OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emili Juncadella i Vidal

Emili Juncadella i Vidal (Barcelona, 10 de febrer de 1884 - Barcelona, 29 de juliol de 1936) fou un hisendat català.

## Biografia

Fill d'Emili Juncadella i Oliva i de Concepció Vidal-Ribas i Torrents, va néixer en una família de l'alta burgesia catalana dedicada a la fabricació tèxtil i les finances. Gràcies a la bona situació econòmica familiar, Emili Juncadella es va dedicar a la muntanya, la cacera, els viatges i la vida social i religiosa. Era afeccionat a la fotografia i col·leccionista d'armes.
Durant la Dictadura de Primo de Rivera, va començar a participar en política com a diputat provincial i regidor, sense abandonar els seus principals interessos: els viatges i l'excursionisme. Va realitzar freqüents viatges per Àfrica i Àsia. Participant en safaris, va fer nombroses fotografies amb la seva càmera estereoscòpica, retratant l'exotisme que veia als països colonitzats. Va presidir el cercle de Renovación Española de Sants. El 29 de juliol del 1936 va ser afusellat pels revolucionaris en circumstàncies no aclarides quan fugia de la revolta de Barcelona. Per exprés desig seu, el castell de Montesquiu, residència estiuenca de la família, va ser donat el 1976 a la Diputació de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Naixements 1884, núm. 891». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 10-02-1884.
* ↑ Vilaseca Basco, 2004.
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (Suplement de 1936 - 1939. 1.ª part), 1944, p. 457.
* ↑ «Emili Juncadella». Arxivat de l'original el 2011-08-18.

## Bibliografia

* Vilaseca Basco, David. Emili Juncadella: aventures d'un burgès als Pirineus. Cossetània Edicions, 2004. ISBN 978-84-9791-042-2.
# Emilia Moscoso y González

Emilia Moscoso y González (Madrid, 8 de març de 1829 - Madrid, 6 de març de 1859), anomenada també Emilia Moscoso de Valero, va ser una cantant espanyola d'òpera i de sarsuela.
Va néixer a Madrid el 8 de març de 1829. Va ser alumne del Conservatori de Madrid, on va ser deixebla de Baltasar Saldoni. Va matricular-se per primera vegada el 4 de febrer de 1842 a les classe de solfeig, matèria que després repassava amb el músic Ildefonso Santos, amb qui residia. Entre l'11 de març de 1843 i el 26 d'abril de 1847 va cursar les classes de cant, i després de deixar el centre va continuar prenent lliçons del mateix mestre. Al conservatori també va fer classes d'italià, acompanyament i composició, i va participar en les funcions que se celebraven, on va ser reconeguda com una de les millors alumnes de la institució.
La seva veu era de soprano. Va ser contractada al Teatre Reial de Madrid en inaugurar-se el 19 de novembre de 1850. A totes les òperes on tenia un paper rellevant era rebuda amb mostres d'aprovació, i va ser aplaudida especialment per la seva interpretació a La sonnambula, La Cenerentola i La Favorite. Paral·lelament va dedicar-se també a la sarsuela, que va ser un dels seus principals sosteniments, no només a Madrid sinó als teatres de les principals ciutats d'Espanya. Diversos autors van escriure obres per a ella, però la que va acreditar més l'èxit del gènere de la sarsuela, així com la fama de Moscoso, va ser La Mensajera del mestre Joaquín Gaztambide, que la va contractar per suggeriment de Baltasar Saldoni.
Quan tenia 21 anys es va casar amb l'actor José Valero, que havia enviudat feia poc de la seva primera esposa, amb qui va tenir dos fills. Moscoso va morir el 6 de març 1859, al carrer de Don Pedro, 7, de Madrid.

## Referències

* 1 2 3 Diccionario enciclopédico hispano-americano de literatura, ciencias y artes (en castellà). vol. 13. Barcelona: Montaner y Simón, 1893, p. 514.
* 1 2 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: A. Pérez Dubrull, 1880, p. 74-75.
* 1 2 Cotarelo y Mori, Emilio «Ensayo histórico sobre la zarzuela o sea el drama lírico español desde su origen a fines del siglo XIX» (en castellà). Boletín de la Real Academia Española, vol. 20, núm. 48, 1892, pàg. 480, 484.
* ↑ Torres Ave, León. Biografía del eminente actor Don José Valero (en castellà). Madrid: Moreno y Rojas, 1881, p. 26.
# Emily Shinner

Emily Shinner (Cheltenham, 7 de juliol de 1862 - 17 de juliol de 1901) fou una violinista anglesa.
Fou deixebla de Heinrich Jacobsen i Joseph Joachim a Berlín. durant la seva carrera artística en el món anglès assolí un prestigi molt considerable.
El 1887 organitzà un quartet de corda, femení, que arribà assolir a Londres gran anomenada.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 1292-93 (ISBN 84-239-4579-0)

## Enllaços externs

* Breu ressenya biogràfica Arxivat 2016-04-06 a Wayback Machine.
# Emma Cecilia Thursby

Emma Cecilia Thursby (Brooklyn, Nova York, 21 de febrer de 1845 - Nova York, 4 de juliol de 1931) fou una cantant d'òpera novaiorquesa.
Estudià a Milà amb Lamperti i San Giovanni, completant els seus estudis a Amèrica amb madame Rudersdorff i Maurice Strakosch. Des de la seva presentació en públic el 1875 s'assenyalà com a soprano lírica excepcional. Va actuar com a liedersangerin en els principals teatres d'Europa i Amèrica amb extraordinari èxit.
El 1883 es retirà de la vida activa de l'art, consagrant-se a l'ensenyança a Nova York. Entre els seus deixebles més distingits i figurà Geraldine Farrar.

## Referències

* ↑ «Emma Cecilia Thursby» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 12 maig 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 723 (ISBN 84-239-4561-8)
# Emma Romer

Emma Romer, després Emma Almond (1814 - Margate, 11 d'abril de 1868) va ser una soprano britànica líder al segle xix i durant tres anys, fou productora i gerenta de teatre. Va fer la seva primera aparició, amb un enorme èxit, en el Covent Garden, de la capital britànica, el 16 d'octubre de 1830. Durant molts anys fou la prima donna predilecta del públic anglès, tant en el repertori italià com el nacional. La seva interpretació d'Amina a La sonnambula de Bellini es considerava com a única per la crítica del Regne Unit d'aquella època.

## Referències

* ↑ Forbes, Elizabeth. «Romer, Emma (opera)» (en anglès). Oxford Music Online. Oxford University Press. [Consulta: 23 abril 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 52, pàg. 201, ISBN 84 239-4552-9
# Emma d'Itàlia

Emma d'Itàlia (Filla de Lotari II d'Itàlia i d'Santa Adelaida de Borgonya)
El 965/966 casà amb Lotari I de França amb el que tingué dos fills: Lluís, que succeiria en el tron el seu pare i seria el darrer rei carolingi, Lluís V de França i Eudes († c. 13 Novembre 986), canonge de Reims.
Des del principi exercí molta influència vers els seu espòs, però el 977 fou acusada pel seu cunyat Carles de Lotaríngia, de cometre adulteri amb l'arquebisbe Adalberó de Reims. El concili de Sainte-Macre que tingué lloc a Fismes, a prop de Reims va exonerar la reina i al bisbe, i Emma continuà gaudint de la confiança del seu marit, però Carles va mantenir l'acusació i es va haver d'exiliar a la cort del seu cosí Odó II.
En morir Lotari, el 986, s'acusa a la vídua d'haver-lo enverinat, però no hi va haver proves, ja que Emma rebé el jurament de fidelitat dels nobles junt amb el seu fill Lluís, amb el qual havia de governar. Malgrat tot, no fou així, perquè retornà en les seves relacions amb el bisbe Adalberó, i Carles de Lotaringià formà una lliga en contra d'ella i acabà per foragitar-la de la cort, refugiant-se llavors ella al costat d'Hug Capet. Al adveniment d'aquest al tron Emma es trobava a Laon (998) i allà va caure presonera pel seu implacable cunyat, Carles que la va retenir per espai de vuit mesos.
El recobrar la llibertat es retirà a Dijon on degué acabar els seus dies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 19, pàg. 382. (ISBN 84-239-4519-7)
# Empresa mixta

Una empresa mixta és aquella societat que no és íntegrament de titularitat privada, ja que part de la seva propietat pertany a l'Estat.

## Teoria de l'empresa mixta

La creació d'aquestes empreses es considerava, a nivell teòric, en la combinació d'esforços entre el capital privat i l'Administració pública. Amb aquest nou sistema, l'Ens públic no havia de fer front a la totalitat de la inversió, despeses i possibles pèrdues d'una empresa pública, nova o en creixement, sumant-li a més la diligència de la gestió privada i, tot això, sense perdre el control estratègic de sectors industrials clau.
Malgrat tot, es poden donar dues incongruències que perjudiquen el seu funcionament:
* Sovint, els interessos privats (ànim de lucre) passen davant dels públics (millora de les prestacions o serveis, a favor dels usuaris i contra els interessos comercials).
* Els inversos privats s'acomoden per la manca de risc financer, al considerar improbable la fallida d'una empresa amb capital públic.

## A Espanya

Les primeres societats mixtes espanyoles foren creades seguin el model francès, per organitzar i desenvolupar empreses que actuaven en règim de monopoli, com va ser el cas de Campsa o Telefònica.
Posteriorment, l'empresa mixta va servir per sostenir empreses d'interès general en crisi, com ara Iberia.

## Referències

* ↑ Dávalos Fernández, Rodolfo. «Las empresas mixtas en el contexto de un mundo globalizado». Universidad del País Vasco. Vitoria-Gasteizko Nazioarteko Zuzenbide eta Nazioarteko Harremanen Ikastaroa, 01-07-2003. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ Blázquez, Macià; Cañada, Ernest; Murray, Ivan «BÚNKER PLAYA-SOL. CONFLICTOS DERIVADOS DE LA CONSTRUCCIÓN DE ENCLAVES DE CAPITAL TRANSNACIONAL TURÍSTICO ESPAÑOL EN EL CARIBE Y CENTROAMÉRICA» (en castellà). Scripta Nova, Vol. XV, núm. 368, 10-07-2011. Arxivat de l'original el 2024-03-03. ISSN: 1138-9788 [Consulta: 3 març 2024].
* ↑ Puyo Arluciaga, Ana María. Revista vasca de economía social = Gizarte ekonomiaren euskal aldizkaria, 1698-7446, Nº. 3, 2007, págs. 111-132
* ↑ «Un antes y un después... de CAMPSA a CLH». Bolsamanía, 20-09-2012. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ Calvo, Ángel. «Historia de Telefónica: 1924-1975. Primeras décadas: tecnología, economía y política». Ariel. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Qué es una empresa mixta y cómo se gestiona». IMF Business School. Arxivat de l'original el 2020-11-26. [Consulta: 20 març 2021].

## Vegeu també

* Col·laboració publicoprivada
# Emánuel Moór

Emánuel Moór (Kecskemét, Hongria, 19 de febrer de 1863 - Chardonne, Suïssa, 20 d'octubre de 1931) fou un pianista i compositor hongarès.
S'establí a Lausana, i es dedicà a la composició, cultivant diferents gèneres musicals: música simfònica, música di camera; música escènica; lieder., i passà de 200 el nombre de les seves composicions, la majoria de les quals s'han publicat.
Entre les obres de Moór s'hi troben les òperes Die Pompadour (1902); Andreas Hofer (1902); Die Hochzeitsglocken (1908), un Chant héroique, simfonies, rapsòdies, lieders, i diverses transcripcions per a piano d'obres per a orgue de Bach, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 840 (ISBN 84 239-4536-7).
# Encheloclarias prolatus

Encheloclarias prolatus és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oest de Sarawak (Borneo, Malàisia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Herre A. W. C. T. & Myers G. S. 1937. A contribution to the ichthyology of the Malay Peninsula. Bull. Raffles Mus. Núm. 13. 5-75.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Encheloclarias prolatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, P. K. L. i K. K. P. Lim 1993: The Southeast Asian catfish genus Encheloclarias (Teleostei: Clariidae), with descriptions of four new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 4 (núm. 1): 21-37.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enchelycore octaviana

Enchelycore octaviana és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 91 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Golf de Califòrnia fins al Perú.

## Referències

* ↑ Kaup J. J. 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enchelycore ramosa

Enchelycore ramosa és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 150 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud-est d'Austràlia i Nova Zelanda fins a l'Illa de Pasqua.

## Referències

* ↑ Kaup J. J. 1856. Uebersicht der Aale. Arch. Naturgeschichte v. 22 (núm. 1). 41-77.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Enipeu

Segons la mitologia grega, Enipeu (en grec antic Ενιπεύς), va ser un déu fluvial, fill d'Oceà i de Tetis.
El seu curs travessa la Ftiòtida, a la Tessàlia.
La princesa Tiro, filla de Salmoneu, es va enamorar d'aquest déu, però Posidó, alhora enamorat de Tiro, el va suplantar prenent el seu aspecte i va engendrar amb ella dos bessons, Pèlias i Neleu.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 159. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 76. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Enric Martí i Carreto

Enric Martí i Carreto (Sarrià, ca. 1893 - Barcelona, 26 de febrer del 1971) va ser un empresari català del tèxtil de la segona meitat del segle xx, el qual va adquirir popularitat social per haver estat directiu i president del Futbol Club Barcelona entre els anys 1952 i 1953.

## Presidència del FC Barcelona

Fou fill de Joan Martí i Badia, d'Olesa de Montserrat, i de Maria Carreto i Cosculluela, de l'Havana, Cuba. Entrà en la junta del F.C. Barcelona com a tresorer el 1948 amb Agustí Montal Galobart de president, del qual fou vicepresident i mà dreta. Va ser nomenat president del Consell Directiu en l'assemblea del 13 de novembre del 1950 i el 16 de juliol del 1952 va rebre el traspàs de la presidència de mans d'en Montal.
La seva gestió al capdavant del club va passar a la història per ser l'home que el presidia quan es va produir l'anomenat "afer Di Stéfano". Martí, pressionat a nivell professional i personal, va haver de dimitir el 21 de setembre del 1953 amb tota la seva Junta Directiva després de rebutjar compartir els drets federatius del jugador argentí amb el Reial Madrid.
Presidí el Consorci Tèxtil Cotoner entre el 1946 i el 1948. Va ser vicepresident (1955-1959) i president (1959-1968, per jubilació) de la Junta d'Obres del port de Barcelona.
Es va casar amb Mercedes Rimbau Fort.

## Vegeu també

* Presidents del Futbol Club Barcelona
* Les cinc copes, Kubala i l'afer Di Stéfano (1951-1958)

## Bibliografia

* Els presidents del Barça, de Santiago Codina. 1998, Editorial Barcanova, La Col·lecció del Centenari. ISBN 84-95184-60-5.
* El cas Di Stéfano, de Xavier García Luque i Jordi Finestres. Edicions 62, Barcelona, 2006. ISBN 84-297-5887-9.

## Referències

* ↑ Segons el padró de Barcelona de 1910, Enric Martí i Carreto tenia aleshores 17 anys.
* ↑ Es va lliure de la lleva de 1914 pagant una certa quantitat de diners, quan era domiciliat a l'antiga població de Sarrià, avui barri de Barcelona. Gaceta de Madrid, núm. 352, 18 de desembre de 1917, pàgina 617.
* ↑ Cuadernos de Fútbol, Agustí Montal i Galobart: el gran presidente de la posguerra (castellà)
* ↑ La Vanguardia, 24 novembre 1993, Necrològica de Mercedes Rimbau Fort

## Enllaços externs

* Pàgina dedicada a Martí Carreto a la web oficial del FC Barcelona
* Necrològica a La Vanguardia (castellà)
* Necrològica a El Mundo deportivo (castellà)
# Enric Mestre i Vinyals

Enric Mestre i Vinyals (La Pobla de Segur, Pallars Jussà, 1856 - Bellmunt del Priorat, Priorat, 1928) va ésser un notari que exercí a Isona, Ulldecona, Tivissa, Rubí, Vilanova i la Geltrú, Falset, Vilafranca del Penedès, Sòria, Osca, Saragossa i València.
A finals del segle xix es relacionà amb José Canalejas Méndez i, dins el catalanisme polític i sota el patronatge de la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Balaguer (1894), Olot (1895), Terrassa (1901) i Barcelona(1904).
En produir-se l'escissió del moviment catalanista, va participar, com a president de l'Associació Catalanista de Vilanova i la Geltrú, en un acte a favor de la Unió Catalanista (juliol del 1901) però, a finals d'aquell mateix any, prestà suport als regidors regionalistes que havien resultat elegits en els comicis municipals.

## Referències

* ↑ OLLÉ I ROMEU, Josep M. Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995 (Camí Ral, núm. 6). ISBN 84-232-0484-7, plana 156.
# Enric Vilà i Armengol

Enric Vilà i Armengol (Calonge, Baix Empordà, 5 de desembre de 1911 - Torroella de Montgrí, Baix Empordà, 8 d'abril de 2007) fou un fiscornaire i compositor de sardanes.
Va aprendre les primeres lliçons del seu pare, que també era músic, i posteriorment tingué com a professor a Josep Casanovas, Peixero. La seva primera cobla fou La Principal de Calonge, que dirigia el seu pare, i també actuà amb la Guixolenca de Sant Feliu de Guíxols, La Lira de Palamós i la cobla de l'empresa SAFA, de Blanes.
Encara que nascut a Calonge, des del final de la guerra civil va viure a Torroella. El 1943 comença una etapa transcendental de la seva vida professional fundant la Cobla-orquestra la Caravana juntament amb Ricard Viladesau, Martirià Font, Jaume Sabaté, Domènec Anglada i altres veterans. El 1956 ingressà als Montgrins on hi estigué 9 anys fins que per motius de salut hagué de deixar la seva tasca d'intèrpret. Quan pogué tornar a tocar fundà el conjunt de música de ball Bravo, i el 1974 s'incorporà a la cobla palamosina Baix Empordà, abans de passar el 1979 a la cobla Foment de la Sardana, de Torroella, fins al 1989 que deixà definitivament de tocar. Els darrers anys va escriure múltiples articles sobre les seves vivències en el món de la cobla. Un dels més curiosos és el Petit diccionari secret dels músics de Cobla.
Fou també un popular compositor de sardanes, les seves obres són alegres i balladores, la primera ja l'escriví el 1934 amb el nom L'Enriquet, el total de la seva producció fou d'una seixantena de sardanes, de les quals destaquem: Cala bona, Petó i natjada, L'hereu i la Gracieta, L'Aplec de l'Escala, A la mare de Déu de l'Om, Els germans Vilabrú...
L'ajuntament de Torroella el distingí el 1991 amb la Medalla del Montgrí. Actualment, el Museu de la Mediterrània, d'aquesta vila, custodia un fons del músic i compositor.

## Referències

* ↑ Soler, Aurora; Nonell, Jaume «Enric Vilà». Som, núm. 37, 5-1983, pàg. 5-7.
* ↑ «Medalles del Montgrí, al web de l'Ajuntament de Torroella de Montgrí». Arxivat de l'original el 2016-01-23. [Consulta: 1r abril 2014].
* ↑ «Fons especial». Museu de la Mediterrània. Arxivat de l'original el 2017-09-14. [Consulta: 14 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat
# Francisco de Santa María y Fuentes

Francisco de Santa María y Fuentes fou un músic i monjo jeroni de l'últim quart del segle xviii. Santa María y Fuentes, fou un compositor i tractadista. Del primer en són prova les obres religioses que a l'arxiu del monestir de l'Encarnació (d'Agustines recollides) de Madrid si conserven, del segon en dona fe el tractat Dialectos músicos Madrid, 1778), el contingut del qual en dona una idea molt completa l'anunci que inserí la Gaceta de Madrid (30 d'octubre de 1778).
| « | En aquesta obra, diu, si manifesten els principals elements de l'harmonia, des dels principis i regles del cant pla, cant d'orgue i contrapunt en totes les seves especies, fins a la composició | » |
És, doncs, un tractat complet de l'art musical. L'autor participa de les tradicions didàctiques antigues, sense refusar les innovacions harmòniques modernes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 194 ISBN 84-239-4554-5