nombre de sarsueles, entre les quals cal mencionar:
* El as de bastos, (1894).
* Cosas del pueblo,(1894).
* Un si y un no, (1895).
* Cerveza amarga, (1896).
* La nieta de Don Quijote, (1896).
* El uno y el otro, (1896).
* Dela corte al cortijo, (1896).
* Los criticones, (1896).
* La sucursal del infierno, (1896).
* Las cigarreras, (1897).
* Los facciosos, (1897).
* La noche del Tenorio, (1897).
* Sin permiso de su tio, (1899).
* Nuevo genero, (1900).
* Mis dos maridos, (1900).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 413 (ISBN 84-239-4554-5)
# Marc Velkeneers

Marc Velkeneers (Heers, 5 d'agost de 1961), escrit sovint Mark Velkeneers, és un ex-pilot de motocròs flamenc que destacà en competició internacional durant les dècades de 1970 i 1980, essent un dels millors competidors del Campionat del Món de motocròs durant un grapat d'anys. El 1983, formà part de l'equip estatal belga que guanyà la Copa de les Nacions de motocròs.
Velkeneers començà a competir a 14 anys i fou considerat de seguida un dels pilots belgues més prometedors. La seva primera moto fou una Yamaha 125 MX, amb la qual guanyà 10 curses. Canvià després a una Yamaha 175 amb què va disputar el Campionat de Bèlgica de 250cc i hi assolí 15 victòries. A 16 anys debutà en el Campionat de Bèlgica Sènior de 125cc, competició que guanyà el 1978. El 1979 estava a punt de disputar tot el Campionat del Món de 125cc però la FIM li ho impedí en considerar-lo massa jove (encara no havia fet els 18 anys), de manera que hagué d'esperar a 1980 per a poder participar oficialment en aquesta competició. Al començament de la seva carrera, Velkeneers comptava amb el suport de Lucien Tilkens, l'inventor del sistema de suspensió Monoshock de Yamaha.

## Palmarès al Campionat del Món

| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc | 125cc |
| 1978 | Yamaha | - | - | 30è |
| 1979 | Yamaha | - | - | - |
| 1980 | Yamaha | - | - | 5è |
| 1981 | Yamaha | - | - | 4t |
| 1982 | Yamaha | - | - | 5è |
| 1983 | Gilera | - | - | 6è |
| 1984 | Gilera | - | 4t | - |
| 1985 | Maico | - | 9è | - |
| 1986 | Yamaha | - | 12è | - |
| 1987 | Honda | - | 10è | - |
| 1988 | Kawasaki | - | 19è | - |
| 1989 | Kawasaki | 22è | - | - |
| 1990 | Kawasaki | 15è | - | - |
| 1991 | Honda | 43è | - | - |
| 1992 | Honda | 30è | - | - |

## Referències

* ↑ Porcar, Joan «Los equipos de Yamaha Amsterdam para el 80» (en castellà). SOLO MOTO. SOLO MOTO [Barcelona], núm. 214, 09-11-1979, p. 16-17.

## Enllaços externs

* Imatges de Marc Velkeneers durant la dècada de 1980 Arxivat 2017-08-12 a Wayback Machine.
# Gurgesiella

Gurgesiella és un gènere de peixos de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Taxonomia

* Gurgesiella atlantica (Bigelow & Schroeder, 1962)
* Gurgesiella dorsalifera (McEachran & Compagno, 1980)
* Gurgesiella furvescens (De Buen, 1959)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Bigelow, H. B. & Schroeder, W. C., 1962. New and little known batoid fishes from the Western Atlantic. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 128 (núm. 4): 161-244, Pl. 1.
* ↑ McEachran, J. D. & L. J. V. Compagno, L. J. V., 1980. Results of the research cruises of FRV "Walther Herwig" to South America. LVI. A new species of skate from the southwestern Atlantic Gurgesiella dorsalifera sp. nov. (Chondrichyes, Rajoidei). Archiv für Fischereiwissenschaft v. 31 (núm. 1): 1-14.
* ↑ De Buen, F., 1959. Notas preliminares sobre la fauna marina preabismal de Chile, con descripción de una familia de rayas, dos géneros y siete especies nuevos. Boletim do Museu Nacional d'Historia Natural, Santiago de Xile, Xile, v. 27 (no. 3): 171-201.
* ↑ McEachran, J. D. i L. J. V. Compagno, 1979: A further description of Gurgesiella furvescens with comments on the interrelationships of Gurgesiellidae and Pseudorajidae (Pisces, Rajoidei). Bulletin of Marine Science v. 29 (núm. 4): 530-553.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Séret, B., 1989: Deep water skates of Madagascar. Part 2. Rajidae. Gurgesiella (Fenestraja) maceachrani sp. n. Cybium v. 13 (núm. 1): 55-64.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
# Escut d'Aín

L'escut d'Aín és el símbol representatiu oficial del municipi valencià d'Aín. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. En el primer quarter, en camp d'or, una torre de gules aclarida i maçonada de sable. En el segon quarter, de gules, tres cards d'or ben ordenats. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 17 de juny de 1998, del conseller de Presidència. Publicat en el DOGV núm. 3.302, de 6 d'agost de 1998.
La torre fa referència a l'antic castell d'Aín, d'origen àrab, conquistat als musulmans el 1238, del qual destaca la torre mestra, coneguda com la Torre Àrab. El segon quarter són les armes parlants dels Cardona, antics senyors del poble.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Plana Baixa.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 17 de juny de 1998,del conseller de Presidència per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament d'Aín (Castelló)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.302, 06-08-1998, pàg. 12.544-12.545 [Consulta: 8 juny 2018].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 33 [Consulta: 12 setembre 2015].
# Octavio Acquaviva

Octavio Acquaviva (Nàpols, 1560 - Nàpols, 5 de desembre de 1612) nom abreujat de Ottavio Acquaviva d'Aragó, va ser un cardenal i arquebisbe italià.

## Biografia

Nascut a Nàpols el 1560, fill del duc Giovan Girolamo i de Margherita Pio, germà del cardenal Giulio i del beat Rodolfo, que va ser martiritzar el 1583 a les Índies Orientals. Estudià dret a la Universitat de Perusa, on es doctorà el 1582.
A Perusa a més estudià "belles lletres" i grec, aconseguint la distinció in utroque iure. Ordenat sacerdot, es traslladà a Roma i entrà a la Cúria, inicialment com a referendari del Tribunal Suprem de la Signatura Apostòlica. Entre 1590 i 1591 va ser majordom del Papa Gregori XIV.
El Papa Gregori XIV l'elevà al rang de cardenal al consistori del 6 de març de 1591; i el 5 d'abril del mateix any rebé la diaconia de San Giorgio in Velabro. El 15 de març de 1593 optà per l'orde de cardenal prevere i pel títol de Santa Maria del Popolo. Entre 1593 i 1601 va ser llegat a Avinyó, en uns moments en què la guerra va fer que la situació política francesa fos extremadament complexa. A partir del 1597 tornà a residir a Roma. El 22 d'abril de 1602 optà pel títol de Santi Giovanni e Paolo, i el 5 de juny de 1605 pel de Santa Prassede.
El 31 d'agost de 1605 va ser nomenat arquebisbe de Nàpols. Allà va treballar activament per restablir la disciplina eclesiàstica, d'acord amb les decisions del Concili de Trento. Celebrà sínodes diocesans el 1607, el 1611 i el 1612. Va augmentar dels ingressos del capítol metropolità i promoure la reforma del seminari, encomanant-ho a Carlo Carafa; va destinar rendes episcopals per socórrer els pobres, sobretot en la fam de 1607. Després de rescatar els pobres de la usura, que va ajudar a impulsar el mont de pietat de Nàpols amb el dot de 20.000 ducats.
Participà a quatre conclaves: el de 1591, que escollí el Papa Innocenci IX, el de 1592, que escollí el Papa Climent VIII; el de març de 1605, que escollí el Papa Lleó XI i el de maig de 1605, que escollí el Papa Pau V-
Va morir a Nàpols, a l'edat de 52 anys; i va ser enterrat a la catedral.
Home de lletres també, tenia un bon humanitats i va escriure moltes obres teològiques, ascètics, morals, legals i de parlar en públic, tots van romandre inèdits.

## Referències

* Tom núm. 2, pag. 418de l'enciclopèdia Espasa

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2017-02-20 at Archive.is a Cardinals de Salvador Miranda (anglès)
* Dades publicades a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Octavio Acquaviva (anglès)
* «Voce sul Dizionario Biografico degli Italiani Treccani online».
# Miquel Sotero Llull

Miquel Sotero Llull (1894-1986) va ser un polític tradicionalista català, que fou alcalde de Badalona breument durant el franquisme.
És un personatge amb poca transcendència política. Militant tradicionalista, abans de la guerra civil va ser comptable del Centre Regionalista (1934) i vocal de la Junta directiva local de Lliga Catalana (1935). També va ser soci fundador de l'Associació de la Premsa de Badalona el 24 de setembre de 1933. Després de la contesa bèl·lica va formar part de la Comissió Gestora que va assumir el govern de Badalona el 29 gener de 1939, al capdavant de la qual hi hagué Miquel Xicart i Potrony. Sotero esdevingué primer tinent d'alcalde i, un cop fou destituït Xicart, esdevingué alcalde uns mesos des de 15 de setembre de 1939 a 15 de febrer de 1940. Després d'ocupar aquest càrrec, no va tenir més experiències en la política.
Va morir a Badalona el 1986, va ser enterrat al cementiri del Sant Crist.

## Referències

* 1 2 3 4 Abras Pou, 1998, p. 118.
* ↑ Cuyàs i Tolosa, Josep Maria. Edició, introducció i notes de Joan Villarroya i Font. Diari de Guerra de Josep M. Cuyàs Tolosa. vol. 1. Badalona: Museu de Badalona, 2006, p. 946.
* ↑ Redacció «Visita - Obsequio declinado - Nuevas juntas directivas». La Vanguardia, 01-02-1934, pàg. 19.
* ↑ Redacció «Convocatoria del Premio «Pompeu Fabra 1935» - Nuevas Juntas Directivas - El nuevo Templo de San José». La Vanguardia, 01-02-1935, pàg. 22.
* ↑ Associació de la Premsa de Badalona «Associació de la Premsa de Badalona». Annals del Periodisme Català, núm. 6, 1934.

## Bibliografia

* Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998.
# George Dyson

George Dyson (Halifax, Yorkshire, 28 de maig de 1883 – Londres, 29 de setembre de 1964) fou un compositor, organista i professor britànic.
Alumne distingit del Royal College of Music, de Londres, on assolí des del 1900 fins al 1904 els primers premis en la composició per a orgue, i el premi Mendelssohn per a perfeccionar estudis a l'estranger, i residí cert temps a Itàlia i Alemanya. En retornar al seu país fou director dels centres d'ensenyament musical d'Osborne (1908), Marlborough (1911) i Rugby (1914). També organista i director de música del Wellington College.

## Primera Guerra Mundial

Durant la primera guerra mundial abandonà l'activitat artística, serví en l'exèrcit de terra –per al qual va escriure un Manual de la lluita amb bombes de mà, adoptat oficialment pel Ministeri de la Guerra- i després s'allistà (1919-20) en la R.A.F. Reprengué les primeres activitats vers el 1921. Durant aquest període (1921-24) va fer nombroses conferències i va escriure articles musicals.

## Professorat

El 1924 era professor del Winchester College, després director d'aquest, fins al 1937. Daten d'aquesta època, llurs primeres composicions, així com els llibres La nova música (1924) El progrés de la música (1932) i Fiddling while Rome burns. Al mateix temps era professor adjunt de les Universitats de Liverpool (1926) i Glasgow (1927), i president de la Conferència d'Associacions Educacionals (1934). Entre 1937 i 1952 fou director del Royal College of Music. El 1946 donà classes a la Universitat de Londres. També explicava literatura anglesa. Va ser president de la Federació Nacional de Societats de Música, regent del Sadler's Wells, membre del College of Ciences, etc.,.

## Composició

Com a compositor era de tendències conservadores, per tant aquest amor a la tradició arribà a perjudicar a vegades la seva originalitat. Les cantates foren la seva especialitat: In Honour of City (1928), Els pelegrins de Canterbury (1931), Viatge de Sant Pau (1933), El forjador (1934), Nabuconodosor (1935), Quo vadis? (1939), El plàcid Tàmesis flueix suaument (1945), Agincourt (1955), Jerusalem (1956), Let's go a Maying (1958), Garlanda nadalenca (1959), i algunes peces corals i de música religiosa.
Llur producció simfònica comprèn: Siena, poema simfònic; Suite, per a petita orquestra; Preludi, fantasia i xacona (1936); Simfonia (1937), Concert per a violí (1942), Concerto da camera i Concerto da chiesa (1949), Concerto leggero per a piano i corda (1951. També va escriure Tres Rapsòdies per a quartet de corda les quals junt amb el poema Siena, -són les seves obres més importants-. i algunes peces per a piano.)

## Referències

* Tom núm. 18 de l'Enciclopèdia Espasa.
* Apèndix núm. 4 de l'Enciclopèdia Espasa
# Escut d'Espinelves

L'escut oficial d'Espinelves té el següent blasonament:"Escut caironat: de sinople, tres espines d'argent. Per timbre, una corona de poble". Va ser aprovat el 24 de març de 2014 i publicat al DOGC el 3 d'abril del mateix any amb el número 6596.
Les espines són un senyal parlant que fa referència al nom del municipi, en referència a la possible etimologia del nom del poble, derivada del llatí tardà spinas albas, 'espines blanques'. De fet, aquest topònim ja apareix al segle X amb la forma Spinalbas. Fins a l'aprovació del nou escut oficial, l'Ajuntament en feia servir un amb els quatre pals i un cap d'atzur carregat d'una petxina d'argent.

## Bandera

La bandera oficial d'Espinelves té la descripció següent: Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd clar, amb les tres espines blanques de l'escut, cadascuna d'alçària 13/48 de la del drap i amplària 1/6 de la llargària del mateix drap, posades dues horitzontalment a dalt i separades per un espai d'1/6 de la mateixa llargària i la tercera a baix, centrada en relació amb les altres dues i separada d'aquestes per un espai d'1/12 de l'alçària del drap, tot el conjunt al centre. L'Ajuntament va iniciar l'expedient d'adopció de la bandera el 30 de maig de 2012, i aquesta va ser aprovada el 28 de novembre de 2016, i publicada en el DOGC núm. 7267 el 15 de desembre del mateix any. La bandera està basada en l'escut heràldic de la localitat, amb la incorporació les tres espines de color blanc en fons verd clar.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/705/2014, de 24 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Espinelves.» (pdf). DOGC núm. 6596. Generalitat de Catalunya, 03-04-2014. Arxivat de l'original el 30 d’agost 2021. [Consulta: 11 abril 2014].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/2800/2016, de 28 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Espinelves.» (pdf). DOGC num. 7267, 15-12-2016. [Consulta: 17 desembre 2016].
# Odaxothrissa vittata

Odaxothrissa vittata és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 13 cm de llargària màxima.
* 12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 16-27 a l'anal.
* Presenta una franja platejada al llarg dels costats.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, pelàgic i de clima tropical (7°N-6°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca superior i mitjana del riu Congo i els seus afluents (com ara els rius Lualaba i Ubangui).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Boulenger G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Zoologie.--Série I. Poissons nouveaux du Congo. Quatrième Partie. Polyptères, Clupes, Mormyres, Characins. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 4). 59-96.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan, C. T., 1917. A revision of the clupeid fishes of the genus Pellonula and of related genera in the rivers of Africa. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 19 (núm. 110): 198-207.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303. ISBN 92-5-102340-9.
* ↑ Poll, M., G.G. Teugels i P.J.P. Whitehead, 1984. Clupeidae. P. 41-55. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Pere Nolasc Gay i Sardà

Pere Nolasc Gay i Sardà (Reus, 28 de gener de 1835 - Reus, 10 de desembre de 1918), va ser un advocat i polític català, pare de Joaquim Gay Borràs, militar africanista.
De família molt ben situada econòmicament, va estudiar Dret a la Universitat de Barcelona i obrí bufet a Reus. Participà ens els actes al Saló Filharmònic de Reus per a recollir diners per al projecte de l'Ictíneo I de Narcís Monturiol. El 1863 va ser un dels ideòlegs promotors del Banc de Reus. Després de militar al Partit Constitucional va ser diputat del Partit Conservador pel districte de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 1881. A les eleccions de 1884 va ser derrotat i el 1892 va ser nomenat governador civil de la província de Ciudad Real i l'any següent de província de Conca. A les eleccions generals espanyoles de 1898 va ser elegit diputat per Tarragona, aquest cop amb el Partit Liberal.
Era fundador i propietari del diari reusenc El Distrito d'ideologia liberal, que començà a publicar el 1887, on defensava la seva política. Va ser també director i fundador de El Liberal de Reus (1897 - 1899) i fundador de La Derecha (1900-1901). Va ser també president d'El Círcol.

## Referències

* ↑ Anguera, Pere. Societat, sociabilitat i ideologia a l'àrea reusenca. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1999, p. 91. ISBN 8492176180.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 315.

## Enllaços externs

* El rerefons de l'activitat Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Escut d'Esponellà

L'escut oficial d'Esponellà té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'argent; 2n. de gules; ressaltant sobre la partició un pont de 5 ulls de l'un en l'altre. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 29 de gener del 2001 i publicat al DOGC el 13 de febrer del mateix any amb el número 3326.
El pont representa que hi ha al poble sobre el Fluvià, de 156 metres de llarg i sis arcs. Construït el 1442, fou reconstruït dos cops: el 1903 i el 1936. La corona recorda que Esponellà fou centre d'una baronia a partir de 1717, atorgada per Carles VI d'Àustria a Gaspar de Berard i de Cortiada, senyor del castell de la localitat.

## Vegeu també

* Bandera d'Esponellà
* Escuts i banderes del Pla de l'Estany

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 29 de gener de 2001, pel qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut municipal d'Esponellà.» (pdf). DOGC núm. 3326. Generalitat de Catalunya, 13-02-2001. [Consulta: 23 juny 2010].