OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barcarola

Una barcarola és una cançó popular, típica dels gondolers venecians, o una peça musical composta en aquest estil. En la música clàssica n'hi ha dos famosos exemples: la barcarola de l'òpera Els contes de Hoffmann, de Jacques Offenbach i la Barcarola en Fa sostingut major per a piano, de Frédéric Chopin.

## Descripció

La barcarola es caracteritza per un ritme evocador del moviment de la perxa per part del gondoler, en compàs de 6/8 i tempo moderat.
Tot i que les barcaroles més famoses pertanyen al romanticisme musical, el gènere ja era ben conegut al segle xviii, fins al punt que Burney afirmà a The Present State of Music in France and Italy (1771) que era una celebrada forma apreciada pels "afeccionats de bon gust".

## Exemples

La barcarola va ser una forma musical molt popular en l'òpera, on el seu estil aparentment senzill i sentimental va poder ser ben explotat: a més de l'esmentat exemple d'Offenbach, Paisiello, Weber i Rossini van escriure àries que eren barcaroles. Gaetano Donizetti va ambientar l'escena veneciana que obre el seu Marino Faliero (1835) amb una barcarola cantada per un gondoler i el cor, i Verdi va incloure'n una altra a Un Ballo in Maschera (l'ària "Di’ tu se fidele il flutto m'aspetta", de Riccardo, en l'Acte I).
Schubert, tot i que no va emprar específicament el nom barcarola, va usar un estil semblant en alguns dels seus famosos lieder, entre els quals cal destacar "Auf dem Wasser zu singen", D.774.
També són barcaroles les tres cançons de gondolers venecians incloses a les Cançons sense paraules de Felix Mendelssohn, les opus 19, opus 30 i opus 62; la peça corresponent a "Juny" en Les Estacions de Txaikovski; la barcarola de l'opus 65 de Charles-Valentin Alkan, el Troisième recueil de chants; la de Béla Bartók a Szabadban; la barcarola del rei a Candide de Leonard Bernstein; diversos exemples d'Anton Rubinstein, Mili Balàkirev, Aleksandr Glazunov, Edward MacDowell i Ethelbert Nevin. Cal destacar especialment la col·lecció de trenta barcaroles per a piano de Gabriel Fauré.
Al segle XX trobem, entre altres exemples, l'obra Julia Florida del guitarrista Agustín Barrios i el segon moviment del Trio núm. 2 d'Heitor Villa-Lobos, una Berceuse-Barcarola (1915).

## Referències i notes

* ↑ Randel, Harvard Dictionary of Music
* 1 2 3 4 Brown, Maurice: New Grove Dictionary of Music and Musicians (1980)

## Bibliografia

* The New Harvard Dictionary of Music, ed. Don Randel. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 1986. ISBN 0-674-61525-5
* Brown, Maurice, "Barcarolle", a The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. Londres, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
# Barreja (beguda)

La barreja és una beguda consistent en una mescla d'aiguardent i de vi. La barreja més popular és aquella feta de moscatell i anís, que es barregen a parts iguals directament en un got petit. També es pot preparar amb moscatell i brandi o cassalla, vi ranci i anís o mistela i cassalla o brandi. No hi ha acord en el punt si l'anís ha de ser sec o dolç. Se solia beure abans d'esmorzar, especialment per fer passar el fred. Aquest acompanyament del primer cafè del matí va ser incorporat pels treballadors immigrats al Principat de Catalunya. Ara, però, està sent substituïda pel cigaló (també anomenat perfumat o rebentat) o el trifàsic.

## A la Patum de Berga

Juntament amb el mau-mau, la barreja (sobretot en la versió amb moscatell i anís) és una de les begudes típiques de la Patum de Berga. Tradicionalment, particulars i establiments de restauració preparaven la seva pròpia barreja, però el 2010 el Patronat de la Patum va reconèixer una barreja oficial fabricada per una destil·leria local, i ara la venda d'aquest producte ajuda a finançar la festa. Tradicionalment la barreja de Patum se serveix ben freda, però l'any 1989 l'Ajuntament de Berga va manar que se servís a temperatura ambient, ja que la frescor dissimula el contingut d'alcohol de la beguda.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure, plana 45. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X
* ↑ «La Barreja de la Patum». Destil·leries Vila. Arxivat de l'original el 2016-04-26. [Consulta: 16 maig 2028].
* ↑ Màrquez, Pilar «Berga presenta amb expectació la barreja oficial de Patum». Regió 7, 06-06-2010.
* ↑ Noyes, Dorothy. Fire in the Plaça: Catalan Festival Politics After Franco (en anglès). Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2003, p. 223.
Viccionari
# Bartholomäus Gesius

Bartholomäus Gesius (Müncheberg, 1555 - Frankfurt de l'Òder, 1613) fou un compositor i teòric musical alemany. Va escriure nombrosos himnes, salms, misses, cançons i motets. La seva obra teòrica principal és Synopsis musicae practicae (1609-1618), la qual aconseguí gran estima en el seu temps.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1499 ISBN 84-239-4525-1

## Enllaços externs

* «Bibliografia relacionada amb Bartholomäus Gesius» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
# Bartolomeo Cordans

Bartolomeo Cordans (Venècia, 12 de març de 1698 – Udine, (Friül), 14 de maig de 1757), fou un compositor italià, considerat un dels compositors més importants en l'àmbit de la música sacra setcentista al Friül.
Ingressà en l'orde franciscana sent molt jove, i el papa li concedí la seva secularització el 1735, passant a ocupar el lloc de mestres de capella de la catedral d'Udine. Anteriorment havia escrit diverses òperes, representades a Venècia, entre elles: La generositat di Tiberio, en col·laboració amb Santo Lapis. Silvia (1730), amb llibret del comte Enrico Bissaro, i La Romilda, lletra de Pagani Cesa el 1731. A més, va compondre, l'oratori San Romualdo, que cantaren per primera vegada els frares camaldulencs del convent de Sant Miquel de Murano, en el VII aniversari de la mort del sant.
Cordans era home de caràcter violent, va sostindré agres discussions amb el bisbe i els canonges de la catedral a la qual pertanyia, i en venjança, en el seu testament deixà tota la música que tenia en el seu poder a un fabricant de focs artificials, amb la precisa condició d'emprar el paper en la fabricació de coets, i afegint que lamentava no poder fer el mateix amb les partitures que guardava en el capítol de la catedral.
La seva fecunditat, segons sembla, fou prodigiosa, ja que en l'arxiu de la referida catedral s'hi guarden, a més de les obres cremades, 60 Misses solemnes amb cors i orquestra, algunes d'elles a dos cors, un centenar de Salms i una innumerable quantitat de motets, antífones i responsoris.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15, pàg. 535. (ISBN 84-239-4515-4)
# Bartolomeo Mutis

Bartolomeo Mutis, comte de Cesana, fou un compositor italià que va viure a finals del segle XVI. Fou autor de motets, alguns dels quals van ser inserits en el Parnassus musicus Ferdinandaens, de Pergamenó (1615).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 1469. (ISBN 84-239-4512-X)
# Itsukushima

Itsukushima (japonès: 厳島), també anomenada popularment Miyajima (japonès: 宮島, que vol dir «illa del santuari») és una illa situada a dins de la Badia d'Hiroshima i banyada pel mar interior de Seto, al Japó, de 31 km de perímetre, dependent de la prefectura d'Hiroshima.
Forma un dels tres paisatges més pintorescs del Japó. Cèlebre pels seus temples xintoistes dedicats a les filles de Susan-ho, una de les quals va donar nom a l'illa, que també s'anomena Onga-shimu.
En aquesta illa hi està ubicat el Santuari d'Itsukushima, del que s'afirma que fou construït l'any 593, però no hi ha dades fiables d'aquesta construcció fins al 811. Aquest santuari està inscrit com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.
El 1555 s'hi construí un castell.

## Bibliografia

* Volum núm. 28, segona part. pàg. 2274, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4582-0)
# Institut Valencià de Cultura

L'Institut Valencià de Cultura és una entitat de dret públic de la Generalitat Valenciana, adscrita a la conselleria amb competències en matèria de cultura, que té com a finalitat el desplegament i l'execució de la política cultural de la Generalitat Valenciana en tot allò que afecta el coneixement, la tutela, el foment, la conservació, la restauració, l'estudi, la investigació i la difusió de les arts escèniques, musicals i plàstiques en totes les seues varietats i els museus en particular, del patrimoni audiovisual i de la cinematografia i, en general, de tots els béns culturals integrants del patrimoni cultural valencià.
CulturArts Generalitat fou creada el 23 d'octubre de 2012 com a CulturArts Generalitat i és el resultat de la transformació de l'entitat de dret públic Teatres de la Generalitat i de l'ampliació dels seus fins amb l'assumpció de les entitats de dret públic Institut Valencià de la Música, Institut Valencià de l'Audiovisual i la Cinematografia Ricardo Muñoz Suay i l'Institut Valencià de Conservació i Restauració de Béns Culturals, així com l'assumpció de part de les funcions de la Fundació de la Comunitat Valenciana Palau de les Arts Reina Sofía i la Fundació de la Comunitat Valenciana La Llum de les Imatges.
El seu primer director general fou Manuel Tomás Ludeña, substituit en 2014 per José Luis Moreno Maicas, i en 2016 per Abel Guarinos Viñoles. En 2017 l'entitat va canviar el nom a Institut Valencià de Cultura i va reestructurar el seu personal, eliminant 11 places de treball de tasques burocràtiques o de xofers substituides per 13 de perfils artístics.

## Organització

Els òrgans de CulturArts Generalitat són:
* La Presidència.
* El Consell de Direcció.
* La Direcció General.
* El Consell Assessor

## Referències

* ↑ «Decret 5/2013, de 4 de gener, del Consell, pel qual s'aprova el Reglament d'Organització i Funcionament de CulturArts Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6937, 07-01-2013, p. 242.
* ↑ «Decret Llei 7/2012, de 19 d'octubre, del Consell, de Mesures de Reestructuració i Racionalització del Sector Públic Empresarial i Fundacional de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6886, 22-10-2012, p. 29257.
* ↑ «Manuel Tomás será el primer director de CulturArts» (en 28/01/2013). El Mundo, castellà. [Consulta: 12 octubre 2022].
* ↑ «Julia Climent, nueva secretaria autonómica de Cultura, y José Luis Moreno, director de CulturArts» (en castellà). La Vanguardia, 19-09-2014. [Consulta: 12 octubre 2022].
* ↑ «Abel Guarinos, nou director de CulturArts». Vilaweb, 07-04-2016. [Consulta: 12 octubre 2022].
* ↑ «L'IVC neteja l'últim rastre de CulturArts». Diari La Veu, 16-02-2018. [Consulta: 12 octubre 2022].
* ↑ «CulturArts canvia llocs de burocràcia i xofers per personal tècnic i artístic». Diari La Veu, 08-07-2017. Arxivat de l'original el 12 d’octubre 2022. [Consulta: 12 octubre 2022].
# Institut d'Estudis Ilerdencs

Institut d'Estudis Ilerdencs (IEI) és una institució cultural creada el 25 de març de 1942 a Lleida per la diputació provincial, aleshores dirigida per Josep Maria de Porcioles, amb la finalitat de promoure la cultura i la investigació a les comarques lleidatanes, adscrita des d'aleshores al Consell Superior d'Investigacions Científiques. Des del 1943 publica la revista Ilerda. L'IEI es defineix com un centre promotor i impulsor de la investigació i de l'estudi, desenvolupant aquesta comesa en el marc de la província de Lleida i de les seves comarques.
Disposa d'un museu arqueològic, d'una sala de documentació, bibliografia i ceràmica, d'una col·lecció geològica i paleontològica, d'una col·lecció del llibre lleidatà, cedida per Ramon Areny i Batlle i d'una col·lecció de goigs del llegat Enric Cassasas. Des del 1967 hi funciona la Càtedra de Cultura Catalana Samuel Gili i Gaya. Els estatuts es reformaren el 1986 per tal de canviar la imatge i democratitzar l'organització interna.
Té la seu a l'antic Hospital de Santa Maria.

## Referències

* ↑ http://www.fpiei.cat/ca/serveis/llegats/casassas.asp Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine.
* ↑ Sàez, Anna «La bella austeritat del gòtic civil català». Sàpiens [Barcelona], núm. 98, 12-2010, p. 71. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Institut d'Estudis Ilerdencs - Lloc web oficial
# Institut de Ciències de l'Educació de la UPC

L'Institut de Ciències de l'Educació (ICE) de la UPC és una unitat acadèmica que contribueix a la millora de la qualitat docent a la Universitat Politècnica de Catalunya, mitjançant, entre d'altres, la promoció de la millora i la innovació de l'activitat docent i la formació de caràcter docent del professorat. L’ICE organitza i fa cursos de postgrau i altres activitats docents especialitzades, dirigides o no a l’obtenció de diplomes acadèmics, organitzar i participar en activitats d'extensió universitària i contractar amb entitats públiques o privades, o amb persones físiques, la realització d’activitats de recerca, d’assessorament i de prestació de serveis.."

## Referències

* ↑ «Article 36 dels Estatuts de la Universitat Politècnica de Catalunya». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 6140, 01-06-2012.
# Introduction et rondo capriccioso

Introduction et rondo capriccioso en la menor (Introducció i rondó capriciós), op. 28, és una obra per a violí i orquestra escrit el 1863 per Camille Saint-Saëns per al violinista Pablo Sarasate. Des de la seva creació és una de les obres més populars de Saint-Saëns. L'obra dura aproximadament 9 minuts.

## Història

Camille Saint-Saëns, igual que molts altres compositors romàntics francesos, com ara Édouard Lalo i Georges Bizet, va tenir un gran interès en la música espanyola. Aquest estil pot observar-se en les seves composicions per a violí Havanaise op. 83 i la Introduction et rondo capriccioso. El 1859, el prodigi del violí Pablo Sarasate, de 15 anys, va demanar a Saint-Saëns que compongués un concert per a violí i orquestra. Afalagat, Saint-Saëns va compondre el Concert per a violí núm. 1, en la major. Quatre anys més tard, el 1863, Saint-Saëns va compondre una altra obra per Sarasate: Introduction et rondo capriccioso per a violí i piano. L'estrena d'aquesta peça de la mà de Sarasate va tenir lloc el 4 d'abril de 1867.

## Referències

* ↑ Introducción y Rondo capriccioso en data.bnf.fr
* ↑ François-René Tranchefort, Guía de la música sinfónica, Fayard 1986, pág. 672 ISBN 2-213-01638-0
# Ipomoea indica

Ipomoea indica, coneguda com a campanetes de jardí, és una espècie de distribució neotropical de la família de les convolvulàcies.
És una liana perennifòlia de tija verda i llarga, molt fullosa i que s'estén en grans superfícies. Les fulles són cordades o trilobulades. La flor apareix a la primavera i estiu, és lila, molt gran, vistosa i té forma de campaneta. Per la seva facilitat de propagació i vistositat de les flors s'ha utilitzat freqüentment com a planta ornamental.
És originària de la regió tropical d'Amèrica i de Hawai. Actualment es troba dispersa arreu del món degut al seu ús com a planta ornamental. Als països catalans es pot trobar naturalitzada en camps abandonats i marges de torrents. A Portugal, Nova Zelanda, Califòrnia, Austràlia entre altres països se la considera espècie invasora nociva.
A les Illes Balears i Canàries està catalogada com a espècie exòtica invasora. Entre altres, això implica que està prohibit comercialitzar-la i introduir-la al medi natural en aquest territori. Tampoc es poden reintroduir exemplars que hagin estat extrets de la natura.

## Etimologia

* Ipomoea, nom del gènere, que prové del grec ips, ipos = "cuc" i homoios = "semblança", per la forma voluble de les tiges.
* indica, epítet botànic que significa que és origenària de l'Índia, la Xina o les Índies Oriental, en aquest cas de les Índies Orientals (Amèrica).

## Referències

* ↑ «Herbari Virtual del Mediterrani Occidental». UIB.
* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ «Ipomoea». Wiktionary.
* ↑ Harrison, Lorraine. RHS Latin for gardeners. Regne Unit: Mitchell Beazley, 2012, p. 224. ISBN 9781845337315.
# Mesquita d'Hammuda Paixà

La mesquita de Hammuda Paixà (àrab: جامع حمودة باشا, jāmiʿ Ḥammūda Bāxā) és un edifici religiós de Tunis, a Tunísia, construït pel bei muradita Hammuda Paixà el 1655. És del ritu hanefita amb minaret octogonal. L'arquitectura és d'estil otomà del segle xvii, amb porta de marbre i teulada verda a tres pendents. Té, a l'interior, a la dreta del pati, el mausoleu de Hammuda Paixà. Les finestres estan decorades amb ferros molt treballats, cas únic a Tunísia en arquitectura religiosa.
# Irma Seydel

Irma Katharina Seydel (Boston, 27 de setembre de 1897 - [...?]) fou una compositora i violinista nord-americana.
Estudia el violí, primer amb el seu pare, Theodore C. Seydel, un violinista nascut a Alemanya i nacionalitzat estatunidenc que va treballar més de 30 anys a l'Orquestra Simfònica de Boston. Irma va estudiar més tard amb Strube i Loeffler. Als quatre anys ja havia fet la primera aparició en públic. Com el seu pare, va ser solista de l'Orquestra Simfònica de Boston i va donar concerts en les principals ciutats alemanyes.
Les seves composicions foren: un Minuet; Indian Dirge, diversos fragments per a violí i alguna melodia vocal.
Va morir no abans de 1954, data en la qual apareix en el cens de la ciutat de Boston.

## Referències

* ↑ «Death takes Seyden». The Pittsburgh Press, 13-12-1929, pàg. 16.
* 1 2 Pech, Kay. «Women and The Violin» (PDF) (en anglès), 01-04-2016. Arxivat de l'original el 19 d’octubre 2016. [Consulta: 27 setembre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 55, pàg. 922 (ISBN 84 239-4555-3)
# Bartomeu Amat Brugada

Bartomeu Amat Brugada (Terrassa, 20 d'abril de 1870 - Terrassa, 24 de març de 1909), fou, inventor, mecànic i enginyer tèxtil. Era fill de l'industrial tèxtil Ignasi Amat i Galí; el qual també va ser un avançat en qüestions mecàniques del seu ofici.
Ben aviat es va distingir per la seva afició a l'estudi i per la seva capacitat, havent seguit els estudis a les Escoles d'Espanya i Bèlgica, i va tornar d'aquesta darrera amb el títol d'enginyer manufacturer civil i de mines. En concloure la carrera va entrar al servei tècnic de les cases Korting i La Maquinista Terrestre i Marítima, i poc temps després passava com a director a una fàbrica de filats, on va donar els primers fruits de la seva clara intel·ligència. Va ser inventor d'un torsiòmetre i va escriure notabilíssims articles per a la revista Industrie Textile.
L'Escola Industrial de Terrassa es va fundar a instàncies seves; fou elegit director de la mateixa pels seus companys i va exercir la càtedra de Tecnologia tèxtil des de la seva fundació el 1903. Fou creador del títol d'enginyer tèxtil a Espanya. Per iniciativa seva es va fundar el Condicionament terrassenc el 1906, primer a Espanya, obra utilíssima que altres ciutats industrials es van afanyar a imitar.
Amat no va ser només un gran teòric; fou també un gran pràctic, un veritable professor modern de l'art tèxtil. A la industria de l'estam era considerat com una de les primeres autoritats per la seva vasta il·lustració i competència. En morir tenia en preparació una obra sobre tecnologia tèxtil. Va morir molt jove (39 anys) precisament en accident de treball, en caure-li al cap una politja que li va causar ferides mortals.
Als jardins de l'Escola Industrial de Terrassa es va aixecar una columna coronada per un bust-retrat seu per perpetuar-ne el record.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. 1, pàg. 491. (ISBN 84-239-4571-5)
# Ituglanis gracilior

Ituglanis gracilior és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Guaiana.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Costa W. J. E. M. & Bockmann F. A. 1993. Un nouveau genre néotropical de la famille des Trichomycteridae (Siluriformes: Loricarioidei). Rev. Fr. Aquariol. v. 20 (núm. 2). 43-46.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eigenmann, C. H. 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gottlob Bachmann

Gottlob Bachmann (Bornitz, 26 de març de 1763 - Zeitz, 10 d'abril de 1840) fou un compositor i organista alemany.
Estudià contrapunt a Leipzig; primer imità l'estil de Häydn i Mozart en diverses simfonies, després el de Naumann, del que en va ser deixeble, i a Weigl i per acabar als mestres italians com Cimarosa, Martini i Salieri.
Les seves composicions no resten mancades de mèrit, però els manca originalitat: entre elles hi figuren les òperes:
* Faedon & Náyade;
* Don Silvio de Rosalba (Brunswick, 1797);
* Orfeo y Euridice (Brunswick, 1898).
Diverses col·leccions de Balades i melodies, amb lletra presa de cançons populars o de les poesies de Bürger, com Hero y Leandro i Leonora de Matthison, de Goethe i de Schiller, com Els laments de ceres i La cançó, a més de simfonies, ballables, quartets, trios... Va escriure un Tractat d'harmonia i un Curs complet de música (1833).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 109-10 (ISBN 84-239-4507-3)
# Mesquita del Abidine

La mesquita d'al-Abidín de Cartago (àrab: جامع العابدين, jāmiʿ al-ʿĀbidīn) és un edifici religiós de la ciutat de Cartago, a Tunísia. Fou construïda sobre plànols de l'arquitecte Ayad Sriha i està dedicada a l'expresident de la república Zine El Abidine Ben Ali, que va posar la primera pedra el 16 de novembre del 2000 i la va inaugurar l'11 de novembre del 2003. Es troba al turó de l'Odèon, a una esplanada de 2500 metres quadrats. El seu minaret fa 55 metres d'alt, i el pati interior 1500 m²; la sala d'oració port acollir fins a 1.700 fidels.