OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ànec arbori menut

L'ànec arbori menut (Dendrocygna javanica) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita pantans, llacs i camps d'arròs des del Pakistan, el Nepal, sud de la Xina, Hainan, Taiwan i les illes Ryukyu, cap al sud, a través de l'Índia, Myanmar, Tailàndia, Indoxina i Malaia fins a Sri Lanka, Andaman, Nicobar, Sumatra i les properes Bangka, Belitung i Mentawi, sud-oest de Borneo, Java, Sumbawa i Flores.

## Referències

* ↑ «Ànec arbori menut». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Ànec blau

L'ànec blau (Hymenolaimus malacorhynchos) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita corrents fluvials de muntanya de Nova Zelanda, a les illes del Nord i del Sud. És l'única espècie del gènere Hymenolaimus (Gray, GR, 1843).
# Ànec cabusset

L'ànec cabusset (Thalassornis leuconotus) és un ocell aquàtic de la família dels anàtids (Anatidae). És l'única espècie del gènere Thalassornis (Eyton, 1838) i alguns l'han situat a una subfamília pròpia, els talassornins (Thalassorninae) mentre altres autors el situen als dendrocignins (Dendrocygninae), juntament amb els ànecs arboris.

## Morfologia

* Fa entre 38 i 40 cm. És un ànec que neda molt enfonsat a l'aigua.
* Té una silueta que recorda un cabusset, amb coll curt i cap gran.
* El plomatge és de color marró barrejat de groguenc. Cap de color marró fosc amb una taca blanca prop de la base del bec.

## Hàbits

Aquestes aus estan ben adaptades per al busseig. A vegades s'han observat romandre sota l'aigua fins a un minut. Busquen sobretot bulbs de lliris d'aigua. Quan estan en perill també poden fugir bussejant.

## Hàbitat i distribució

Viuen en llacs, pantans, estanys i aiguamolls de Madagascar i l'Àfrica subsahariana, entre el Senegal i Txad, per l'oest i Etiòpia i Sud-àfrica, per l'est.

## Alimentació

S'alimenta principalment de diferents vegetals, especialment les llavors i les fulles, però també les arrels, que cerquen sota la superfície, en aigües poc profundes. Els joves també mengen erugues i larves d'insectes.

## Reproducció

Crien en qualsevol època de l'any. Sovint diverses parelles crien prop unes de les altres. Fan el niu prop de l'aigua, protegits per la vegetació. La femella pon 4 -10 ous de color marró xocolata. Els ous són covats durant un més aproximadament, amb la cooperació del mascle. Els pollets seran independents als quatre mesos.

## Llista de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies d'ànecs cabussets:
* Thalassornis leuconotus leuconotus Eyton 1838, d'Àfrica continental
* Thalassornis leuconotus insularis Richmond 1897, de l'illa de Madagascar.

## Referències

* Kear, J. 2005. Ducks, Geese and Swans. 2 vol. Oxford, UK: Oxford Univ. Press.
* Woolaver. L., and R. Nichols. 2006. Nesting survey of the white-backed duck at Lake Antsamaka in western Madagascar. TWSG News 15:34–37.
* Young, H. G., R. Safford, F. Hawkins, R. Rabarisoa, & F. Razafindrajao, 2006. Madagascar whitebacked duck: What is its true status? TWSG News 15:38-40.
* Delany, S., & D. A. Scott. 2006. Waterfowl Population Estimates. 4th ed. Netherlands: Wetlands International.
* Johnsgard, P. 2010 "The World's Waterfowl in the 21st Century: A 2010 Supplement to Ducks, Geese, and Swans of the World"
# Ànec d'Eaton

L'ànec d'Eaton (Anas eatoni) és el nom científic d'un ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita llacs, estanys i aiguamolls de les illes Crozet i Kerguelen, a l'oceà Índic.
# Ànec galtablanc

L'ànec galtablanc (Speculanas specularis) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita rius de muntanya i llacs a zones forestals dels Andes, al sud de Xile i de l'Argentina, arribant fins a la Terra del Foc. És l'única espècie del gènere Speculanas (von Boetticher, 1929).
# Convent de les Saleses Reials

El convent de la Visitació de Nostra Senyora o Institut de Sant Francesc de Sales, més conegut com Saleses Reials, va ser un convent i una església de Madrid, fundat el 1748, per la reina Maria Bàrbara de Bragança per a establir-hi el primer convent de l'Orde de la Visitació a Espanya, i un col·legi i residència per a joves noies de la noblesa. Actualment compleix les funcions d'església i parròquia i els edificis del convent i el col·legi han estat ocupats pel Tribunal Suprem.
El convent va ser dissenyat pel francès François Carlier, encara que a causa d'un viatge a Parma, va ser Francisco Moradillo qui el va portar a terme, modificant el projecte original en incloure dues torres de campanar.
La mort de la reina no va suposar un canvi per al convent, que va seguir comptant amb grans patrocinadors que l'embelliren. Quan en 1870 les Saleses foren exclaustrats, el convent es va destinar a Palau de Justícia, on es va establir el Tribunal Suprem, encara que l'església va continuar oberta al culte, que va eventualment va esdevenir una parròquia amb advocació a Santa Bàrbara.
Al segle xx, el ja Palau de Justícia va patir dos grans incendis que van afectar les antigues dependències conventuals. La restauració la va realitzar Joaquín Roji, que va obtenir un premi a l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1926, però que, tanmateix, va trencar la unitat arquitectònica entre el palau i l'església al modificar la decoració exterior. Les escalinata que accedeix a la portada va ser realitzada en 1930 per Miguel Durán en obrir la nova carrer Barbara de Braganza. De 1963 a 1977 va ser la seu del Tribunal d'Ordre Públic franquista.
A l'interior de l'església es conserva el monument funerari de Ferran VI d'Espanya i Bárbara de Braganza, que van ser enterrats allà, encarregats per Carles III a Francesco Sabatini i l'escultor Francisco Gutiérrez.

## Referències

* ↑ García Martínez, 2018, p. 126.
* ↑ «Restauración de las cubiertas de la Iglesia de Santa Bárbara de Madrid» (en castellà). Biblioteca Nacional d'Espanya, 24-05-2012. [Consulta: 9 febrer 2023].
* ↑ Conde Polentinos, 1916, p. 283.
* ↑ «Iglesia de Santa Bárbara y Tribunal Superior de Justicia de Madrid» (en castellà). Memoria de Madrid. Ajuntament de Madrid. [Consulta: 9 febrer 2023].

## Bibliografia

* Conde de Polentinos «El Monasterio de la Visitación de Madrid (Salesas Reales)». Boletín de la Sociedad Española de Excursiones, vol. 24, núm. 4, 01-12-1916, pàg. 257-283.
* García Martínez, José Luis «Bárbara de Braganza. Una aproximación a su faceta como coleccionista». Ars Bilduma, vol. 8, 2018, pàg. 121-138.
# Conxita Prim

Conxita Prim, de nom legal Concepció Gras i Pla i coneguda també com a Conxita Prim Gras, (Barcelona, 7 d'agost de 1920 - Mataró, 7 d'octubre de 1993) fou una pianista, compositora i pedagoga catalana. Amb un repertori molt ampli, es va especialitzar en composició i en pedagogia. Fou una de les figures més transgressores i rellevants de l'escola pianística catalana de la postguerra.

## Biografia

Va néixer al Raval de Barcelona el 7 d'agost de 1920, amb el nom de Concepció Gras Pla, filla de Josefa Gras i Pla, mare soltera, i d'Antoni Prim i Desumvila. Va estudiar música i piano al Liceu de Barcelona on es va especializar en composició. El 1928, es va traslladar a Mataró amb la seva mare, on el 1934 va debutar al teatre Sala Cabanyes amb un notable èxit i seguit de més actuacions a Catalunya. Durant dècades va impartir classes de piano desvinculant-se d'academicismes i escoles oficials. Entre els seus deixebles hi ha en Marcel Olm. Va ser admirada i criticada per la seva personalitat transgressora, reflectida no només a les seves composicions sinó també als seus vestits i sabates dissenyades per ella mateixa.
Part de la seva obra, composta per un conjunt de composicions manuscrites que inclouen nombrosos esbossos i apunts d'harmonia es conserven a la Biblioteca de Catalunya. Va fer servir el pseudònim "Sándalo" en algunes de les seves obres. Va col·laborar amb poetes com Josep Punsola i Pilar Sabater.

## Notes i referències

* ↑ «Conxita Prim». Mataróescrit, 01-11-1993 [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ Antoni Prim fou vicepresident de la Cambra de la Propietat Urbana, segons consta a La Veu de Catalunya, núm. 9522 (5 de desembre de 1926), pàg. 9.
* ↑ «Notas Comarcales (pàgina 25)». La Vanguardia, 04-11-1934 [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Noms Propis». Mataróescrit, 01-08-1991 [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Prim, Conxita / Cerca Fons i col·leccions / Fons i col·leccions / Inici - Biblioteca de Catalunya». [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ Martinez, Sergi «El piano i la veu comparteixen protagonisme». Cronica de Mataró, 01-03-1997 [Consulta: 8 febrer 2024].

## Enllaços

* Fons Conxita Prim de la Biblioteca de Catalunya.
* Exposició "Compondre en clau femenina". Biblioteca de Catalunya, Sala d'Exposicions, 18 d'abril al 29 de juny de 2024.
* Gran Enciclopedia de la Música. Enciclopèdia Catalana
# Coptobrycon bilineatus

Coptobrycon bilineatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tietê.

## Referències

* ↑ Géry J. 1966. A review of certain Tetragonopterinae (Characoidei), with the description of two new genera. Ichthyol. Aquarium J. v. 37 (núm. 5). 211-236.
* ↑ Ellis, M. D. 1911. On the species of Hasemania, Hyphessobrycon, and Hemigrammus collected by J. D. Haseman for the Carnegie Museum. Ann. Carnegie Mus. v. 8 (núm. 1, art. 2): 148-163, Pls. 1-3.
* ↑ «Coptobrycon bilineatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Coptodon bakossiorum

Coptodon bakossiorum és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Bermin (Camerun).

## Referències

* ↑ Smith, A. 1838-1847. Pisces. A: Illustrations of the zoology of South Africa; consisting chiefly of figures and descriptions of the objects of natural history collected during an expedition into the interior of South Africa in 1834-1836. Illust. Zool. S. Africa v. 4: 77 unnumb. pp, accompanying Pls. 1-31.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Tilapia bakossiorum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stiassny, M. L. J., U. K. Schliewen & W. J. Dominey. 1992. A new species flock of cichlid fishes from Lake Bermin, Cameroon with a description of eight new species of Tilapia (Labroidei: Cichlidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 3 (núm. 4): 311-346, Pls. 1-2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Coptodon flava

Coptodon flava és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Bemin (Camerun).

## Referències

* ↑ Smith, A. 1838-1847. Pisces. A: Illustrations of the zoology of South Africa; consisting chiefly of figures and descriptions of the objects of natural history collected during an expedition into the interior of South Africa in 1834-1836. Illust. Zool. S. Africa v. 4: 77 unnumb. pp, accompanying Pls. 1-31.
* ↑ BioLib
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stiassny, M. L. J., U. K. Schliewen & W. J. Dominey. 1992. A new species flock of cichlid fishes from Lake Bermin, Cameroon with a description of eight new species of Tilapia (Labroidei: Cichlidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 3 (núm. 4): 311-346, Pls. 1-2.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1991. Tilapia. p. 482-508. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1992. Cichlidae. p. 714-779. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Volum 2. Coll. Faune Tropicale núm 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, 902 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Coraller

Un coraller és la persona que té com a ofici capturar i treballar el corall. A Catalunya el corall es pescava sobretot a les costes del nord-est de la Catalunya. Els catalans tingueren el monopoli del comerç del corall en bona part de la Mediterrània a la baixa edat mitjana, per exemple, a Tunísia. El treball del corall, fet pel coraller consistia a “torajar” (separa la peça), tallar, foradar, enrodonir, polir i enfilar. Botet i Sisó afirma que la regió costanera compresa entre el Cap de Sant Sebastià fins al Port de la Selva com la zona on es recol·lectava aquest animal a Catalunya. A més fa recular aquesta activitat extractiva fins al segle xi, com a mínim essent ampliades les seves àrees de recol·lecció al nord d'Àfrica i les illes del Mediterrani Occidental tant que el 1418 es dictà ordre reial que en prohibia la recol·lecció a Tunis i Sardenya a tot aquell que no fos vassall del Rei d'Aragó Seguint la relació de Botet i Sisó en aquell segle hi havia a la ciutat de Barcelona un gremi d'artesans dedicats al treball d'aquestes peces de joieria. La indústria recol·lectora d'aquest animal ha seguit una explotació fluctuant: Pràcticament desapareguda fins al primer terç del segle xix quan reviscolà i s'introduí cap al 1860 l'ús de bussos que substituí els ormejos especials que s'empraven fins llavors. L'explotació intensiva d'aquest recurs pesquer mitjançant aquest canvi tecnològic conduí a la merma galopant de les poblacions coral·líferes obligant als bussos a augmentar la fondària de les seves incursions al medi marí fins als 40/50 m. Malgrat tot entre els anys 1861 i 1863 aquest boom coral·lífer ocupà uns 700 tripulants i 80 bussos, 140 embarcacions i uns rèdits estimats de 3.750.000 de pessetes. Ja en temps recents s'ha mantingut una certa activitat de corallers a Catalunya, part d'ella fruit de l'activitat furtiva, que ha dut a l'establiment d'una veda total a partir del 2018 que fa témer una probable desaparició de l'ofici que ocupa una quarantena de persones.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV), plana 88. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0.
* ↑ Botet y Sisó, J. «Clima. Produccions». A: Carreras i Candi. Geografia General de Catalunya - Gerona. Carreras i Candi, p. 137 [Consulta: 28 març 2017].
* ↑ «Els corallers gironins no es resignen a desaparèixer». El Punt- Avui [Palamós], 24-02-2017 [Consulta: 28 març 2017].
# Corematodus

Corematodus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental.

## Taxonomia

* Corematodus shiranus (Boulenger, 1897)
* Corematodus taeniatus (Trewavas, 1935)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1897. Descriptions of new fishes from the Upper Shiré River, British Central Africa, collected by Dr. Percy Rendall, and presented to the British Museum by Sir Harry H. Johnston, K. C. B. Proceedings of the General Meetings for Scientific Business of the Zoological Society of London 1896 (pt 4): 915-920, Pl. 47.
* ↑ Trewavas, E., 1935. A synopsis of the cichlid fishes of Lake Nyasa. Annals and Magazine of Natural History (Series 10) v. 16 (núm. 91): 65-118.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Apnea del son

L'apnea del son és un trastorn del son caracteritzat per la interrupció sobtada de la respiració quan s'està dormint. En aquest tipus d'apnea hi ha uns roncs forts perllongats de manera regular durant un temps, fins que són interromputs per un període de silenci de més de deu segons, amb tallada de la respiració. Si aquesta dura menys de deu segons, es considera una pausa respiratòria.
L'apnea del son afecta aproximadament un 4% de la població masculina i un 2% de la població femenina, i és més freqüent en adults grans, obesos i hipertensos.
El pacient amb apnea obstructiva pateix un risc més gran d'accidents degut a la seva son excessiva durant el dia, que fa que es pugui adormir en llocs no apropiats (feina, automòbil o altres accions de risc).
L'apnea del son es diagnostica amb una prova de son anomenada polisomnografia, o "estudi del son". Ajuden a la seva sospita una puntuació alta amb el qüestionari de somnolència d'Epworth i una classe II o IV de Mallampati.

## Tipus d'apnea del son

Existeixen, fonamentalment, tres tipus d'apnea:
* Obstructiva: denominada síndrome de l'apnea obstructiva del son (SAOS): absència del senyal respiratori en presència d'esforç respiratori (moviments toracoabdominals).
* Central: absència de senyal respiratòria i absència d'esforç respiratori (no es detecten moviments toracoabdominales).
* Mixta: apnea que habitualment comença com central i acaba amb un component obstructiu.

## Enllaços externs

* «¿Qué es la apnea del sueño? - NHLBI, NIH». [Consulta: 25 desembre 2015].
# Corretger

Un corretger era un menestral que tenia com a ofici fer o vendre corretges o que preparava les pells per poder-ne fer.
A Mallorca, els corretgers conformaven un col·legi professional, que va ser fundat el 1492 i tenia com a patró sant Vicenç Ferrer, que veneraven al convent de Sant Domingo.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 90.
* ↑ Quetglas Gayà, B. Cofradías gremiales en Mallorca. Panorama Balear (nº 63), 1957, p. 12.
# Corts de Barcelona (1701-1702)

Les Corts de Barcelona de 1701 van ser presidides pel rei borbó Felip IV d'Aragó. Era Diputat en cap del General Antoni de Planella i de Cruïlles. Les Corts efectuaren les seves sessions al convent de Sant Francesc de Barcelona entre el 12 d'octubre de 1701 i fins al 14 de gener de 1702.
Els temes més candents plantejats pels braços van ser l'allotjament de tropes i les contribucions a l'exèrcit. Es tracta de dos problemes crònics al llarg del segle xvii, especialment durant la guerra amb el Regne de França entre el 1689 i 1697 i que varen provocar insurreccions com la Revolta dels Barretines.
Altre tema de cabdal importància per a les institucions catalanes eren les regalies d'intervenció en els processos insaculatoris a la Diputació i al Consell de Cent, imposades el 1652 i el 1654, respectivament, i que permetia al monarca seleccionar les persones que podien ser escollides. Aquest va ser un punt innegociable i que va generar moltes tensions entre els negociadors.
Dins del capítol econòmic, s'aprovà el tràfic mercantil amb Amèrica amb dos vaixells anuals. En el pla polític, la creació del Tribunal de Contrafaccions amb representació paritària de juristes reials i de les institucions dels Comuns.

## Referències

* 1 2 3 Agustí Alcoberro. Enciclopèdia Catalana. Història de la Generalitat de Catalunya i dels seus presidents. Vol. II, pàg. 303-309. ISBN 84-412-0885-9.
* ↑ MATA, Jordi. «Dos models d'estat oposats». Sàpiens [Barcelona], núm. 134 (especial, setembre 2013), p. 32-37. ISSN 1695-2014
* ↑ Joaquim Albareda Salvadó. LA REPRESA DEL CONSTITUCIONALISME (1701-1706)

## Vegeu també

* Pere d'Avinyó i Mateu
# Corts de València (1281)

Les Corts de València de 1281, Corts Generals del regne de València, foren convocades el mes de maig per Pere el Gran, a petició dels tres estaments, per a resoldre els assumptes que afectaven al regne de València. Iniciades el 9 de juny, continuaren fins l'11 de novembre.
Primerament foren convocats els representants de les localitats d'Alzira, València, Xàtiva, Ontinyent, Bocairent, Llíria, Sogorb, Gandia, Dénia, Alcoi, Cullera, Sagunt, Borriana, Castelló de la Plana, Morella, Peníscola i Cocentaina; seguidament foren convocats els nobles que no acompanyaven el monarca, com Artal de Luna, Bernat Guillem d'Entença i Ximén de Urrea, entre d'altres; i posteriorment els convocats foren els nobles i eclesiàstics que posseïen heretats al regne.
Pels enfrontaments amb la noblesa, el rei acorda la reforma i adaptació dels furs amb l'estament reial. Les esmenes als furs es refereixen a alguns aspectes sobre el funcionament de la cúria, i a les denúncies d'adulteri.

## Referències i notes

* ↑ Romeu Alfaro 1989: p. 57.
* 1 2 López Elum 2001: p. 83.
* ↑ Febrer Romaguera 2004: pp. 680-681.
* ↑ López Elum 2001: p. 84.

## Bibliografia

* Febrer Romaguera, Manuel V «El parlamentarismo pactista valenciano y su procedimiento foral de reparación de «agravis i contrafurs»» (en castellà). Anuario de Estudios Medievales, Vol. 34, núm. 2, 2004, pp. 667-712. DOI: 10.3989/aem.2004.v34.i2.167. ISSN: 0066-5061 [Consulta: 19 abril 2013].
* López Elum, Pedro. Los orígenes de los Furs de València y de las Cortes en el siglo XIII (en castellà). València: Biblioteca Valenciana, 2001. ISBN 84-482-2549-X [Consulta: 19 abril 2013].
* Romeu Alfaro, Sylvia; Aguiló Lúcia, Lluís. Les Corts valencianes. València: Corts Valencianes. Presidència, 1989. ISBN 84-7579-776-8.