OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bathycallionymus sokonumeri

Bathycallionymus sokonumeri és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Nakabo T., 1982. Revision of genera of the dragonets (Pisces: Callionymidae). Publ. Seto Mar. Biol. Lab. v. 27 (núm. 1/3). 77-131.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kamohara, T., 1936. Two new deepsea fishes from Japan. Annotationes Zoologicae Japonenses v. 15 (núm. 4): 446-448.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Gonzales, B.J., S. Seki i N. Taniguchi, 1997. Genetic relationships among thirteen species of dragonets (Gobiesociformes: Callionymidae) inferred from allozyme markers. Bull. Mar. Sci. Fish., Kochi Univ. 17:97-107.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Justí (general)

Justí (en llatí Justinus) va ser el fill gran del general Germà i el germà del general Justinià. (Vegeu-ne la genealogia a Justinià I). Va ser un militar de gran prestigi i popularitat a l'exèrcit, però l'emperador sospitava d'ell per la seva ambició.
L'any 551 se li va donar el comandament de part de l'exèrcit contra els eslaus i va compartir la derrota en la batalla d'Adrianòpolis. Contra els perses a la Còlquida va ser més afortunat i els va derrotar a Fasis el 555, i se li va confiar el comandament en cap de l'exèrcit en substitució de Martí (Martinus).
Una mica més tard va descobrir els plans del kan dels àvars que havia enviat una ambaixada a Constantinoble sota el pretext de signar un tractat d'aliança, però en realitat volia comprar armes per enviar-les a Avària. Justí, que dominava la frontera del Danubi, va confiscar les armes.
Quan va pujar al tron el seu cosí Justí II s'havia previst que Justí seria Cèsar i el seu cosí Justi (II) seria august. Immediatament de pujar Justí II al tron el 565, va treure al seu cosí de la frontera del Danubi i el va fer anar a Constantinoble detingut, i després el va enviar com a governador amb els títols de dux i augustalis a Alexandria, on de fet va ser tractat com un presoner i un temps després de la seva arribada, assassinat mentre dormia, entre els anys 568 i 572. Aquest assassinat va fer que alguns nobles conspiressin contra Justí II.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Justinus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 14 setembre 2022].
Viccionari
# Copionodon orthiocarinatus

Copionodon orthiocarinatus és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Mucujê (afluent del riu Paraguaçu al Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ De Pinna M. C. C., 1992. A new subfamily of Trichomycteridae (Teleostei, Siluriformes), lower loricarioid relationships and a discussion on the impact of additional taxa for phylogenetic analysis. Zool. J. Linn. Soc. v. 106 (núm. 3). 175-229.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ De Pinna, M. C. C., 1992. A new subfamily of Trichomycteridae (Teleostei, Siluriformes), lower loricarioid relationships and a discussion on the impact of additional taxa for phylogenetic analysis. Zool. J. Linn. Soc. v. 106 (núm. 3): 175-229.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ De Pínna, M.C.C. i W. Wosiacki, 2003. Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes). p. 270-290. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Johann Nepomuk Peyerl

Johann Nepomuk Peyerl (Altdorf, 1761 - Múnic, 1800) fou un cantant alemany.
Fill de l'intendent del comte de Tattenbach, feu els estudis de filosofia en el Seminari de Múnic, on també aprengué el violí i el cant. La seva família pensava dedicar-lo a la carrera eclesiàstica, però portat per la seva afició al teatre, abandonà els estudis teològics i es dedicà per sencer al cant.
La seva bella veu i la seva intel·ligència el feren assolir grans triomfs en les principals ciutats alemanyes, morí a conseqüència del tifus quan estava en plenitud del seu talent.
Se'l considerava com un dels millors intèrprets de Mozart.
La seva filla Antonia Peyerl (1789-..?) també fou una soprano famosa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1389 (ISBN 84-239-4542-1)
# Labeo djourae

Labeo djourae és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 38 cm de longitud total i els 40 g de pes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica.

## Referències

* ↑ Cuvier G. 1816. Le Règne Animal distribué d'après son organisation pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Les reptiles, les poissons, les mollusques et les annélides. Edition 1. Règne Animal (ed. 1) v. 2. i-xviii + 1-532.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Tshibwabwa, S.M. i G.G. Teugels, 1995. Contribution to the systematic revision of the African cyprinid fish genus Labeo: species from the Lower Zaire river system. J. Nat. Hist. 29:1543-1579.
* ↑ Ita, E.O., 1984. Kainji (Nigeria). p. 43-103. A J.M. Kapetsky and T. Petr (eds.) Status of African reservoir fisheries. CIFA Tech. Pap. 10: 326 p.
* ↑ Lévêque, C., 1990. Cyprinidae. p. 269-361. A C. Lévêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Volum I. Coll. Faune Tropicale núm. XXVIII. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, i O.R.S.T.O.M., París, 384 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C. i J. Daget, 1984. Cyprinidae. p. 217-342. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Reid, G.M., 1985. A revision of African species of Labeo (Pisces: Cyprinidae) and a re-definition of the genus. Verlag von J. Cramer, Braunschweig. 322 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* «Labeo djourae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Gymnotus maculosus

Gymnotus maculosus és una espècie de peix pertanyent a la família dels gimnòtids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical (22 °C-28 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Costa Rica, Guatemala i Mèxic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata. - pp. (1-4), 1-824. Holmiæ. (Salvius). «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Albert, J. S. & Miller, R. R., 1995. Gymnotus maculosus, a new species of electric fish (Chordata: Teleostei: Gymnotoidei) from Middle America, with a key to species of Gymnotus. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 108 (núm. 4): 662-678.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Bussing, W. A., 1998. Peces de las aguas continentales de Costa Rica. 2a edició. San José, Costa Rica: Editorial de la Universidad de Costa Rica. 468 p.
* ↑ Campos-da-Paz, R., 2003. Gymnotidae (Naked-back knifefishes). P. 483-486. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Complantació

La complantació, a l'edat mitjana, era un contracte establert entre un pagès i el senyor d'una terra, pel qual aquest darrer cedia al pagès la terra perquè hi plantés vinyes.
Passat un termini de temps (quatre, cinc, set anys), la meitat del tros de terra plantat de ceps retornava al senyor i l'altra meitat esdevenia, en principi, propietat alodial del pagès (de fet, al segle xii, molt sovint no era pas així).
Trobem exemples de contractes de complantanció al segle x a la Catalunya Vella. Després de la conquesta de Lleida i de Tortosa, al segle xii, també es feu servir la complantació per a difondre la vinya en aquestes contrades de la Catalunya Nova.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 80.
# Mango (moda)

Mango és una multinacional catalana dedicada al disseny, la fabricació i la comercialització de peces de vestir i els seus complements fundada l'any 1984 a Barcelona per Isak Andic (empresari del sector de la moda).
El seu objectiu és ser present a totes les ciutats del món. Actualment disposa de més 2.060 botigues a 104 països diferents.
Mango va començar sent una empresa que confeccionava roba per a dona a nivell local i va inaugurar la seva primera botiga al Passeig de Gràcia de Barcelona l'any 1984. L'expansió va continuar a Espanya (primera botiga a València l'any 1985) i després a l'estranger (dues botigues a Portugal l'any 1992). En els seus inicis, MANGO confeccionava roba exclusivament per a dona, fins que el 2008 va llançar al mercat una línia d'home (H.E. by Mango). Pocs anys després va incorporar una àmplia secció d'accessoris a cada línia de roba, i una altra de talles grans (Violeta by Mango). L'any 2000 va obrir Mangoshop.com, la seva primera botiga online, que actualment comercialitza tota la seva gamma de productes als estats membres de la Unió Europea, així com als EUA, la Xina, al Japó, Canadà, Rússia i Turquia.
La firma compta amb més de 8.600 empleats, 1.850 dels quals treballen a l'Hangar Design Center i a la seu de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental). Més enllà de les xifres hi ha un equip jove amb una mitjana d'edat al voltant dels 30 anys i format en un 80% per dones.
Actualment, Mango té aproximadament 150 proveïdors: un 50% de la producció és subcontractada a la Xina i un 25% al nord d'Àfrica. Els altres tallers són a Barcelona.
Mango també dona nom a una marca de perfums, fabricada per la companyia catalana de perfumeria i moda Puig.

## Referències

* ↑ «Historia de Mango» (en espanyol). [Consulta: 12 desembre 2915].
* ↑ «Mango al món». Mango. [Consulta: 12 març 2018].
* ↑ Mango inicia ambicioso plan de expansión online Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Estrategia & Negocios, 28 de juliol de 2010 (castellà)
* ↑ Mango estudia dar entrada en el capital a sus 10.000 empleados Expansion.com 31.10.2010 Expansión.com/Efe (castellà)
* ↑ «Puig». ModaMarcas. Arxivat de l'original el 2013-04-09. [Consulta: 29 abril 2012].

## Enllaços externs

* Mango - EInforma. Análisis de mercado
* Mango, Rankia. Estrategias y ventajas competitivas
* Mango - lloc web oficial
* Mango, portada de New York Times por su negativa a compensar a las víctimas de la tragedia de Bangladesh Arxivat 2014-01-06 a Wayback Machine. article a MujerLife, 31/12/2013 (castellà)
Viccionari
# Comtessa de Lannoy

La comtessa de Lannoy de Clervaux (Brabant del Nord, 1764 - Lieja, Bèlgica, 1820), nascuda Clémentine Joséphine Françoise Thérèse de Loz Corswarem, fou una noble, compositora i professora de piano neerlandesa. Per naixement era comtessa de Loz Corswarem i el 1788 casà amb el comte de Lannoy. En envair els exèrcits francesos els Països Baixos el matrimoni es veié forçat a emigrar i, sens béns de fortuna, atès que les seves propietats foren devastades, la comtessa es veié obligada a dedicar-se a l'ensenyança del piano, un instrument que dominava. De la mateixa manera, es dedicà a la composició, i publicà algunes romances, sonates, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 683 ISBN 84-239-4529-4
# Concert de Brandenburg núm. 3

El Concert de Brandenburg núm. 3, BWV 1048, és el tercer dels sis Concerts de Brandenburg compostos per Johann Sebastian Bach el 1721 i dedicats al marcgravi Ludwig de Brandenburg.

## Instruments

Tot al contrari que l'anterior, en el tercer Concert de Brandenburg no hi destaca cap solista sinó que és la massa del conjunt la que actua solidàriament, com una màquina de precisió, dividida en tres engranatges de tres instruments cada un: tres violins, tres violes i tres violoncels que evolucionen sustentats pel baix continu.
El mateix Bach ens fa la presentació en cada un dels seus concerts: À 3 Violini, 3 Viole è 3 Violoncelli col Basso per il Cembalo.

## Estructura

* (Allegro)
* Andante
* Allegro
El primer moviment ha esdevingut cèlebre. Carregat de potència, avança inexorable sense caure ni un instant en la monotonia. L'esdevenir de la massa és interromput de tant en tant per moments en què destaca algun dels tres grups. Posseeix un fort caràcter sumptuós i solemne, a vegades fins i tot amenaçant. Tal com passa tantes vegades, sembla com si Bach ens fes veure que, si ho desitgés, podria mantenir aquest moviment en marxa indefinidament, sense veure's mai abocat a un carreró sense sortida. Anys més tard, Bach també reutilitzarà aquesta peça: Li afegirà tres oboès i dos Corni da Caccia i el convertirà en la simfonia inicial de la cantata BWV 174.
El segon moviment no existeix. On hi hauria d'haver l'habitual temps lent, Bach solament hi situa un breu compàs amb dos densos acords que ens condueixen de la tonalitat principal de sol major a la de mi menor. Alguns creuen que Bach vol distreure una mica l'oïda de l'obsessiva tonalitat (sol major) que ha dominat el primer moviment i que també dominarà el segon. Molt probablement el que passa és que aquí Bach espera que l'orquestra realitzi algun tipus de breu improvisació.
Al tercer moviment es desencadena una meravellosa rauxa bachiana a càrrec de les cordes. Està dividit en dues parts, que es repeteixen, al compàs de 12/8. Podem dir sense cap mena de dubte que és una de les composicions musicals més felices de tots els temps.

## Fonts

Aquest article ha estat extret de CataBach.com, la web en català sobre Bach.

## Vegeu també

* Concert núm. 1 en fa major, BWV 1046
* Concert núm. 2 en fa major, BWV 1047
* Concert núm. 4 en sol major, BWV 1049
* Concert núm. 5 en re major, BWV 1050
* Concert núm. 6 en sib major, BWV 1051

## Enllaços externs

* Concert de Brandenburg núm. 3, arranjament per a Quartet de corda Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* CataBach.com: La pàgina en català de J.S. Bach
* Traduccions al català de les obres de J.S. Bach
* L'Obra Instrumental de J.S. Bach
# Concert per a clavecí núm. 2 (Bach)

El Concert per a clavecí num. 2, en mi major (BWV 1053) és una obra de Johann Sebastian Bach, el tercer concert per a clavecí d'un conjunt de sis concerts que aparegueren en un manuscrit autògraf, actualment a la Deutsche Staatsbibliothek de Berlín, i estan datats cap al 1738. Bach, per descomptat, podria haver compost l'obra molt abans, usant les parts d'un concert per a un altre instrument solista, com per exemple un oboè, i crear una versió per a clave adequada per a la interpretació amb aquest instrument de teclat.
* Concert per a clavecí num. 2 1. (sense indicació)
* 2. Siciliano
* 3. Allegro
* Advent Chamber Orchestra amb Matthew Ganong (clavecí)

## Estructura i anàlisi

L'estructura de tres moviments és la següent:
* Allegro
* Siciliano
* Allegro
La instrumentació és: clavecí solista, violí I/II, viola, i baix continu (violoncel, violó). La durada aproximada és d'uns 19 minuts.
Aquest concert per a clave es creu que està basat en un concert per a un instrument de vent, probablement un oboè o un oboè d'amore, i analitzant l'estil, és possible que dati de l'època de Bach a Leipzig. Hi ha, com en el cas del Concert núm. 1 (BWV 1052), una transcripció posterior en les seves cantates BWV 169 i BWV 49, de les quals es poden fer suggeriments de com deuria ser el concert original.
Bach va canviar el seu mètode d'harmonitzar amb aquesta obra, modificant d'una manera significativa les parts del ripieno del concert original, i limitant molt més les seccions del tutti. Va reduir les parts dels instruments de corda greus, el que permetia que la part greu del clavecí fos més prominent, i les línies melòdiques agudes també van ser modificades per permetre que el clavecí aparegués de manera destacada en la textura de l'obra.

## Referències

* ↑ Mus. Ms Bach P 234
* 1 2 Werner Breig. Bach. Concertos for Harpsichord, Bärenreiter, 1999. ISMN: M-006-20451-9.
* ↑ La durada de referència és de l'enregistrament de Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).
* ↑ Werner Breig. Notes a l'enregistrament de la integral dels concerts per a clavecí realitzat per Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).

## Enllaços externs

* Harpsichord concertos, BWV 1052-1059, 1044 Arxivat 2008-08-27 a Wayback Machine. (PDF) - Provinent de la Bach Gesellschaft Ausgabe; de domini públic.
* Program notes Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. de la Los Angeles Chamber Orchestra
# Concert per a piano núm. 1 (Liszt)

El Concert per a piano núm. 1 en mi bemoll major, R 455, S.124, de Franz Liszt va ser acabat el 1849 i estrenat sis anys més tard, el 17 de febrer de 1855 a Weimar, amb el mateix autor actuant com a solista i Hector Berlioz al capdavant de l'orquestra. A la partitura manuscrita, Liszt va denominar aquesta obra com concerto symphonique. El concert està dedicat al també compositor i pianista Henry Litolff.
Els seus primers esbossos daten de 1830, quan Liszt tenia dinou anys, però el mestre no hi va començar a treballar decididament fins després de 1840. El va acabar el 1849 i després de diverses revisions va ser estrenat finalment el 1855.

## Referències

* ↑ HAMILTON, Kenneth (editor): The Cambridge companion to Liszt. Cambridge University Press, 2005, pàg. 161.
# Concert per a violoncel núm. 1 (Schnittke)

El Concert per a violoncel núm. 1 va ser compost per Alfred Schnittke entre el 1985 i 1986. Amb una durada aproximada de 40 minuts, va ser escrit per a l'íntima amiga de Schnittke, la violoncel·lista russa Natàlia Gutman. Schnittke va poder estar present a la primera representació del seu concert per a violoncel núm. 1 a Múnic el 7 de maig de 1986, a càrrec de la dedicada i la Münchner Philharmoniker dirigida per Eri Klas.

## Moviments

* I Pesante – Moderato
* II Largo
* III Allegro vivace
* IV Largo

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres d'Alfred Schnittke» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 9 de novembre 2022. [Consulta: 7 abril 2021].
* ↑ Ivaixkin, Aleksandr. «Ressenya del disc» (en anglès). Chandos. [Consulta: 7 abril 2021].