OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jardí de les Hespèrides

El Jardí de les Hespèrides fou un lloc mitològic situat, segons alguns, en els límits d'Occident; segons d'altres, més enllà del deserts de Líbia o bé al llunyà nord; sempre més enllà dels límits coneguts, on només els herois s'aventuraven a la recerca de la immortalitat. En aquest jardí propietat de la deessa Hera, hi vivien les nimfes hespèrides i l'arbre de la vida amb les "pomes daurades", fruits preuats que atorgaven la immortalitat. Hera hi va ubicar Ladó, un drac de cent caps que mai no dormia, perquè guardés les preuades pomes.
Un dels treballs que el rei Euristeu encarregà a Hèracles fou apoderar-se de les pomes. L'heroi ho aconseguí després de matar el drac (o, segons d'altres, el mateix Atles les anà a collir mentre Hèracles sostenia la volta del cel en lloc seu). Més endavant, Atena va tornar les pomes al jardí de les Hespèrides.
L'origen d'aquest mite, el trobem en l'astrologia. Just sobre la constel·lació de la Lira, hi ha l'Ossa Menor, que només va ser considerada una constel·lació passat el segle vi aC, moment en què es va pensar que era com un osset. Fins aleshores, s'havia considerat que eren set germanes, en concret les hespèrides, que també van formar l'ala de la constel·lació del Dragó.
La constel·lació de l'Ossa Major queda entre l'Ossa Menor i l'eclíptica de la Lira. En temps antics, s'hi va pensar com en un pomer, i eren els seus tres fruits les estrelles més brillants, en el que avui es considera la cua de l'os. Entre l'Ossa Menor i l'Ossa Major, hi ha la constel·lació del Dragó, que sembla estar protegint les «pomes» de l'Ossa Major i queda com la línia frontal sota la qual hi ha les estrelles de l'Ossa Menor. El Drac mira amenaçador cap al Sol quan aquest està en Lira.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 114. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Referències

* ↑ Hijos de la noche(castellà)
* ↑ LES AVENTURES D'HÈRCULES

## Vegeu també

* Jardí de l'Edèn.
* Cura (mitologia).
* Pandora.

## Enllaços externs

* Jardí de les Hespérides (Sobre Grècia) (castellà).
# Jaume Isern i Colomer

Jaume Isern i Colomer (Mataró, 13 de desembre de 1798 - Mataró, 18 de juliol de 1880) va ser un músic, compositor i pedagog català.
Per bé que cec de naixement, va ser un nen prodigi de la música; als quatre anys començà a estudiar amb Fèlix Font, i als deu anys ja tocava el piano prodigiosament. Va ampliar la formació musical (orgue, harmonia i composició) amb Anton Diaz i el mestre de capella i organista Antoni Mitjans. El 1821 va ser autor d'un sistema d'anotació musical per a cecs; presentat pel seu cosí Antoni Puig i Blanch el 1827 a la Royal Society for the encouragement of Arts, Manufactures & Commerce de Londres, el sistema va ser distingit amb una medalla de plata, i l'any següent, el rei Ferran VII d'Espanya atorgà també una pensió vitalícia a Jaume Isern. Posteriorment, Isern va publicar el tractat Descripciones. Algunos instrumentos para enseñar a los ciegos las primeras letras y la escritura en notas de música (Barcelona: F. Oliva, 1837) i va ser elegit membre de la Reial Acadèmia de Ciències Naturals i Arts de Barcelona.
L'any 1830 rebé el nomenament d'organista interí de Santa Maria de Mataró, càrrec de què n'obtingué la titularitat en morir el seu predecessor, Baltasar Dorda el 1839, i que ocupà fins al seu traspàs, el 1880. Entre els seus deixebles tingué Manuel Blanch i Puig, Nicolau Guanyabens, Francesc Mas i Lluís Viada. El 1865 estrenà un nou orgue parroquial, construït per Gaietà Vilardebó, i que havia costejat de la seva butxaca.
Jaume Isern va ser una figura popular a Mataró, a banda de la faceta musical, i s'involucrà en diverses iniciatives de caràcter social. Membre molt actiu de l'Ateneu Mataronès, el 1865, quan n'era president, encapçalà la creació de la Biblioteca Popular de l'Ateneu. També impulsà una caixa d'estalvis a l'Ateneu, la Caixa d'Estalvis de Mataró (1863). Aquesta darrera (que al futur esdevingué Caixa Laietana), el feu president honorari, distinció que retingué fins a la seva mort el 1880.

## Referències

* 1 2 Gregori i Cifré, Josep Maria; Cabot i Sagrera, Neus. «I. Fons de la capella de música de Santa Maria de Mataró». A: Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 4: Fons del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró. Barcelona: Generalitat de Catalunya – Universitat Autònoma de Barcelona, 2010, p. IX-LI (Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 7).
* ↑ Sivilla, Eloi «Dos cosins mataronins del segle XIX». El Tot Mataró i Maresme, 13-11-2014.
# Jaume Magre i Servet

Jaume Magre i Servet (Cervera, 1924 - Lleida, 18 de maig de 1999) fou un polític i promotor cultural català.
Fill d'un diputat d'Esquerra Republicana de Catalunya al Parlament de Catalunya, en acabar la guerra civil espanyola es va exiliar a Montpeller amb la seva família. Quan va tornar el 1944 va dirigir una secció de l'Institut Francès de Barcelona a Cervera tot impulsant les noves teories pedagògiques de Pierre Deffontaines. Del 1955 al 1980 dirigí l'Aliança Francesa de Lleida des de la qual participà en diverses iniciatives de resistència cultural al franquisme. També fou membre de la directiva d'Òmnium Cultural a Lleida i col·laborà en diverses associacions pedagògiques amb Maria Rúbies i Garrofé.
Intervingué en la majoria d'iniciatives a favor de la llengua i la cultura catalanes i fou regidor de cultura de l'Ajuntament de Lleida pel Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC) durant els anys 1979-1995, des d'on promogué una nova concepció del Conservatori de Música, i la creació de l'Escola Municipal de Belles Arts i de l'Aula de Teatre. A les eleccions generals espanyoles de 1986 fou candidat del PSC al Senat per la província de Lleida, però no en fou escollit. El 1995 va rebre la Creu de Sant Jordi.
L’Ajuntament de Lleida va impulsar la celebració de l'Any Magre al 2024 arran del centenari del seu naixement.

## Referències

* ↑ «Jaume Magre i Servet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ dis. Suplement cultural del diari Segre, núm. 32, 10-2018.
* ↑ B., J. «Homenatge a un líder cultural». Segre, 02-02-2024, pàg. 32.

## Vegeu també

* La Petite Galerie
# Jaume Oliveras i Brossa

Jaume Oliveras i Brossa (la Garriga, 13 de gener de 1877 - Barcelona, 6 de setembre del 1957) fou un capellà, missioner i excursionista, gran precursor de la marxa no competitiva de muntanya a Catalunya.
Va rebre l'ordenació sacerdotal el 1903 i un any després –concretament el 5 d'agost de 1904– va dur a terme una marxa a peu entre el Montseny i Montserrat en menys de 24 hores i en companyia d'un altre capellà amic seu, Antoni Arenas. L'any 1917 passà a exercir durant molts anys el seu ministeri a Veneçuela, a les missions de la Guaiana veneçolana, fins que va tornar l'any 1925 a Catalunya.
El 1931 va esdevenir el primer rector de la nova parròquia gracienca de Santa Teresa del Nen Jesús a la Via Augusta de Barcelona, dedicada a Santa Teresa de Lisieux i la construcció de la qual va emprendre per encàrrec del bisbe Irurita. La primera pedra es va col·locar el dia 3 d'octubre de 1932, i va inaugurar i beneir el 3 d'octubre de 1944, passada la guerra.
Mossèn Oliveras hagué de sortir de Catalunya el juliol del 1936, en esclatar la Guerra Civil Espanyola i veure assaltat el seu domicili. Amb l'ajuda de Ventura Gassol va haver de fugir a França en vaixell i va tornar el 17 de setembre a Espanya per incorporar-se com a capellà al Terç de Requetès de la Mare de Déu de Montserrat. A punt d'acabar la guerra, entrà a Barcelona la nit del 3 de febrer del 1939 i de seguida reprengué les obres de la nova parròquia, al servei de la qual restaria la resta de la seva vida.
Oliveras fou dels primers a assolir Els Encantats, el 1910. El 15 de setembre de 1962, dos socis del Club Excursionista de Gràcia, Carles Albesa Riba i Jordi Ribot, repetiren l'experiència de mossèn Oliveras el 1904 i, a partir de l'any 1972, l'entitat excursionista gracienca organitza la travessa Matagalls-Montserrat, una prova no competitiva de resistència per muntanya molt popular i d'alta participació. Estretament vinculat al Centre Excursionista de Catalunya, Oliveras es feu soci del Club Excursionista de Gràcia quan va arribar a l'esmentada parròquia, de la qual seria rector fins al moment de la seva mort.

## Referències

* ↑ Lapuerta Allande, Montserrat; Mas Castellsagué, Josep. Jaume Oliveras i Brossa: sacerdot i alpinista. La Garriga: Edicions del Garbell, 2009, p. 3.
* ↑ Mas, Josep «Del Matagalls a Montserrat». Presència [Barcelona], núm. 2009, 27-08-2010, p.22-25. GI-143-1965.
* ↑ «Jaume Oliveras i Brossa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lapuerta Allande; Mas Castellsagué (2009), p. 14
* ↑ Lapuerta Allande; Mas Castellsagué (2009), p. 17
* ↑ Lapuerta Allande; Mas Castellsagué (2009), p. 15
* ↑ Pàgina web d'inscripció a la prova del CEG

## Bibliografia

* DD.AA.. Retrats de garriguencs il·lustres. Primera edició. La Garriga: Edicions del garbell, 2009.
* Cervera i Batariu, Joan. «Jaume Oliveras i Brossa». A: Clergues excursionistes. L'Abadia de Montserrat, 2004, p. 27–36. ISBN 978-84-8415-666-6.
# Jaume Soler i Farré

Jaume Soler i Farré (Balaguer, Noguera, 1849 - Almenar, Segrià, 1927) va ésser un farmacèutic interí d'Almenar des de 1889 i titular des de 1896 fins a la seua mort.
Va intervenir en la política local i en diferents ocasions, entre 1894 i 1912 fou regidor de l'Ajuntament i des de 1901 membre de la Junta Local de Sanitat. Dins la Unió Catalanista fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892) i Reus (1893).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 246.
* Martí i Solsona, Francesc: Almenar, història i gent. Almenar: Ajuntament d'Almenar, 1991.
# Jaume Torramadé i Ribas

Jaume Torramadé i Ribas (Salt, 1963) és un metge i polític català, alcalde de Salt i president de la Diputació de Girona.
Llicenciat en medicina i cirurgia per la Universitat de Navarra, ha exercit com a metge de cirurgia general i de l'aparell digestiu. Militant d'Unió Democràtica de Catalunya (UDC) fou escollit regidor de l'ajuntament de Salt a les eleccions municipals espanyoles de 1995. Fou escollit alcalde de Salt a les eleccions municipals espanyoles de 1999, i renovà el seu mandat a les eleccions de 2003. Va perdre l'alcaldia a les eleccions de 2007 i va continuar a l'oposició. A les eleccions de 2011 va recuperar l'alcaldia i la va revalidar a les eleccions de 2015. En 2008 fou elegit president intercomarcal d'Unió Democràtica de Catalunya a les comarques gironines.
En 2000 fou elegit diputat de la Diputació de Girona, en la que n'ha estat vicepresident de 2000 a 2007, i president de 2011 a 2013.
En 2014 fou acusar d'haver abusat sexualment de l'assessora de la Diputació, Minerva Amador, en un sopar de la campanya electoral d'UDC en novembre de 2012, demanant 3.600 euros de multa i 1.000 d'indemnització. Jaume Torremadé fou absolt dels càrrecs pel Jutjat del Penal núm. 5 de Girona el maig de 2016. Simultàniament, Torremadé ha retirat una demanda d'extorsió contra Minerva Amador.

## Referències

* ↑ Jaume Torremadé Arxivat 2018-07-24 a Wayback Machine. al web de l'ajuntament de Salt
* ↑ Jaume Torramadé i Ribas Arxivat 2018-07-24 a Wayback Machine. a alcaldes.eu
* ↑ El jutge veu indicis que Torramadé va abusar sexualment de l'exassessora d'Unió, Diari de Girona, 11 de gener de 2015
* ↑ La exasesora de Unió ratifica en el juicio que Torramadé abusó de ella, El País, 14 d'abril de 2016
* ↑ Absuelto el exalcalde de Salt de abusos sexuales a una asesora de UDC
* ↑ Torramadé retira la denuncia por extorsión contra Minerva Amador, El País, 13 de juny de 2016

## Enllaços externs

* Notícies sobre Jaume Torremadé a El País
# Jaume Torres i Grau

Jaume Torres i Grau (Barcelona, 1879-1945) fou un arquitecte modernista titulat el 1903. Va formar part de la Societat Torres Germans —l'arquitecte Raimon Torres Grau n'era el gerent— per a la qual va construir, entre 1905 i 1907, les Cases Torres Germans, un conjunt d'edificis modernistes al carrers d'Aribau, 178-180, de París, 180 bis-182 de Barcelona.
Els dos germans van participar en el concurs de projectes d'escoles graduades per a Barcelona, celebrat el 1914, i en van obtenir el segon premi. De les obres modernistes més importants de Jaume Torres destaquen, a més de les abans esmentades, les Cases Ramos de la Plaça de Lesseps, núm. 30-32 (1906), i la Casa Elena Castellano del carrer de Santa Anna, 21 (1906-1907), de Barcelona.
A partir dels anys vint, la seva obra es caracteritzà per l'adopció de les formes barroques i classicistes propugnades pel Noucentisme, com ara a l'edifici de Correus i Telègrafs (1926-1928) a la Via Laietana, fet en col·laboració amb Josep Goday, i el del Foment d'Obres i Construccions, o FOCSA, (1924) del carrer Balmes, núm. 36-42, que va ser premiat al concurs anual d'edificis artístics de l'Ajuntament de Barcelona el 1925.
* Cases modernistes a Aribau 180 (Barcelona)
* Cases Ramos, a la plaça Lesseps (1906)
* Edifici industrial encarregat per Lluís Casali, al Carrer Torres i Amat, 1, de Barcelona (1917). Es transformà el 1938.
* Seu de FOCSA al Carrer Balmes, 36 (1924)
* Edifici de Correus i Telègrafs (1926-1928)

## Bibliografia

* «Glossari d'artístes». A: El Modernisme. Vol 2. Barcelona: Ed. Olimpíada Cultural i Lundwerg, 1990. ISBN 84-87647-006.
# Jaume de Cordelles i Ramanyer

Jaume de Cordelles i Ramanyer (Barcelona, segle XVII - segle XVIII) fou un militar català durant la Guerra de Successió Espanyola.

## Biografia

La seva família pertanyia a la burgesia catalana de Barcelona compromesa amb el règim austriacista, era cunyat d'un general de l'Imperi, Georg Ignaz von Tattenbach, i un avantpassat seu, el canonge Jaume Cordelles i Oms, havia estat el 79è President de la Generalitat de Catalunya. D'entre els seus germans, els que més es destacaren en la lluita foren Francesc (Abat), Miquel (coronel) i Felicià.
El 1704, amb el grau de Tinent Coronel i protector del Braç Militar de Catalunya, era el màxim comandant de la Coronela de la Ciutat de Barcelona i alhora formava part dels nuclis conspiratius que preparaven l'aixecament militar contra el nou rei Felip IV d'Aragó i V de Castella. Quan les tropes del Reichfeldmarshall Georg von Hessen-Darmstadt (Príncep Jordi) desembarcaren a Barcelona, el complot fou descobert i el virrei de Catalunya borbònic Velasco el desterrà de Barcelona.
Anà a Vic, i el 1705 s'uní a les forces que participaren en l'Aixecament Militar Austriacista. Quan l'Arxiduc d'Àustria Carles III desembarcà a Barcelona, fou un dels nobles de l'aristocràcia catalana que li reté homenatge. El 1706 fou nomenat de nou protector del Braç Militar de Catalunya i Governador del Castell de Montjuïc. Ascendit al grau de coronel, estigué al front del Regiment núm. 5 «Ciutat de Barcelona».
Combaté fins al juliol de 1713 quan, ja greument malalt, hagué de presentar la renúncia i fou rellevat pel General de Batalla Francesc d'Asprer i Talric. Els borbònics decretaren la confiscació de tots els seus béns, però no en trobaren a nom seu.

## Referències

* 1 2 3 «Jaume de Cordelles i Ramanyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Els Cordelles».
# Jean-Antoine Injalbert

Jean-Antoine Injalbert (Béziers 1845 - 1933) fou un escultor francès
Artista molt conegut a França en el seu temps, per la seva habilitat en el modelat del cos humà. Una bona part de la seva obra, de tendència academitzant, fou realitzada amb destinació a edificis públics de París -el Palau de Justícia, La Sorbona, l'estació d'Orsay o el Petit Palais. Fou autor també de diversos monuments i de nombroses figuretes decoratives de bronze, de les quals es conserva una bona mostra al museu de la seva ciutat natal.

## Referències

* ↑ Mendoza 1995: 103

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
* Pèl & Ploma, vol. II, núm. 76, Barcelona, 15 maig 1901, fig. p. 8
# Jean-Baptiste-Maurice Quinault

Jean-Baptiste-Maurice Quinault (Verdun, 9 de setembre de 1687 - Gien, 30 d'agost de 1745) fou un actor i músic francès.
Fill d'un actor de la Comédie-Française, que aconseguí del duc d'Orleans, regent del regne, executòria de noblesa. Començà la seva carrera el 6 de maig de 1712 en el Teatre Francès amb el paper de Hipòlit a Fedra; fou admès en aquest el 27 de juny següent i compartí amb el seu germà Quinault-Dufresne els primers rols de la comèdia des de 1718 fins 1733, any en què es retirà a Gien, on morí en la data a dalt indicada.
Quinault era un bon músic, cantava amb bon gust els divertiments que es representaven com a entremesos en la Comédie-Française i componia la música de la majoria dels intermedis que s'executaven en aquest teatre. El 1729 es representà en l'Òpera una òpera-ballet de la seva composició titulada Les amours des Déeses.
Era home d'enginy, de brillant i amena conversa, molt estimat en les tertúlies literàries. També va compondre una nova música per Le bourgeois gentilhomme, de Molière, en la reposició d'aquesta obra el 1716.
Hi havia tota una nissaga Quinault: a més de d'Abraham, va tenir tres germanes que també foren molt bones actrius; Françoise; Marie-Anne-Catherine i Jeanne-Françoise i la seva cunyada, l'esposa d'Abraham Catherine-Jeanne.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 1318 (ISBN 84-239-4548-0)
# Jean-Baptiste Labat (musicòleg)

Jean-Baptiste Labat (Verdun, 14 de juny de 1802 - Lagarosse, 6 de gener de 1875) fou un musicòleg, organista, mestre de capella i compositor francès del Romanticisme. Estudià en la seva ciutat natal, i a Tolosa i a París, i el 1828 fou nomenat mestre de capella i organista de la catedral de Montalban. Va compondre tres misses, un magnificat, un oratori, motets, antífones, cantates i molts fragments per a piano. A més escrigué Etudes philosophiques et morales sur l'histoire de la musique (París, 1852) i nombrosos treballs de crítica i d'història de la música.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 17 ISBN 84-239-4524-3
* https://books.google.cat/books?id=sRUoAAAAYAAJ&printsec=frontcover&hl=ca#v=onepage&q&f=false
# Jean-Baptiste Le Moyne

Jean-Baptiste Lemoyne o Moyne (Aimet, Dordonya, 3 d'abril de 1751 – París, 30 de desembre de 1796) fou un compositor i director d'òperes francès.
Va fer els primers estudis musicals de la mà del seu oncle el qual era mestre de capella de la catedral del Perigord, i després viatjà per Alemanya i Polònia al front d'una companyia lírica francesa amb la qual va fer debutar la jove cantant Antoinette Saint-Huberty, ensems que es donava a conèixer per un Chant d'orage. Fou un imitador molt dolent de Gluck, i després de Piccinni i, finalment de l'escola francesa.
Va escriure les òperes següents:
* Le bouquet de Colette i Electre (1782);
* Phédre (1786);
* Les Prétendrus i Nephté (1789);
* Les Pommiers eet le Moulin, Louis IX en Egypte i Elfrida (1792);
* Milthiade à Maratow (1793);
* Tonte la Grèce (1794);
* Le petit batelier, Le compère Luc i Le mensonge officieux (1795).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm.. 52, pàg. 1473 (ISBN 84 239-4552-9)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1551 (ISBN 84 239-4536-7)
# Jean-Baptiste Loeillet

Jean-Baptiste Loeillet o John Loeillet (Gant, actual Bèlgica que en aquella època pertanyia a les Províncies Unides dels Habsburg, 18 de novembre de 1680 - Londres, Regne de la Gran Bretanya, 19 de juliol de 1728) fou un músic intèrpret de la flauta travessera, clavicordi i oboè.
Tocava la flauta travessera amb rara habilitat, i també fou un pianista notable. Després d'haver passat cert temps a París, on feu imprimir diverses composicions per a flauta, es traslladà a Londres el 1705. Allí aconseguí molta fama com a director de concerts, i tant les lliçons que donà, com l'enorme venda de les seves composicions, li proporcionaren molts ingressos pecuniaris, ja que en morir deixà una la suma de 16.000 lliures esterlines. Les seves composicions estan escrites especialment per a flauta figurant-hi un gran nombre de sonates. També escrigué Twelve Suits of lessons for the Harpsichord.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum. núm. 30, pàg. 1393 ISBN 84-239-4530-8
# Jean-Baptiste Morin (compositor)

Jean-Baptiste Morin (Orleans, 2 de febrer de 1677 - París, 27 d'abril de 1745) va ser un compositor francès i el director de la Música a Felip d'Orleans, Regent de França, abans i potser durant la seva regència. De 1719 a 1731 Morin va ser Mestre de musica de Louise Adélaïde d'Orléans, filla del duc, a l'abadia reial de Chelles, prop de París.
Morin va néixer a Orléans. Va escriure nombroses obres, incloent el més famós d'un conjunt de cantates (publicat entre 1706 i 1712). Aquests van proporcionar una fusió d'un francès amb l'estil italià llavors popular a la cort de Regent. Morin va assenyalar en el prefaci de l'edició de 1706 els seus esforços "de conservar la dolçor de l'estil francès de la melodia, però amb major varietat en els acompanyaments, i emprant aquells ritmes i modulacions característics de la cantata italiana". Morin va dedicar el volum al seu patrocinador reial. Va publicar també dos llibres famosos de Motets (1704 / 2n ed 1748; 1709) i un processional per a Chelles (1726).
El seu divertiment La Chasse du Cerf (octubre de 1707, llibret del seu amic i protector, Jean de Serré de Rieux (en el moment: François-Joseph de Seré, senyor de Rieux, prop de Beauvais), parlamentari parisenc, poeta i gran aficionat a la música) proporciona el motiu del crit a la caça que Haydn, més tard va emprar en la seva Simfonia núm. 73. Morin mor a París el 1745 (i no 1754: cf. el seu 'Inventaire après décés' a París, Arxius nacionals).

## Referències

* ↑ «Jean-Baptiste Morin (composer)». Europeana. [Consulta: 3 gener 2019].
# Jean-Baptiste Rey

Jean-Baptiste Rey (Lauzerte, 18 de desembre de 1734 − París, 15 de juliol de 1810) fou un director d'orquestra i compositor francès.
Estudià art musical amb mestres del seu voltant, i avançà tant en els seus estudis que als setze anys ja era mestre de capella de la catedral d'Auch (Gascunya), càrrec que deixà per a dirigir l'orquestra de l'Òpera de Tolosa. Per espai d'uns quaranta anys va romandre en les seves funcions de director d'orquestra en diverses ciutats de França, tals com Montpeller, Marsella, Bordeus i Nantes, i es traslladà finalment a París, on el seu èxit fou molt ràpid, ja que com a ajudant o substitut de Francœur, o com el seu successor el 1781, dirigí el teatre de l'Òpera, i tingué a càrrec seu l'execució de les obres mestres de Gluck, Spontini, Piccinni i Salieri.
Però tant el seu càrrec de director de l'orquestra de l'Òpera com el de mestre de capella de Lluís XIV (que desenvolupava des de 1779), els va perdre a causa de la Revolució. El 1794, en organitzar-se el Conservatori de París, se'l nomenà professor d'harmonia d'aquest; però com que era partidari de Rameau, fou jubilat en procedir-se el 1802 a la reducció de personal d'aquell centre docent; posteriorment fou mestre de capella de Napoleó (1804-1810).
En col·laboració amb el seu germà Rey, donà al teatre de l'Òpera de París Apollon et Coronis (1781), i a més va compondre els ballables de l'òpera Tarare de Salieri, i d'Oedipe à Colone, òpera de Sacchini; també és autor del tercer acte d'Arviri et Evéline que Sacchini no va poder acabar perquè el va sorprendre la mort.

## Referències

* ↑ François-Joseph Fétis, Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique, Paris : Firmin-Didot, 1866-1868
* ↑ John Garton, A general biographical dictionary, Vol.III, London:Whittaker and Co., 1838

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, volum núm. 51, pàg. 186 (ISBN 84-239-4551-0).