OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mastacembelus praensis

Mastacembelus praensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 35,3 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: els afluents superiors del riu Pra (Ghana).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Travers, R. A., 1992. Caecomastacembelus taiaensis and Aethiomastacembelus praensis, two new species of mastacembelid spiny-eels from West Africa. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 2 (núm. 4): 331-340.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Dankwa, H.R., E.K. Abban i G.G. Teugels, 1999. Freshwater fishes of Ghana: identification, distribution, ecological and economic importance Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool. 283:53 p.
* ↑ Travers, R.A., 1992. Mastacembelidae. P. 848-857. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.). Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale, núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Georges Humbert

Georges Humbert (Sainte-Croix, 10 d'agost de 1870 - Neuchâtel, 1 de gener de 1936) (Sainte-Croix (Vaud), 1870 - Neuchâtel, 1936) fou un musicògraf i organista suís.
Va fer els seus estudis literaris en la Universitat de Ginebra i els musicals en els conservatoris de Leipzig i de Brussel·les i en la Reial Acadèmia de Berlín. De retorn a la seva pàtria fou nomenat professor d'història de la música del Conservatori de Ginebra (1892), càrrec que desenvolupà fins al 1912. A més va ésser, organista i mestre de capella de Nostra Senyora de la mateixa ciutat (1892/96), fou director dels concerts simfònics de Lausana (1893-1901) i, finalment, organista del temple de Morges. El 1893 fundà la Gazette Musicale de la Suisse Romande i des de 1908 dirigí la important revista La Vie Musicale.
Va traduir al francès diverses obres de Hugo Riemann: Dictionnaire de la musique (1899; 2.ª ed., 1912); L'harmonie simplifiée (1899), i Eléments de l'esthétique musicale (1906). Entre les seves obres originals figuren: Notes pour servir à l'étude de l'histoire de la musique (1904) i nombrosos articles tècnics i crítics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 659. (ISBN 84-239-4528-6)
# Psednos harteli

Psednos harteli és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 4,8 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 47.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 0-1.008 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic nord-occidental: l'est de Nord-amèrica.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Barnard K. H., 1927. Diagnoses of new genera and species of South African marine fishes. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 9) v. 20 (núm. 115). 66-79.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Chernova, N., 2001. A review of the genus Psednos (Pisces, Liparidae) with description of ten new species from the north Atlantic and southwestern Indian Ocean. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 155 (núm. 10): 477-507.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Setge de Constantinoble (1235)

El setge de Constantinoble (1235) va ser un setge conjunt búlgar-nicè a la capital de l'Imperi Llatí. L'emperador llatí Joan de Brienne va ser assetjat per l'emperador nicè Joan III Ducas Vatatzes i el tsar Ivan II Asen de Bulgària. El setge no va tenir èxit.

## Preludi

Després de la mort de Robert de Courtenay el 1228, va ser creada una nova regència sota Joan de Brienne. Després de la desastrosa derrota epirota pels búlgars en la batalla de Klokòtnitsa, l'amenaça epirota a l'Imperi Llatí va ser eliminada, només per ser substituïda per la de Nicea, que es va iniciar amb l'adquisició de territoris a Grècia. L'emperador Joan III Ducas Vatatzes de Nicea va celebrar una aliança amb Bulgària, que el 1235 va donar lloc a una campanya conjunta contra l'Imperi Llatí.

## El setge

El 1235, Àngel Sanudo va enviar un esquadró naval per a la defensa de Constantinoble, on l'emperador Joan de Brienne estava sent assetjat per Joan III Ducas Vatatzes, emperador de Nicea, i Ivan II Asen de Bulgària. El setge conjunt búlgar-nicè no va reeixir. Els aliats es van retirar a la tardor per l'hivern entrant. Ivan Asen II i Vatatzes van acordar continuar el setge l'any següent, però l'emperador búlgar es va negar a enviar tropes. Amb la mort de Joan de Brienne el 1237 els búlgars van trencar el tractat amb Vatatzes a causa de la possibilitat que Ivan Asen II pogués convertir-se en regent de l'Imperi Llatí.
Mitjançant una altra intervenció de Sanudo, es va signar una treva entre els dos imperis per un període de dos anys.

## Conseqüències

El 1247, els nicens havien envoltat amb eficàcia Constantinoble, contra les fortes muralles de la ciutat que només els mantenien a ratlla, i la batalla de Pelagònia el 1258 va marcar el principi de la fi del predomini llatí a Grècia. Així, el 25 de juliol de 1261, amb la majoria de les tropes llatines lluny de la campanya, el general nicè Aleix Estrategòpul va trobar una entrada sense vigilància a la ciutat, hi va entrar amb les seves tropes i va restaurar l'Imperi Romà d'Orient per al seu cap, Miquel VIII Paleòleg.

## Referències

* ↑ Turnovo Inscription of Tsar Ivan Asen II in the Holy 40 Martyrs Church in Honour of the victory at Klokotnitsa on 9 March 1230
* ↑ Batalla de Klokonista. badley.info [Consulta: 29 desembre 2008]. Arxivat 2011-07-21 a Wayback Machine.
* ↑ Donald M. Nicol, The Last Centuries of Byzantium 1261-1453, Cambridge University Press, 1993, p. 34 ISBN 0521439914

## Vegeu també

* Setge de Constantinoble (717-718)
* Setge de Constantinoble (1203)
* Setge de Constantinoble (1204)

## Enllaços externs

* The Latin Occupation in the Greek Lands - The Latin Empire , from the Foundation of the Hellenic World
# Mastacembelus taiaensis

Mastacembelus taiaensis és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 19,6 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conques costaneres de Sierra Leone.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Travers, R. A., 1992. Caecomastacembelus taiaensis and Aethiomastacembelus praensis, two new species of mastacembelid spiny-eels from West Africa. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 2 (no. 4): 331-340.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Travers, R.A., 1992. Mastacembelidae. P. 848-857. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.). Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale, núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Gephyrocharax intermedius

Gephyrocharax intermedius és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: conca del riu Chamae a Panamà.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1912. Some results from an ichthyological reconnaissance of Colombia, South America. Part I. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 127.) Ind. Univ. Studies Núm. 16 (sic No. 8). 1-27.
* ↑ Meek, S. E. & S. F. Hildebrand 1916. The fishes of the fresh waters of Panama. Field Mus. Nat. Hist. Publ. Zool. Ser. v. 10 (núm. 15): 1-374, Pls. 6-32.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Psellogrammus kennedyi

Psellogrammus kennedyi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 22 °C - 28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Paraguai i São Francisco.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.) Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6). 91-106.
* ↑ Eigenmann, C. H. & Kennedy, C. H. 1903. On a collection of fishes from Paraguay, with a synopsis of the American genera of cichlids. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 55: 497-537.
* ↑ «Psellogrammus kennedyi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biologia Acuatica Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raul A. Ringuelet").
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm. 5, 87p.
* López, H.L., A.M. Miquelarena i J. Ponte Gómez 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14:311-354.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Orfeó Lleidatà

Orfeó Lleidatà (en castellá, Orfeón Ilerdense) es va fundar el 31 de març de 1861, quan la societat coral celebrà el primer concert a Lleida. El 23 de març de 1862, l'alcalde de Lleida, Manuel Fuster i Arnaldo, va fer donació de la senyera a l'Orfeón leridano. El 1895 es fundà al Societat Coral La Violeta, que el 1915 es fusionà amb l'Orfeó Lleidatà.
Al 1903 obriren un concurs per dissenyar una senyera que va guanyar Rafael Masó; això no obstant, és possible que el projecte no s'arribés a materialitzar mai en tant que aquesta informació surt de Catalunya: Revista Literària Quinzenal; juntament amb diversos croquis preparatoris i fotografies d'època dels dibuixos presentats a concurs, constitueixen les úniques referències materials trobades.
La vida de l'orfeó, però, es va esmorteir intermitentment per culpa de la dictadura de Miguel Primo de Rivera i, després, de la guerra civil espanyola. El 1951 es reorganitzà de la mà de Lluís Virgili i Farrà, que el 1958 va crear una secció infantil. El 1968 organitzà a Tírvia (Pallars Sobirà) unes colònies musicals anomenades Cantarelles d'estiu. El 1994 creà també una Escola de Música, que actualment té 22 professors i 400 alumnes.
El 1981 va rebre Premi d'Honor de l'Obra del Ballet Popular, el 1984 el Premi d'Honor de la Fundació Jaume I i el 1986 la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.
El 2014 es va inaugurar «L'Espai Orfeó», una sala-auditori amb capacitat per a 180 persones. És una sala multifuncional que pot servir d'espai escènic, conferències, projeccions, tallers, etc.

## Referències

* 1 2 «31 de març: Fundaven l'Orfeó Lleidatà». Efemèrides. Catalunya m'agrada, 31-03-2022. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Segle i mig fomentant el cant i fent país». El Punt Avui, 18-08-2014.
* ↑ «Actualitats». Catalunya: Revista Literària Quinzenal, VIII, núm. 30, 1903.
* ↑ Tarrús, Joan; Comadira, Narcís. Rafael Masó arquitecte noucentista. Barcelona: Lunwerg, 1996, p. 439. ISBN 9788477823971.
* ↑ «Espai Orfeó». Turisme de Lleida, 2014. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ Martínez i Minguell, Gerard «L’Orfeó Lleidatà recupera els seus espais». ARA, 27-10-2021.

## Enllaços externs

* Orfeó Lleidatà - Lloc web oficial
* «150 Anys Orfeó Lleidatà (1861-2011)» (pdf). Paeria de Lleida, 2011.
# Caiguda de Filadelfia

La caiguda de Filadelfia va ser un episodi de les guerres romano-otomanes el 1390. L'episodi va marcar la caiguda de l'últim assentament independent cristià grec a l'oest de l'Àsia Menor pels turcs de l'Imperi Otomà.

## Antecedents

Gal·lípoli es va convertir en cap de pont a Europa el 1354, i després del final de la guerra civil entre Joan VI Cantacuzè i Joan V Paleòleg va arribar una petita pausa en els combats entre otomans i romans d'Orient, però en 1361 Demòtica va caure en mans turques. Murad I estava preocupat per Anatòlia i va deixar la presa del territori romà d'Orient als seus vassalls, i Filipòpolis caigué després d'una important campanya entre 1363-4 i Adrianòpolis en 1369.
L'Imperi Romà d'Orient no estava en posició per llançar un contraatac o defensar-se i els otomans havien tornat summament poderosos. Murad va aixafar els serbis en 1371 en la batalla del riu Maritsa i els otomans es disposaren a conquerir Constantinoble. En un intent d'evitar la derrota, Joan V Paleòleg va demanar suport militar al papa a canvi de la submissió a Roma, però tot i confessar públicament la fe catòlica a la Basílica de Sant Pere, no va rebre cap ajuda i es va veure obligat a recórrer a tractar amb els seus enemics i es va arribar a un acord pel qual l'Imperi Romà d'Orient pagaria tribut regular en tropes i diners a canvi de seguretat.
Filadelfia era l'últim assentament independent cristià grec de l'oest d'Anatòlia. Encara que incorporada a l'Imperi Romà d'Orient, estava separada d'ell pel mar, la ciutat era en realitat totalment autònoma i independent. El 1378, Manuel II Paleòleg va prometre lliurar la ciutat de Filadelfia als turcs a canvi de l'ajuda del sultà otomà en una nova guerra civil romana d'Orient. No obstant això, els ciutadans de Filadelfia es van negar a rendir-se.

## El setge

L'exèrcit assetjador incloïa un contingent de l'Imperi Romà d'Orient, que era vassall dels otomans. Abans de la seva caiguda, la ciutat que havia eludit la sort dels seus veïns per pagar tribut als nombrosos ghazis, les bandes saquejaven els llogarets i pobles que no pagaven el seu tribut (jizya).
En 1390 quan Baiazet I va convocar els líders de la guerra civil Manuel II Paleòleg i Joan VII Paleòleg ordenant que s'incorporessin a les forces assetjadores, fins que va ser presa la ciutat pels turcs.

## Conseqüències

Els otomans havien guanyat la guerra i l'Imperi Romà d'Orient va ser reduït a Constantinoble i uns pocs assentaments, i es va veure obligat a reconèixer la seva condició de vassall del sultà otomà, que va continuar fins al 1394.

## Referències

* ↑ Vasiliev, A.A.. History of the Byzantine Empire, 324-1453 (en anglès). 2a edició. Madison, 1952, p. 622.
* ↑ Mango, 2002, p. 268.
* ↑ Mango, 2002, p. 269.
* ↑ Ostrogorski, G. Storia dell'Impero bizantino (en italià). Milà: Einaudi, 1968, p. 491. ISBN 8806173626.

## Bibliografia

* Mango, Cyril. The Oxford History of Byzantium (en anglès). Oxford UP, 2002.
# Pseudamiops diaphanes

Pseudamiops diaphanes és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Descripció

* El mascle pot arribar a fer 3,3 cm de llargària màxima i la femella 3,02.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima tropical que viu entre 3 i 25 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: les illes Hawaii i l'atol Johnston.

## Costums

És bentopelàgic i freqüent de trobar-lo en coves.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B., 1954. Apogonid fishes of the subfamily Pseudamiinae from south-east Africa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 12) v. 7 (núm. 82). 775-795.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Randall, J. E., 1998. Review of the cardinalfishes (Apogonidae) of the Hawaiian Islands, with descriptions of two new species. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 3 (núm. 1): 25-38.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Pseudamiops diaphanes» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Randall, J. E., 1998.
* 1 2 Randall, J. E., 1998.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Johann Bernhard Logier

Johann Bernhard Logier (Kassel, 9 de febrer de 1777 - Dublín, 27 de juliol de 1846) fou un professor de música alemany.
El seu primer mestre de música fou el seu pare, un violinista. Es traslladà al Regne Unit el 1805, on va rebre més instrucció musical i es va quedar per la resta de la seva vida, amb l'excepció d'una estada de tres anys a Berlín (1822-1825). Moria a Dublín el 1846.
Logier va inventar el Chiroplast, un mecanisme pedagògic que guiava les mans i tocava mentre es tocava el piano. També desenvolupà el seu propi sistema pedagògic, ara anomenat el mètode Logier, que publicà dins System der Musikwissenschaft (1827). Amb aquest mètode, diversos alumnes s'ensenyen alhora, amb instrucció tècnica feta juntament amb instrucció en principis d'harmonia.
El pedagog i musicòleg alemany Franz David Christofer Stoepel fou un gran seguidor d'aquest sistema i l'implantà a diverses ciutats europees.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1196 (ISBN 84 239-4557-X)
# Roser Raventós

Roser Raventós (Santa Coloma de Gramenet, 12 de juliol de 1918 - Santa Coloma de Gramenet, 28 de juliol de 2003) va ser una de les primeres atletes catalanes, coneguda per ser la guanyadora del primer Campionat de Catalunya de cros.
Membre del Club Esportiu Júpiter, va prendre part el 1933 als Campionats de Barcelona, on va guanyar les proves de salt d’alçada (1,15m) i dels 600 metres llisos amb 1 minut i 58 segons, temps que batia el rècord de Catalunya i d’Espanya. A l’octubre, en els Campionats d’Espanya, va millorar encara la seva pròpia marca i va quedar en tercera posició en salt d’alçada. El 12 de novembre d’aquell mateix any va vèncer el primer Campionat de Catalunya de cros que va organitzar Acció Atlètica a Torre del Baró, amb un recorregut de 2km. Hi van participar únicament set dones: Joaquina Andreu, Ramona Garay, Maria Pérez, Isabel Arcas, Josefa Chaparró i «Patinet», a més de la mateixa Raventós.
L’any següent va competir de nou en els Campionats de Catalunya, guanyant els 80m, els 150m, el salt d’alçada, el salt de llargada i el llançament de disc. En el Campionat de Cros Femení de Barcelona, organitzat pel Club Sarrià Esportiu, va quedar en segona posició i al maig va guanyar els 600m en els Campionats Femenins de Barcelona que es van disputar a l'Estadi Olímpic. $^2$ Aquell any va acabar en segona posició del rànquing espanyol dels 80m, 300m, 600m i salt de llargada, i en tercera en els 150.

## Palmarès
### Campionat de Catalunya

* 80 metres llisos: 1934
* 150 metres llisos: 1934
* Salt d'alçada: 1934
* Salt de llargada: 1916
* Llançament de javelina: 1916

## Referències

* 1 2 «Roser Raventós | enciclopedia.cat». [Consulta: 4 maig 2022].
* 1 2 «La nostra portada. Roser Raventós». Atletisme, núm. 22, 3-1935.
* ↑ «Edición del martes, 14 noviembre 1933, página 17 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». [Consulta: 4 maig 2022].
* ↑ «Dia 25 - A Pedralbes. Campionat Femení de Cross de Barcelona». Atletisme, núm. 13, 3-1934, p. 20.
* ↑ «27 maig - Campionats Femenins de Barcelona». Atletisme, núm. 17, juny - juliol 1934, p. 19.

## Enllaços externs

* Roser Raventós a Europeana