OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Leiothlypis

Leiothlypis és un gènere d'ocells de la família dels parúlids (Parulidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 15.1, 2025) aquest gènere està format per 6 espècies:
* Bosquerola de Tennessee - (Leiothlypis peregrina Wilson, A, 1811)
* Bosquerola de coroneta taronja - (Leiothlypis celata Say, 1822)
* Bosquerola de Colima - (Leiothlypis crissalis Salvin & Godman, 1889)
* Bosquerola de Lucy - (Leiothlypis luciae Cooper, JG, 1861)
* Bosquerola de Nashville - (Leiothlypis ruficapilla Wilson, A, 1811)
* Bosquerola de Virgínia - (Leiothlypis virginiae Baird, SF, 1860)

## Referències

* ↑ «Leiothlypis (Leiothlypis sp.) - Avibase». [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «Leiothlypis Sangster, 2008» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «New World warblers, mitrospingid tanagers – IOC World Bird List». [Consulta: 7 març 2025].
# Batasio tigrinus

Batasio tigrinus és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Tailàndia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ng, H. H. & M. Kottelat 2001. A review of the genus Batasio (Teleostei: Bagridae) in Indochina, with the description of Batasio tigrinus sp. n. from Thailand. Rev. Suisse Zool. v. 108 (núm. 3): 495-511.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Jean-Henry Gourgaud

Jean-Henry Gourgaud anomenat Dugazon (Marsella, 15 de novembre de 1746 - Sandillon, 10 d'octubre de 1809) fou un actor casat amb l'actriu Louise Rosalie Lefebvre i pare del compositor Gustave Dugazon.
Als vint-i-quatre anys debutà en la Comèdia Francesa, i des del principi, agradà al públic. Abraçà amb entusiasme els principis de la Revolució, i el 1791 se separà de la Comèdia Francesa amb Talma i d'altres artistes, per a passar al teatre de varietats del Palau Reial. Més tard treballà en el teatre Feydeau, i el 1799 tornà a la Comèdia Francesa, en la que hi va romandre fins al 1807, en què el seu estat de salut l'obliga a retirar-se. El 1776 s'havia casat amb l'actriu Louise Rosalie Lefebvre de la que se'n divorcià el 1794, si bé des de molt temps abans estaven separats ambdós esposos. Va escriure les comèdies: L'Emigrante (1792), L'avénement de Mustapha au trone (1792) i La modéré (1793).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2401 (ISBN 84-239-4581-2)
# Jean-Marc Nattier

Jean-Marc Nattier (París, Regne de França, 1685 - 1766) fou un pintor de la història francès. Era fill de Marc Nattier (el vell) i de Maria Courtois, distingida miniaturista francesa, deixeble de Le Brun, nascuda vers l'any 1655 a París i morta en la mateixa ciutat. Jean-Marc estudià sota la direcció del seu pare i més tard en l'Acadèmia i en la Galeria Luxemburg. El 1718 fou membre de l'Acadèmia i el 1752 professor d'aquesta.
Des de 1737 fins a 1763 exposà en quasi tots els salons de París. Anteriorment havia rebut l'encàrrec de fer el retrat de tots els personatges més notables de la cort de l'Imperi Rus, que executà a Amsterdam. Pere el Gran restà tan satisfet d'aquell treball, que invità l'artista a anar a Rússia, pretensió a la qual no accedí Nattier, pel qual, irritat el tsar, es negà a pagar a aquell l'import dels seus retrats.
Altres disgusts de caràcter pecuniari amargaren l'existència de Nattier, i pobre i abandonat per tot el món, hagué d'implorar, el 1754, una pensió del rei (pensió que havia quedat vacant amb la mort de Cazes), acabant Nattier els seus dies en mig de la major misèria.

## Obra

Les seves obres d'assumptes mitològics resten quasi oblidades, però els seus retrats són avui molt apreciats, especialment els de dones, com els de Maria Leszczynska, esposa de Lluís XV; Elisabet de França (duquessa de Parma) en vestit de caça; Lluïsa Enriqueta de Borbó sota la forma d'Hebe; La Camargo, Galeria de Nantes; Caterina I, l'Hermitage de Sant Petersburg; Adelaida de França, com Diana, Galeria dels Uffizi (Florència), i d'altres.
* El Museu del Louvre només posseeix un quadre d'aquest pintor, la Magdalena,
* A Dresden hi ha el de Maurici de Savoia,
* A Versalles, Apolo protector de les arts, que presentà el 1715, per a ingressar en l'Acadèmia, però no ho aconseguí.
* Perseo portant el cap de Medusa a les noces de Fineu, amb aquesta obbra assolí l'etrada a l'Acadèmia (1718).
* La Batalla de Pultowa, per encàrrec de Pere el Gran de Rússia.

## Galeria

* Quadre de Beaumarchais
* Retrat d'Ulla Sparre (1711-1768), esposa del comte Carl Gustaf Tessin
* Madame de La Porte
* La Pompadour
* Princesa Isabel de Parma
* Marie Leszczyńska, reina de França
* Retrat de Jean Philippe d'Orléans (1702-1748), gran prior del Temple
* Batalla de Lesnawa
* Sofia de França, Filla de Lluís XV
* Lluïsa Enriqueta de Bourbon-Conti (1726–1759), última duquessa d'Orléans
* Victòria Lluïsa de França filla de Lluís XV
* Retrat de Caterina I
* Talia, musa de la comèdia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 37, pàg. 1200 ISBN 84-239-4537-5
# Eva Arasa Altimira

Eva Arasa Altimira (Sabadell, 13 d’octubre de 1976) és una poeta i narradora catalana. Llicenciada en Història (UAB) i en Comunicació Audiovisual (UOC), ha exercit de periodista, comunicadora i docent.
Viu a Andorra des del 2009, on ha format part del Col·lectiu Portella. Ha col·laborat amb el diari Bondia, l'Ara.ad, el Diari d’Andorra i la revista Cadí-Pedraforca (Grup Gavarres, Premi Nacional de Comunicació de Proximitat 2024).
Ha publicat poesia i narrativa breu. Ha guanyat el Premi Miquel Martí i Pol de poesia convocat per la Biblioteca Pública del Govern d’Andorra (2013), el segon premi del concurs de relats del digital de cultura Núvol (2020) i el Premi Pirineu de Narració Literària (Premis literaris Homilies d’Organyà, 2022).

## Obra
### Poesia

* 2024 Iberoamérica lee Haiku : Haicai .Organizacion de Estados Iberoamericanos para la Educacion, la Ciencia y la Cultura. ISBN 9786316577023 (diversos autors, poesia traduïda al castellà).
* 2020 Les oliveres i altres paisatges perduts". Salòria. ISBN 978-84-121847-0-9
* 2018 Si diem Andorra (diversos autors). Editorial Andorra. ISBN 978-99920-75-03-6
Ficció
* 2025 L'ànima separada del cos Editorial Medusa ISBN 978-84-19202-22-2
* 2024 Cossos estranys. Editorial Medusa. ISBN 978-84-19202-16-1
* 2022 Premis literaris Homilies d’Organyà 2022. Ajuntament d'Organyà. ISBN 978-84-09-42497-9 (diversos autors)
* 2020 La sardina i l’arengada. Núvol. ISBN 978-84-17455-28-6 (diversos autors)
No-ficció
* 2001 Sabadell. Cossetània edicions. ISBN 978-84-95684-00-4

## Referències

* ↑ «Eva Arasa – Editorial Medusa». [Consulta: 19 juliol 2024].
* ↑ «CENSART: Sobre Eva Arasa Altimira». Govern d'Andorra. [Consulta: 19 juliol 2024].
* ↑ «Marc Cartanyà guanya el premi Núvol amb el conte ‘Jaio’. Eva Arasa ha guanyat el segon premi amb 'Serpents' i Irene Pujadas el tercer amb 'L'electrodomèstic'». Núvol, 12-09-2020. [Consulta: 19 juliol 2024].
* ↑ «Lliurats els Premis Literaris Homilies d'Organyà 2022». RàdioSeu, 04-09-2022. [Consulta: 19 juliol 2024].
# Jean-Marie Pottier

Jean-Marie Pottier (Belleville, 26 de març de 1772 - Batignolles-Monceau, 11 de setembre de 1859), nom complet Jean Marie Ambroise Pottier, fou un músic francès.
Dotat d'una bella veu el 1783 fou admès com infant de cor de Notre-Dame de París; allà aprengué música amb els mestres Guilleminot Dugue i Jean-François Lesueur. En sortir de l'escolania continuà els estudis literaris i la carrera de dret, però la seva afició a la música el va moure a ingressar en el Conservatori parisenc. En aquest cultivà l'harmonia i el cant i on tingué com a professor a Henri-Montan Berton, el qual el considerà com a exemple d'alumne.
Es diu que el 1807 fou admès en la capella imperial, i el 1817 passà a la de Lluís XVIII, però aquest últims fets hi ha molts biògrafs que ho posen en dubte.
A París publicà quatre Romances i un estudi crític sobre el mètode d'ensenyança de la música adoptat per Massimino, amb el títol Lettre...sur la musique M. M...et l'enseignement mutuel (1818).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 1077 (ISBN 84-239-4546-4)
* Biografia (francès)
# Jean-Marie Raoul

Jean-Marie Raoul (París, 1766-1837) fou un músic francès. Seguí la carrera de lleis, i fou advocat del Tribunal de Cassació, ocupant posteriorment alguns càrrecs administratius. Cultivà la música com aficiona, distingint-se com a violoncel·lista; també es dedicà a la composició, figurant entre les seves obres: Tres sonates per a violoncel i baix, Airs variés on étides, tres nocturns a 2 veus i tres romances, tot amb acompanyament de piano, totes aquestes obres foren publicades a París.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 49, pàg. 690, ISBN 84 239-4549-9
# Jean Baptiste Charles Dancla

Jean Baptiste Charles Dancla (Banhèras de Bigòrra, Alt Pirineu, 19 de desembre de 1817 - Tunísia, 9 d'octubre de 1917) fou un violinista i compositor francès.
Era germà del també violinista i compositor Leopold Dancla (1822-1895), del violoncel·lista Arnaud Dancla (1819-1862) i de la pianista i professora de música Laure Dancla (1822-1880). Estudià a París i hi fou deixeble de Baillot, Halévy i Berton, i el 1837 aconseguí el segon gran premi.
Dedicat quasi exclusivament a donar concerts, ben aviat se'l considerà com un dels violinistes més notables de l'escola francesa, i el 1857 fou nomenat professor del Conservatori de París on tingué entre altres alumnes Achille Simonetti el cubà Brindis de Salas, i al que amb els anys seria abat de l'Abadia de Sant Benet de Solesmes André Mocquereau.
Va escriure més de 140 obres, entre elles les titulades: L'école de l'expression; L'école de la mélodies; Petite école de la mélodie; L'utile et l'eagréable; L'art de moduler sur le violon.
Nombroses, sonates, fantasies, concerts, simfonies, obertures, diverses composicions religioses i un Mètode de violí.
A més va escriure:Les compositeurs chefs d'orchestren, résponse à M. Gounod (París, 1873), i Miscellanées musicales (París, 1877).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 907 (ISBN 84-239-4517-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 420 (ISBN 84 239-4556-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 859 (ISBN 84-239-4509-X)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 46, pàg. 1181. (ISBN|84-239-4546-4)
# Jean Gérardy

Jean Gérardy (Spa, Bèlgica, 7 de desembre de 1877 - ibídem 4 de juliol de 1929) fou un violoncel·lista belga.
Començà els seus estudis sota la direcció de Richard Bellmann, quan encara no contava 8 anys, continuant-los més tard amb Grützmacher. Alumne destacat del Conservatori de Verviers, el 1888 acabà la carrera musical, iniciant la sèrie de gires artístiques per les principals ciutats d'Europa i Amèrica, que li comportaren una sòlida fama. Formant trios o quartets, va actuar amb els més eminents virtuosos (Ysaÿe, Paderewski, Kreisler, Marteau, etc.)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 824 (ISBN 84-239-4575-8)
# Jeanne Perdriel-Vaissière

Jeanne Lucie Sidonie Vaissière, més coneguda com a Jeanne Perdriel-Vaissière (Ajaccio, 17 de gener de 1870 - Paimpol, 23 de març de 1951) o pel pseudònim de Saint-Cygne, fou una poetessa i novel·lista francesa.
Nascuda a Ajaccio, visqué sobretot a Brest. Després es traslladà a Paimpol, on morí. Esposa d'Eugène Perdriel, capità de navili, fou l'amiga de Victor Segalen, Jules Romains, Théodore Botrel, Anatole Le Braz, Charles Chassé, Saint-Pol-Roux i també de Charles Le Goffic, al que visitava sovint tant al saló literari que ella organitzava entre 1900 i 1920 al número 13 del carrer Voltaire de Brest, com a la Société académique de Brest en la qual va participar del 1893 al 1920.

## Bibliografia

* Les Rêves qui passent. Alphonse Lemerre, 1899
* Le Sourire de Joconde. Librairie de la Plume, 1902
* Celles qui attendent. Sansot et Cie, 1907. Coronada per l'Académie française
* Vigile de Noël Mystère en 1 tableau pour le 24 décembre 1917. 1917
* La Complainte des jeunes filles qui ne seront pas épousées, seguida d'uns altres poemes. Les Éditions françaises, 1918
* Le Bois de buis. Bloud et Gay, 1923
* Le Toit sur la hauteur, poèmes. R. Chiberre, 1923
* C'est votre histoire. Coll. La Liseuse, Ed. Plon, París 1927
* Suis-moi. 1928
* Trois Poètes bretons. 1929
* Feuillages, poemari, seguit de Italia bella, novel·la. A. Messein, 1930
* Fumée du soir. Marsyas (Aigues-Vives, Gard), 1939
* Mylène au cœur secret, novel·la. 1948
* Sous les lilas Bluette en un acte i en vers
* Histoire d'Afrique nouvelle, seguida de À mon premier-né poema

## Notes i referències

* ↑ «Arxius de Còrsega del Sud, municipi d'Ajaccio, acta de naixement núm. 24, any 1870 (pàgina 7/135) (sense menció marginal de decés)».
* ↑ C'est vostre histoire.
* ↑ Fumée du soir.
* ↑ Mylène au coeur secret.
# Jeanne Ronsay

Jeanne Ronsay (Fou una ballarina francesa de primers del segle XX).
Fou deixebla d'en Duncan, o més aviat de la seva germana Isadora. la dansa de la Ronsay era una constant interpretació de la música en el seu ritme i sentiment. Segons aquest mètode, Ronsay formà avantatjades alumnes, i els seus èxits en l'ensenyança coreogràfica foren observats públicament en les seves representacions donades de El fill pròdig de Debussy, i en La Primavera sembra flors, de Berheim, en els teatres a l'aire lliure, de les Teuleries.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 273 (ISBN 84 239-4552-9)
# Roserar

Un roserar és un jardí, o sovint una part molt important d'un jardí, on hi ha plantats principalment rosers. Per a certs autors, convé distingir el « roserar », en tant que col·lecció botànica, del « jardí de roses », de vocació ornamental.
N'és un exemple el Roserar Cervantes de Barcelona, de cinc hectàrees de superfície i que existeix des de 1965.

## Història

La rosa s'ha valorat des d'antic per la seva bellesa i fragància. L'acompanya també una llarga història de simbolisme i significat al llarg de les diverses civilitzacions de la cultura occidental, com la identificació de la flor amb les deesses grega i romana de l'amor (Afrodita i Venus, respectivament) o la llegenda de Sant Jordi.
Al segle xviii ja existien zones ornamentals de jardins europeus dedicades a les roses, a les quals hom podia presumir de plantar espècies recent importades d'Àsia, incloent varietats com Alba, Damasco, Centifolia, Gallica i Moss.
Sembla però que el cultiu de rosers en tant que col·lecció botànica no va començar a Europa fins al segle xix. Un dels més antics es troba al jardí del castell de Malmaison, a Rueil-Malmaison. En 1805 es va crear el roserar del Jardí de Plantes de Lió i en 1899 el primer jardí completament dedicat a les roses de col·lecció, el roserar de Val-de-Marne de L'Haÿ-les-Roses, prototip de roserar clàssic.
En 1867 hom va crear la primera rosa de té híbrida, cosa que va marcar el començament de l'època moderna quant a roses i roserars. Així, s'anomenen clàssics els roserars i espècies de roses anteriors a aquest any i moderns els posteriors, que incluen varietats fetes a partir de creuaments.
En 1903 vanéixer l'Europa-Rosarium de Sangerhausen, que amb els seus 60.000 rosers de 8.000 formes diferents és el major del món.

## Referències

* ↑ Una visita al Roserar Arxivat 2012-05-28 a Wayback Machine. de Cervantes de Maria Rosa Salvadó, publicat a la pàgina oficial de l'Ajuntament de Barcelona, el 22 de juny de 2006. (català)
* ↑ Web del roserar de Val-de-Marne Arxivat 2017-09-12 a Wayback Machine. (francès)
* ↑ Europa-Rosarium a Sangerhausen (Alemanya) Arxivat 2007-05-17 a Wayback Machine. (alemany)

## Enllaços externs

* La Bonne Maison, col·lecció de roses antigues
# Balustre

Un balustre (de l'italià balaustro, i aquest del llatí balaustium, i aquest, del grec βαλαυστιον 'flor de magraner') és un tronc modelat, circularment o en forma de quadrat, fet amb pedra o fusta i de vegades metall, que suporta la barana d'un ampit o d'una escala, balcó, etc. I el conjunt dels quals és conegut amb el nom de balustrada. Els primers balustres que ens són coneguts apareixen als baixos relleus dels palaus assiris, on eren emprats a les finestres i, segons sembla, tenien capitells jònics. No sembla que fossin emprats ni pels grecs ni pels romans, sinó que els primers exemples d'ús els tenim als balcons dels palaus de Venècia i de Verona. Gràcies als renaixentistes italians, esdevingueren trets de gran importància, i van començar a ésser molt emprats en balcons i ampits. En l'arquitectura normanda, se li van afegir bases i capitells, juntament amb el tronc cilíndric simple característic d'aquesta arquitectura.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.47. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 12 novembre 2014].
# Jesús José Sagredo Zuloaga

Jesús José Sagredo Zuloaga, que usà més el seu nom de Jesús J. Sagredo (Leintz-Gatzaga, Guipúscoa, 25 de desembre de 1874 - Sevilla, 5 d'abril de 1923) fou un historiador, musicògraf, organista i compositor dominic.
Cursà els primers estudis en el Reial Seminari de Bergara i després abraçà l'estat religiós en l'orde de Sant Domènec en el Monestir de Sant Joan Baptista de Corias (Astúries). Assignat poc temps després a la recent restaurada província d'Andalusia, en aquesta, i en el convent de Santo Domingo del Real, de Jerez de la Frontera, acabà la seva carrera literària el 1900. Residí, successivament, en els convents de Jerez, Cadis, Còrdova i Sevilla, i d'aquest últim en fou superior durant un trienni, ensems que es dedicava a predicar en diferents ciutats amb gran acceptació. Organista eminent, també fou compositor, devent-se'l, entre nombroses composicions, que restaren inèdites molt de temps, una salve a 3 veus i orgue, editada el 1897; una col·lecció de motets, salves, lletanies, himnes i lletres titulada El Rosal Mariano, en dos volums (1905) i una missa polifònica que va compondre en ocasió de les festes de beatificació del benaventurat Francisco de Capillas, molt lloada pels entesos.
Historiador i molt aficionat a les investigacions, el ministeri apostòlic no li va permetre de dar tots els fruits que es podien esperar d'ell i que el seu nomenament oficial de cronista de la província d'Andalusia no produís els que de Sagredo se'n prometien; però, a pesar d'això, va deixar diversos estimables treballs publicats, sense d'altres menors que la seva inesperada i sobtada mort segà en la flor de la vida.
Tal és el seu Catálogo de los muy reverendos padres priores que han regido el Real Convento de Santo Domingo de Jerez de la Frontera desde su fundación hasta nuestros dias (Cadis, 1905);
* Apuntes biográficos del venerable padre maestro fray Andrés Ruiz de Santo Domingo, religioso del Real Convento de Dominicos de Jerez de la Frontera (Almagro, 1912);
* Bibliografia dominicana de la Província de Andalucia (Almagro, 1922);
Al moment de morir estava preparant la Historia de la Real Maestranza de Caballeria de Sevilla, per encàrrec del tinent germà major d'aquesta, marquès de Tablantes, havent reunit un considerable cabal de notícies referents a aquella institució i al convent de Regina, on tenia la seva capella.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1253 (ISBN 84 239-4552-9)
# Jimena Menéndez-Pidal Goyri

Jimena Menéndez-Pidal Goyri (Madrid, 31 de gener de 1901 - 15 de març de 1990) va ser una pedagoga espanyola.
Filla de María Goyri i de Ramón Menéndez-Pidal, es va formar a la Institució Lliure d'Ensenyament on va acudir a les classes de Francisco Giner de los Rios, qui va marcar la seva trajectòria. Va començar la seva activitat a l'Institut-Escola. Es va casar amb el científic Miguel Catalán, espectroscopista de reconegut prestigi internacional. Acabada la guerra civil, al costat del seu marit i un reduït grup d'intel·lectuals, dels quals van destacar Ángeles Gasset i Carmen García del Diestro, va cofundar el Colegio Estudio el 1940, una versió resistent durant la dictadura franquista de la formació i pedagogia de la Segona República, on va exercir la seva activitat com a ensenyant i pedagoga la resta de la seva vida.
Al llarg del temps, va ser la impulsora del creixement del Colegio Estudio, que va anar guanyant fama per impartir una educació de gran qualitat en un període, el franquisme, mancat d'un model pedagògic modern. A la dècada de 1980, ja octogenària, va iniciar el procés de reforma del sistema pedagògic i organitzatiu del Colegio Estudio, amb nous mètodes, recursos i activitats, que li van permetre mantenir la vigència i prestigi del centre.

## Referències

* Òbit.
* Jimena Menéndez-Pidal: El Estudio bajo los olivos, Espido Freire en el diari El Mundo.
* Llac Carballo, Antonio: La religiosidad de Jimena Menéndez Pidal. Arxivat 2016-08-08 a Wayback Machine. Cuenta y Razón, núm. 119.
# Jiří Dvořáček

Jiří Dvořáček (Vamberk (regió de Hradec Králové), 8 de juny, 1928 - Praga, República Txeca, 22 de març, 2000), va ser un compositor, organista i professor universitari txec.

## Biografia

Jiří Dvořáček va néixer en una família de músics a la petita ciutat de Vamberk (Wamberg en alemany) a l'est de Pardubice i Hradec Králové. De 1943 a 1947 va estudiar orgue al Conservatori de Praga amb Jan Bedřich Krajs i Jiří Reinberger i composició amb Emil Hlobil i Zdeňko Hůla. De 1947 a 1949 va treballar com a professor de música a Vrchlabí i Slaný i organista al crematori de Praga-Strašnice abans de començar els estudis de composició amb Jaroslav Řídký a l'Acadèmia d'Arts Escèniques de Praga (AMU) el 1949, que va continuar amb Václav Dobiáš. de 1951 i 1953 va concloure amb la seva Simfonia núm. Com a resultat, va treballar a l'AMU durant 38 anys. El 1960 va ser professor ajudant, el 1968 professor associat, del 1973 al 1976 va ser degà de la facultat de música, i del 1979 al 1989 va dirigir el departament de composició com a professor. Els estudiants de Dvořáček van incloure, entre d'altres: Eduard Douša, Jan Grossman, Petr Hannig, Pavel Hrabánek, Zbyněk Matějů, Michal Novenko, Štěpán Rak, Vojtěch Saudek, Jan Vičar i Evžen Zámečník.
Dvořáček va ser membre actiu des de 1952 i president de 1987 a 1989 de l'Associació de Compositors i Artistes de Concert Txecs, membre del Fons de Música Txeca i de la Unió de Protecció dels Drets d'Autor. Entre els premis rebuts hi havia el títol d'"Artista merescut" (Zasloužilý umělec) l'any 1983. L'esposa de Dvořáček, Jarmila, era pintora acadèmica i artista gràfica, i el seu fill Jan (* 1958) es va convertir en fotògraf d'art. El llegat artístic de Jiří Dvořáček es troba al Museu de la Música del Museu Nacional Txec.

## Bibliografia

* Luděk Zenkl: Hudební skladatel Jiří Dvořáček. Ostrava 1998, 170 S