OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Codina Corona

Josep Maria Codina Corona (Igualada, 1935 - Barcelona, 2006) fou un escultor català. Va estudiar a l'Escola de la Llotja de Barcelona (1955) i posteriorment al Cercle Artístic de Sant Lluc (Barcelona, 1962). Comença la seva labor com escultor cap a 1960, treballant en metall i fusta. Cap a 1977 la seva obra va adaptar el camí de l'abstracció geomètrica, reprenent en 1992 als seus orígens figuratius icònics. Desenvolupant una gran carrera com escultor gràcies a la seva imaginació i constància.

## Premis i guardons

* 1r Premi Ciutat de Badalona (1972)
* Premi extraordinari X Saló d'Art de Martorell (1972)
* 1r Premi d'Escultura X Saló d'Art de Martorell (1972)
* 2n Premi Arte-Esport 72 de Bilbao (1972)
* 2n Premi d'Escultura XI Saló d'Art de Martorell (1973)
* Menció honorífica, Pintors de l'Àfrica (Madrid, 1973)
* Premi AM L'Hospitalet de Llobregat (1973)
* 1r Premi Ciutat de Girona (1974)
* Menció Honorífica, Premi Ciutat de Barcelona (1974)
* 2n Premi NUMISMA de medallística, Madrid (1983)
* Menció Honorífica Caja de Madrid, Madrid (1997)

## Museus i col·leccions públiques

* Monument al mestre, Igualada
* Monument al pare Amadeu Amenós, Igualada
* Monument a la Sardana (Igualada, 1974)
* Monument al poeta Joan Llacuna, Igualada
* Monument a l'escriptor Àngel Guimerà (1985), Barcelona, el Vendrell i Santa Cruz de Tenerife.
* Talla de San Joan Baptista per l'Església de La Salvetat, Aurillac (França)
* Crucifix en fusta (285 cm d'altura) en l'altar major de l'Església de Fàtima, Granollers.
* Altres de les seves obres es troben al Canadà, els Països Baixos, el Perú, França, Mèxic, els EUA, Alemanya, l'Índia, Anglaterra i Itàlia.

## Bibliografia

* Daniel Giralt Miracle. Tres pintors catalans, en "Questions d'art", 2, Barcelona 1974
* Joan Ramon Triadó. La escultura española del s. XX, en "Arte del mundo moderno" (Carlo Munari, Ed Teide, De Agostini, Novara) Barcelona, 1977
* Gloria Moure. Codina Corona, hacia la invalidación de la materia, en "Batik", 33. Barcelona, 1977
* Pere Salabert. Codina Corona, en "ArtesPlásticas", 22. Barcelona, 1977
* J. Corredor-Matheos. Codina Corona: Materia y Vacio, en "Guadalimar", 33. Barcelona, 1978
* M. Teresa Blanch. Codina Corona del lleno al espacio, en "Batik", 103. Barcelona, 1990
* J. Corredor Matheos: Artistas catalanes de la segunda mitad del s. XX. Edicions 62, 1976
* Diccionari Ràfols d'artistes catalans.
* Revista Igualada, núm. 8. J. Ramon Triadó, 2001
* Diccionario Benedit (Francia)

## Enllaços externs

* Galeria d'art
* Masters Art Galeries Arxivat 2008-09-28 a Wayback Machine.
# Josep Maria Fargas i Falp

Josep Maria Fargas i Falp (Barcelona, 5 de març de 1926 - 16 d'abril de 2011) fou un arquitecte català. Degà del Col·legi Oficial d'Arquitectes de Catalunya (1970-72) i regidor de l'Ajuntament de Barcelona per CiU (1987-91). L'any 1996 ingressà a la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi.
Titulat a l'ETSAB el 1952, treballa associat amb Enric Tous i Carbó. Obra conjunta seva són: la Casa Ballvé (Pedralbes, 1961); la Fàbrica Dallant (Sant Feliu de Llobregat, 1963); la Fàbrica Kas (Vitòria, 1965); les seus de Banca Catalana de Passeig de Gràcia (1968), Balmes (1974) i Diagonal (1980); el Banco Industrial de Bilbao (1971) i el Banco Pastor (1982).
És enterrat al Cementiri de Montjuïc (agrupació 6a, tomba menor núm. 251).

## Referències

* ↑ «Josep Maria Fargas i Falp». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Guia temàtica Tous-Fargas: arquitectura, interiorisme i disseny - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Josep Mascaró i Capella

Josep Mascaró i Capella (Barcelona, 28 de desembre de 1838 - Barcelona, 26 d'octubre de 1905) fou un metge català.

## Biografia

Fill del metge Josep Mascaró i Cros (1793-1863) d'Argelaguer i de Magdalena Capella i Cucurella, de Barcelona, i cosí dels també metges Anicet, Joan i Joaquim Mascaró i Cos. El 1860 es llicencià en Medicina a Barcelona i l'any següent es doctorà, ampliant posteriorment estudis a Europa.
Delegat i inspector de Sanitat de Barcelona, va obtenir la creu de Beneficència el 1885. Cofundador, entre d'altres al costat del Doctor Robert, de l'Acadèmia Mèdica Municipal de Barcelona. Membre de l'Acadèmia de la de Ciències i Arts. Gran Creu d'Isabel la Catòlica el 1899 i comanador de la reial i distingida orde de Carles III. Soci Acadèmia Mèdic-Quirúrgic-Matritense. Autor de: Recuerdo necrológico del Dr. D. Juan Soler Buscalláà (1898).
Com a wagnerià, va formar part de la delegació catalana del Patronatverein de Bayreuth, delegació presidida i representada per Joaquim Marsillach; aquest Patronat del Festival de Bayreuth havia estat creat per Richard Wagner per a sufragar el cost de l'estrena de Parsifal.

## Referències

* ↑ «Defuncions 1905, núm. 11674 (jutjat Hospital)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 26-10-1905.
* ↑ «Magdalena Capella i Cucurella». geneanet. Montserrat Garriga.
* ↑ Mascaró Ballester, 1972, p. 46-47, 52.
* 1 2 Gordillo, Francisco Javier «La delegación española del patronato del festival de Bayreuth (1878-1882)». Filomúsica. Revista de música culta, 49, 2-2004.
* ↑ Pantaleón Gamisans, Montserrat ««Barcelona sucia». La higiene a Barcelona durant el segle XIX». X Congrés d’Història de Barcelona – Dilemes de la fi de segle, 1874-1901. Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, Institut de Cultura, Ajuntament de Barcelona, 27-30 novembre 2007. Arxivat de l'original el 2016-03-03.

## Bibliografia

* Mascaró Ballester, Fernando «Ocho generaciones médicas de una familia catalana». Anales de medicina y cirugía, 52, 227, 1972, pàg. 43-71.

## Enllaços externs

* «Josep Mascaró i Capella». Galeria de Metges Catalans. Col·legi Oficial de Metges de Barcelona.
# Josep Montserrat i Boada

Josep Montserrat i Boada (Terrassa, 1820 - Vic, 1892) fou un organista i compositor català.
Va ser alumne del Col·legi de Montserrat, i a l'edat de vint anys guanyà per oposicions la plaça d'organista de l'església de Sant Fèlix de Sabadell, càrrec que exercí fins al 1856. En aquells anys s'ordenà sacerdot; va fer oposicions per a Santa Maria del Mar, de Barcelona, i després a la catedral de Girona; però, malgrat haver-les guanyat, optà pel magisteri de l'orgue de la Seu de Vic, que li fou concedit el 1857. Montserrat escriví molta música eclesiàstica (misses, rosaris, salms, responsoris, lamentacions, himnes, càntics…), així com repertori de música per a tecla i una oda simfònica titulada L'armoniosa.

## Obra

Es conserven obres seves als fons musicals TerC (Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa) i TarC (Fons de la Catedral de Tarragona).
* Motet per a 2 veus i instruments.
* Motet per a 2 veus i orquestra.
* Himne per a 4 veus i orquestra.
* Lamentació per a 4 veus i orquestra.
* Lamentació per a 4 veas i orquesta.
* Missa pastoril per a 3 veus i orgue. Construïda sobre la melodía tradicional d'El noi de la mare.
* Missa pastoril per a 3 veus i orquestra. El seu caràcter excessivament festiu i allunyat del cànon litúrgic va ser probablement el desencadenant de la seva prohibició d'interpretació per decret sinodal, ja que no s'hi va detectar cap presencia de temes de procedència popular.
* Missa per a 6 veus i orgue.
* Missa per a 4 veus i orquestra.
* Missa per a 4 veus i orquestra.

## Referències

* ↑ «Obres de Josep Montserrat a l'IFMuC».
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007. ISBN 9788439374336.
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 807 (ISBN 84 239-4536-7)
# Josep Nonó

Josep Nonó (Sant Joan de les Abadesses, Girona, 31 de desembre de 1776 – Aranda de Duero, Burgos, 31 de desembre de 1845) fou un pedagog i compositor català.
Segons Saldoni, el 1802 va arribar a Madrid com a mestre compositor de la casa del duc d'Osuna, i per a aquest va compondre unes 30 òperes. El 1805 fou nomenat compositor de la reial cambra, continuant en aquest càrrec durant el regnat de Ferran VII. Va escriure molta música per a la cort, però tan sols algunes peces s'han identificat en les biblioteques del Palau Reial i el Reial Conservatori, i entre les seves composicions religioses hi figura un Te Deum per a dos cors i cinc veus, corda i vent. Aquest compositor se'l considera el fundador del Conservatori de Madrid on exercí durant uns anys com a director.
Nonó deixà un important llegat teòric a través de diferents tractats. El 15 de juny de 1814 Escuela completa de música, tractat sobre els fonaments de l'harmonia basat en les teories de Rameau i dedicat a Ferran VII.
El 1816 va presentar al rei la seva Escola completa de música i al mateix temps va demanar permís per obrir a Madrid un conservatori de música "igual que els millor conservatoris d'Itàlia": es tractaria d'una escola de música teòrica i pràctica, amb l'objectiu de conservar la música amb tota la seva puresa i propagar-la per tot el regne, sigui titulada Conservatori de Música" (Madrid, Arxiu Històric Nacional, Consells, 11.415). En una ordre reial del 28 de novembre de 1816 el rei li va concedir el permís per obrir el conservatori, però el va avisar que no podia ajudar-lo amb fons.
El 1821 publicà un Mètode de piano i el 1829, el Gran mapa harmònic, diagrama d'acords dedicats a l'infant Francesc de Paula.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 1057 (ISBN 84-239-4538-3)
# Josep Parera i Romero

Josep Parera i Romero (Barcelona 1830 - 1902) fou un pintor i dibuixant català.
Després d'uns orígens incerts, l'any 1866 esdevingué pintor de cambra d'Isabel II d'Espanya. Tres anys més tard, i requerit per l'Infant d'Espanya Sebastià Gabriel de Borbó, es traslladà a la localitat occitana de Pau. En qualitat de pintor i conseller de l'infant, es desplaçà a Itàlia, on residí fins al 1882, any del seu retorn a Barcelona. Tot i que mantingué una fidelitat al gènere del retrat a l'oli i al pastel, esdevingué un notable caricaturista de personatges catalans de l'època, gènere en el qual assolí una extraordinària qualitat. N'hi ha una sèrie molt àmplia i important a l'antiga col·lecció de Joaquim Maria de Nadal, i a Itàlia també existeixen d'ell grans caricatures diverses d'elles referents als principals noms del Rissorgimento, que han estat objecte d'algunes exposicions destacades allà. Ramon Casas li va dedicar un retrat, avui conservat al MNAC. És l'autor del retrat de Ramon Muntaner existent a la Galeria de Catalans Il·lustres (1883). També es conserva obra seva a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer

## Referències

* ↑ «Josep Parera i Romero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 151
* ↑ Trullén, Josep Maria (dir). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les Col·leccions del Museu. Organisme Autònom BMVB, 2001, p.145. ISBN 84-931438-3-9.

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
# Josep Pelegrí i Clariana

Josep Pelegrí i Clariana (Abrera, Baix Llobregat, 1838 - Barcelona, 1878) fou un pintor i esmaltador català.
Estudià a l'Acadèmia de Belles Arts de Barcelona amb Claudi Lorenzale, Josep Serra i Porsón i Martí i Alsina, assolint diverses recompenses pels seus quadres a l'oli en les exposicions regionals barcelonines de 1865 i 1869. Aprengué amb intuïció natural la pintura d'esmalt, en la qual arribà a sobresortir amb tanta notorietat, que el joier Josep Masriera li encarregà el 1866 la direcció d'aquesta especialitat als seus tallers, després d'haver anat a Ginebra, Suïssa per aprendre aquesta tècnica.
Arribà a produir notables obres d'art en aquesta branca, tals com l'espasa regalada per l'exèrcit de Catalunya al general Gaminde, el 1871; la làpida d'or oferida a Arsenio Martínez-Campos, el 1876, i la gerra d'argent regalada a Sagasta, el 1882.
També es dedicà al dibuix a la ploma, il·lustrant algunes obres artístiques i literàries. En el ram d'esmalts produí retrats que es conserven com a vertaders primors de miniatura, perfecta execució i exacta semblança.

## Bibliografia

* Tom núm. 43, pàg. 32, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4543-X)
# Josep Pernau i Riu

Josep Pernau i Riu (Lleida, 26 de desembre de 1930 - Barcelona, 14 de novembre de 2011) fou un periodista català.

## Biografia

Ingressà el 1952 a l'Escola Oficial de Periodisme de Barcelona. El 1966 va ser cofundador del Grup Democràtic de Periodistes i durant la transició fou president de l'antiga Associació de Premsa de Barcelona. Exdegà del Col·legi de Periodistes (1991-1997), expresident de la Federació d'Associacions de Periodistes d'Espanya (1978-1979) i exdirector del Diari de Barcelona, també va treballar a Tele/eXpres, Mundo Diario, El Correo Catalán i El Periódico de Catalunya, on mantingué la seva columna diària, després que al mes de maig de 2001 va jubilar-se amb 71 anys.
Va morir el 14 de novembre del 2011 a la clínica Sagrada Família de Barcelona, a causa d'una malaltia que l'afectà els últims dos anys de la seva vida.

## Obra i reconeixements

Va ser promotor del Codi Deontològic dels periodistes i del Consell de la Informació de Catalunya. Fou autor dels llibres Historia Mundial des de 1939, Diari de la Caiguda de Barcelona i del programa de televisió Los Niños del 36 i obtingué els premis Ortega y Gasset i el Ciutat de Barcelona (1991) de Periodisme i el Premi Josep Maria Lladó a la Llibertat d'Expressió (2002).
El 2004 va publicar les seves memòries, Memòries. D'Arbeca a l'Opus Mei, on narra les seves infantesa i joventut a Lleida i Arbeca, les seves vivències de la Guerra Civil i de com va viure la mort del seu pare durant els bombardejos de Lleida, el seu inici com a periodista a la premsa escrita, els viatges que va fer pel món i el seu pas per diverses publicacions.
El 2005 va rebre la Creu de Sant Jordi i el Premi Manuel Vázquez Montalbán de periodisme.
La Paeria de Lleida convoca amb caràcter anual el Concurs Periodístic Josep Arnau a fi de fomentar la reflexió crítica de l'alumnat de secundària de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Condol per la mort de Josep Pernau». Generalitat de Catalunya, 14-11-2011. Arxivat de l'original el 25 de gener 2012. [Consulta: 16 novembre 2011].
* 1 2 «Josep Pernau mor als 80 anys a Barcelona». El Periódico de Catalunya, 14-11-2011. [Consulta: 14 novembre 2011].
* 1 2 «Es mor el periodista Josep Pernau». Vilaweb, 14-11-2011. [Consulta: 14 novembre 2011].
* ↑ Gutiérrez, Àlex «Mor Josep Pernau, figura clau del periodisme de Transició». Diari Ara [Barcelona], núm. , 15-11-2011, p.44. ISSN: 2014-010X.
* ↑ Segre. «Convocada una nova edició del Concurs Periodístic Josep Pernau per a estudiants». [Consulta: 10 octubre 2018].
# Josep Plantada i Artigas

Josep Plantada i Artigas (Barcelona, 7 de juny de 1879 - Barcelona, 24 de maig de 1943) fou un arquitecte català.

## Biografia

Fill de Josep Plantada i Forés (1845-1913), agrimensor i mestre d'obres, natural de Barcelona, i de Joaquima Artigas i Ramoneda, també de Barcelona. Es va llicenciar a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona l'any 1902. El 1904 començà a treballar a l'Ajuntament de Barcelona com a ajudant de l'Oficina Facultativa d'Urbanització i Obres. El 1907 passà a ser cap de Divisió de la mateixa Oficina. I el 1927 esdevingé cap interí dels Serveis d'Higiene, Sanitat i Assistència. És d'aquesta època que sempre se l'ha considerat l'autor del projecte de l'Hospital del Mar. El 1932 fou nomenat cap del Servei d'Edificis d'Higiene i Sanitat. Després de la Guerra Civil espanyola, l'any 1940 fou destituït del seu càrrec i passà a jubilació forçosa. El juliol del 1943 se li concedí pensió de viduïtat a la seva muller Encarnació de Gràcia i Casas.
El 1911 fou guardonat amb un premi al concurs anual d'edificis artístics de l'Ajuntament de Barcelona amb el Cine Ideal.
Plantada també va ser president els anys 1930-1931 de la Federació Catalana de Futbol i president del Club Esportiu Júpiter i directiu del FC Barcelona durant la presidència d'Arcadi Balaguer i Costa.

## Obres
### Barcelona

| Any | Nom | Ubicació | Estat |
| 1904 | Casa Queraltó | Rambla de Catalunya, 88 | Correcte |
| 1911 | Cine Ideal | Gran Via de les Corts Catalanes, 605-607 | Enderrocat |
| c. 1924 | Hospital del Mar | Passeig Marítim de Barcelona | Correcte |

### Vilassar de Mar

| Any | Nom | Ubicació | Descripció | Estat | Foto |
| c. 1925 | Can Plantada | Cristòfol Colom, 152-156 | Xalet de planta baixa, pis i golfes amb teulada de ceràmica vidriada. | Correcte | |

## Referències

* ↑ «Naixements 1879, núm.3018». AMCB, 07-06-1879.
* ↑ «Defuncions 1943, núm. 339». AMCB, 24-05-1943.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors: ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 168-169. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Diccionario de artistas de Cataluña, Valencia y Baleares. Barcelona: Edicions Catalanes; Bilbao : La Gran Enciclopedia Vasca, 1980-1981, p. 948. ISBN 8424805062.
* ↑ «El Hospital Municipal de Infecciosos». La Vanguardia, 22-09-1932.
* ↑ Venteo, Daniel. Barcelona i l'Hospital del Mar: de l'Hospital d'Infecciosos al Parc de Salut Mar. Barcelona: Parc de Salut Mar, Amics de l'Hospital del Mar, 2015. ISBN 9788498507225.
* ↑ «Jubilació de l'arquitecte municipal José Plantada Artigas». Gaceta municipal de Barcelona, 19-08-1940, pàg. 438.
* ↑ «Abonament de pensió a Encarnación de Gracia Casas "como viuda del arquitecto municipal, jubilado, José Plantada Artigas"». Gaceta municipal de Barcelona, Núm. 27, 05-07-1943, pàg. 8.
* ↑ Cirici, Alexandre. El arte modernista catalán (en castellà). Aymá, 1951, p. 218.
# Josep Reventós i Amiguet

Josep Reventós i Amiguet (Barcelona, 19 de juny de 1851 - Barcelona, 6 de gener de 1933) va ésser un metge instal·lat a Sant Andreu de Palomar que s'adherí al Primer Congrés Catalanista (1880) i, com afiliat a la Unió Catalanista, fou nomenat delegat a les Assemblees de Manresa (1892) i Barcelona (1904).

## Biografia

Josep Reventós va néixer a Barcelona, fill de Ramon Reventós i Demestres, natural de Barcelona, i de Mercè Amiguet i Ventura, també de Barcelona. El seu germà gran fou el poeta Isidre Reventós i Amiguet.
En l'ambient més estricte de Sant Andreu formà part de les juntes directives de les primeres entitats catalanistes (1885) i el 1896 va ser un dels fundadors de l'Associació Regionalista. D'aquest nucli va sorgir, més endavant, el Centre Popular Catalanista, que fou admès a la Unió Catalanista (1903), essent-ne Josep Reventós i Amiguet el representant a Sant Andreu de Palomar.
Es va casar amb Josepa Casas i Sistachs (*-1937), sent pares de quatre fills: Lluís, Mercè, Beatriu i Maria del Carme. Va morir al barri de Sant Andreu de Barcelona el 6 de gener de 1933. Va ser enterrat al cementiri de Sant Andreu.

## Referències

* 1 2 «Esquela funerària». La Veu de Catalunya, 06-01-1933, pàg. 2.
* ↑ Registre de Naixements de Barcelona, any 1851, número de registre 2097.
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 215.
* ↑ «Esquela funerària». La Vanguardia, 24-01-1937, pàg. 8.
* ↑ «Necrològica». La Veu de Catalunya, 11-01-1933, pàg. 4.

## Bibliografia

* Clapés i Corbera, Joan: Fulles Històriques de Sant Andreu de Palomar. Barcelona, Llibreria Catalònia, 1930-1931, 9 vols., edició en facsímil, Barcelona, Ed. Grup d'Andreuencs, 1983, 3 vols.
# Bernhard Cossmann

Bernhard Cossmann (Dessau, 17 de maig de 1822 – Frankfurt, 7 de maig de 1910) fou un violoncel·lista alemany.
Va rebre les primeres lliçons musicals del concertista Drechsler i després estudià amb Müller a Braunschweig i Kummer a Dresden. En els anys 1840/46 formà part de l'orquestra de l'òpera italiana de París i de 1847/48 de l'Orquestra de la Gewandhaus de Leipzig. Més tard emprèn viatges artístics per Anglaterra i França; el 1850 fou nomenat virtuós de cambra de Weimar, de 1866/70, desenvolupà el càrrec de professor del Conservatori de Moscou: després s'establí a Baden-Baden i des de 1878 fins a la seva mort fou professor del conservatori Hoch de Frankfurt.
Fou amic de Mendelssohn, Liszt ia ltres grans mestres, i en unió del gran violinista Joachim aconseguí grans triomfs i molts beneficis.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15, pàg. 1182. (ISBN 84-239-4515-4)
# Jean l'Héritier

Jean l'Héritier també Lhéritier, Lirithier, Heritier (1480 – després del 1551) fou un compositor francès francoflamenc del Renaixement.
Les seves obres assoliren un gran reconeixement a Espanya, com ho testifica Fuenllana en el seu Orphénica Lira, entre els més famosos músics estrangers de la seva època, i els llibres de faristol de la catedral de Toledo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 30, pàg. 1008 (ISBN 84 239-4530-8)
# Friedrich Benjamin Queisser

Friedrich Benjamin Queisser (Döben, 14 de maig de 1817 - Dresden, 8 d'abril de 1893) fou un concertista de trompeta alemany. Els seus germans Karl i Johann també van ser uns músics molt reconeguts.
El 1835 entrà com a trompeta en la música del regiment d'artilleria de Dresden i el 1842 en la Capella Reial, sent, a més, per espai de vint-i-cinc anys, professor del Conservatori d'aquella capital. Fou un dels fundadors de l'Associació de Músics de Dresden i estava considerat com un dels millors concertistes de la seva època.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 898 (ISBN 84-239-4548-0)
# Heinrich Schwartz

Heinrich Schwartz (Dietenhofen, 30 d'octubre de 1861 - Múnic, 8 de juliol de 1924) fou un músic alemany.
Acabats els estudis en la Reial Acadèmia de Música de Múnic, fou nomenat pianista de la cort de Baviera i director de l'Orchestenverein de la mateixa capital. Com a compositor se li deuen una sèrie de cants, cors, peces de piano, part en producció pròpia, part en col·laboració amb altres eminents artistes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1219 (ISBN 84 239-4554-5)
# Josep Reventós i Truch

Josep Reventós i Truch (Barcelona, Barcelonès, 1840) fou un compositor català.
Fou deixeble d'en Andreví i en Puig i Capdevila, i el 1865 se l'anomenà professor auxiliar de cant del Conservatori de la seva ciutat natal. Més tard es traslladà a Madrid, on fundà una escola de música per a infants en la Reial Església de Montserrat; també va ésser professor auxiliar del Conservatori madrileny.
Entre les seves composicions es compten:
A més publicà, l'obra titulada Encologia musical de la que n'és autor, la qual es compon d'una Missa i d'una col·lecció de 51 cants i motets religiosos a solo 2, 3 i 4 veus, amb acompanyament d'orgue, que constitueixen un volum en mida foli de 368 pàgines de música, i en la que més atendible circumstància consisteix en el fet que no necessita grans elements artístics per a la seva interpretació.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 47 (ISBN 84-239-4551-0)