OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lee Lozano

Lee Lozano (Newark, 1930 - Dallas, 1999) va ser una artista estatunidenca que va desenvolupar la seva activitat, frenètica i breu, en la dècada del 1960. Va desenvolupar una obra provocadora que qüestionava successivament diverses estructures socials. La seva trajectòria va coincidir amb l'eclosió política i estètica nord-americana, en un context de moviments civils, antibèl·lics i de renovació de costums, associats per alguns estudiosos a les tesis d'Herbert Marcuse a Eros i civilització (1955), una obra àmpliament llegida en aquell període.
Entre 1961 i 1963, Lozano va pintar grans llenços plens de fragments de cossos, eines de treball i una càrrega sexual que oscil·lava entre el figuratiu i l'abstracte, amb un impacte visual colpidor. A partir de 1964, la seva paleta es va tornar més austera, centrant-se en primeríssims plans d'eines industrials que evocaven força i ambigüitat. Cap al 1965, es va decantar per l'abstracció amb les seves pintures d'energia, on la intersecció de formes generava efectes òptics potents i una certa sensació de violència.
A finals dels anys seixanta, la seva obra es va anar desmaterialitzant fins a derivar en pràctiques conceptuals cada cop més radicals. El 1972 va abandonar l'art i es va retirar de la vida pública. El 2017, el Museu Reina Sofia va dedicar-li una exposició que va posar en valor el seu llegat.

## Exposicions destacades

* 1964, 1965: Green Gallery, en grup, Nova York
* 1966-67: Exposició individual, Bianchini Gallery, Nova York
* 1969: "Language III", Dwan Gallery, Nova York; "Number 7", Paula Cooper Gallery, Nova York
* 1970: Exposició individual, Whitney Museum of American Art, Nova York
* 1980: Obres, en Jack Shainman Gallery
* 1998: "Lee Lozano/Matrix:135", Wadsworth Atheneum, Hartford; "Early 60s", Mitchell Algus Gallery, Nova York; "Tool Paintings", Rosen & van Liere, Nova York; "Minimalism", Margarete Roeder Gallery, Nova York
* 1999: "Afterimage: Drawing Through Process", Museum of Contemporary Art, Los Angeles
* 2003: "Transgressive Women: Yayoi Kusama, Lee Lozano, Ana Mendieta and Joan Semme", Jack S. Blanton Museum of Art, The University of Texas, Austin
* 2004: "Lee Lozano, Drawn from Life: 1961-1971", P.S.1 Contemporary Art Center, MoMA, Queens NY
* 2007: "WACK! Art and the Feminist Revolution, 1965-1980", Museum of Contemporary Art, Loa Angeles (ambulant)
* 2008: "Solitaire: Lee Lozano, Sylvia Plimack Mangold and Joan Semmel", Wadsworth Atheneum, Hartford (ambulant)
* 2010: "Seductive Subversion: Women Pop Artists, 1958-1968", University of the Arts, Philadelphia (ambulant); "Shifting the Gaze: Painting and Feminism", Jewish Museum, Nova York
* 2017: Lee Lozano. Forçar la màquina, MNCARS, Madrid

## Referències

* 1 2 3 Chilvers, I.; Glaves-Smith, J. A Dictionary of Modern and Contemporary Art. Oxford University Press, 2009, p. 416 (Oxford paperback reference). ISBN 978-0-19-923965-8.

## Enllaços externs

* Exposició del MUSEU Nacional REINA SOFIA
# Luis Sambucetti

Luis Sambucetti (Montevideo, Uruguai, 29 de juliol de 1860 – 7 de setembre de 1926) fou un violinista, compositor i director d'orquestra uruguaià.
Va fer els primers estudis amb el seu pare, que era un distingit violinista, i després els completà a París sota la direcció del director del Conservatori de París Dubois. El 1887 assolí per concurs una plaça de primer violí en la cèlebre orquestra Colonne, que més tard deixà per tornar a la seva pàtria. A Montevideo fou director del Conservatori Verdi i de l'Orquestra Nacional. Va ensenyar a músics com Vicente Ascone. El 1887 va guanyar les oposicions a París per ser el primer violí a l'orquestra Chatelet. En 1885 va fundar la revista Montevideo Musical que es va editar durant més de 50 anys. La seva òpera San Francisco de Asis fou premiada amb la medalla d'or en l'Exposició Internacional de Milà el 1906. a més, se li deu l'opereta Colombinson, estrenada a Buenos Aires el 1893, i diverses composicions per a piano, cant, violí i orquestra, cors, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàg. 514 (ISBN 84 239-4553-7)
* 1 2 Uruguayos contemporáneos. Barreiro y Ramos.
* ↑ Nomenclatura de Montevideo.
# Lucio Muñoz Martínez

Lucio Muñoz Martínez (Madrid, 1929 – 1998) fou un pintor espanyol.

## Biografia

Expulsat de l'escola, va treballar en el comerç familiar durant una temporada. Més tard, va estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, on va ser deixeble d'Eduardo Chicharro. Després de la seva formació acadèmica, va entrar en contacte amb els realistes madrilenys Antonio López, els germans Julio i Francisco López Hernández, i la que seria la seva esposa Amalia Avia, també pintora. El 1956 va ser becat per l'estat francès per continuar els seus estudis a París, on va entrar en contacte amb l'obra d'Antoni Tàpies, Jean Fautrier i Jean Dubuffet, i creà una sèrie de collages, quedant finalment el seu estil enquadrat dins de l'informalisme.
El 1960 es va casar amb Amalia Avia, amb qui va tenir quatre fills. Van treballar sempre en dos estudis diferents, comunicats per una finestra.
El 1983, va rebre el Premi Nacional d'Arts Plàstiques. El 1989, el Museu Reina Sofia de Madrid va realitzar una exposició antològica de la seva obra.

## Estil

Preocupat per les qüestions matèriques, Lucio Muñoz va utilitzar materials de la més variada naturalesa, com papers cremats o fusta, entre d'altres. El suport serà essencial perquè treballi sobre ell. Lucio perforava, esquinçava, realitzava incisions, aproximant-se d'aquesta manera a l'informalisme. Les seves obres, coloristes en la seva majoria encara que amb un predomini del color negre, representen un exponent de l'informalisme més pur. Després de cultivar el gravat durant un parell d'anys, en la fase final la seva pintura es torna menys agressiva a causa del tipus de materials que utilitza.

## Obra destacada

Entre els seus principals treballs destaca l'absis del santuari d'Arantzazu, a Oñati (Guipúscoa), i el mural que presideix el Ple de l'Assemblea de Madrid, obra que va finalitzar poc abans de la seva mort. Les seves obres s'exhibeixen als museus més importants del món, com el Solomon R. Guggenheim Museum, el Museu d'Art Modern de Nova York, el Museu Britànic i la Tate Gallery de Londres, el Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia, el Museu d'Art Abstracte Espanyol de Conca, el Museu d'Art Contemporani de Sevilla, el Museu Tamayo Art Contemporani de Mèxic o el Museu Vaticà de Roma, entre d'altres.

## Premis i reconeixements

* 1983 - Premi Nacional d'Arts Plàstiques d'Espanya
* 1993 - Medalla d'Or al Mèrit de les Belles Arts
* 1998 - Premi AECA/ARCO

## Referències

* ↑ «Lucio Muñoz : La poètica de la fusta». Bonart [Girona], núm. 113, 3-2009, p.60. ISSN: 1885-4389.
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.105. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
* ↑ «Lucio Muñoz Martínez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ H. Riaño, Peio «Una familia de pintores dividida por el realismo y la abstracción» (en castellà). El País, 28-04-2019 [Consulta: 27 febrer 2020].
# José Aranguren de Aviñarro

José Aranguren de Aviñarro (Bilbao, Euskadi, 1821 - 1902) fou un compositor i pianista basc.
Estudià en el Conservatori de Madrid (1843), on guanyà per oposició una càtedra de composició (1861) en la qual va tenir entre altres alumnes el madrileny Julio Francés. És autor de diversos tractats, com ara el Mètode de piano (1855), el Promptuari pels cantants i instrumentistes (1861) o el Nou Mètode complet per a piano (1849), obres declarades de text en el Conservatori, així com d'una guia practica per facilitar l'estudi del Tractat d'harmonia del mestre Eslava i d'un gran nombre de composicions religioses que encara avui (2013) s'executen en moltes esglésies d'Espanya.
Es conserven obres seves als fons musicals de la basílica de Santa Maria d'Igualada (SMI) i de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot (SEO).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 875 (ISBN 84-239-4524-3)
* ↑ «Aranguren de Aviñarro, José». Enciclopèdia Espasa, Vol. 5, p. 1211. (ISBN 84-239-4505-7).
* ↑ «Obres de José Aranguren de Aviñarro a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya». IFMuC - Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2023].
# Escut de Vila-sana

L'escut oficial de Vila-sana té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una espasa flamejada d'argent guarnida d'or acompanyada al cap d'una balança de braços iguals d'or amb els balançons penjant a banda i banda de l'espasa; el peu d'or, 3 faixes viperades de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 14 de gener del 1985.
Les balances i l'espasa flamejada són els atributs de sant Miquel, patró del poble. Vila-sana, anomenada anteriorment Utxafava, va pertànyer fins al 1935 a Castellnou de Seana, que pertanyia a la baronia de Bellpuig, els senyors de la qual eren els Anglesola. Les armes d'aquesta família, viperat d'or i de sable, són representades al peu de l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pla d'Urgell

## Referències

* ↑ «DECRET 26/1985, de 14 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Vila-sana per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 513. Generalitat de Catalunya, 15-02-1985. [Consulta: 1r gener 2014].
# Luis Teisseire

Luis Teisseire (Buenos Aires, 24 d'octubre de 1883 - 3 de maig de 1960) fou un compositor argentí.
Començà els estudis universitaris, que per imposicions de la vida hagué d'abandonar, dedicant-se llavors a la música, per la que havia sentit sempre gran afició. Al cap de poc s'inicià com a compositor, i un dels seus tangos, Bar Exposición, aconseguí tant d'èxit que en poc temps es vengueren 80.000 exemplars.
Després continuà obres del mateix gènere, que assoliren gran popularitat, i al mateix temps es donà a conèixer com a director d'orquestra, havent sigut el primer a portar al teatre la seva orquestra típica.
Teisseire deia del tango:
| « | Palermo, Cinco Esquinas, La Ensenada, La Boca, Tierra del Fuego, Mataderos, La Batería, Barracas, La Tablada... barrios bravos, de «machazos» entreveros. Después... Hansen, el Kiosquito y el Tambito donde «volaban» los vasos y las sillas y los «guapos» de «lengue» y chamberguito «se trenzaban», con los guapos «cajetillas»... Pasó el tiempo... y tomando rumbo al «centro», con su fe de bautismo arrabalera salió el tango, de sus lauros al encuentro tremolando su emoción, como bandera. «Compadreando» en un «teclao» de bandoneones hizo a un lado recelos y desaires los magnates le abrieron sus mansiones... y fue el Tango! el «bacán» de Buenos Aires... | » |

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 75 (ISBN 84-239-4561-8)
# Luisa Estella Morales

Luisa Estella Morales (Veneçuela, 1945) és una advocada veneçolana, i membre i excap de justícia del Tribunal Suprem de Justícia, el màxim tribunal judicial de Veneçuela.

## Educació i nomenament

Va estudiar dret a la Universitat de Carabobo. Va ser nomenada al Tribunal Suprem per l'Assemblea Nacional el 13 de desembre de 2004 per un període de 12 anys. Va ser nomenada presidenta de l'alt tribunal el 7 de febrer de 2007 per majoria de 29 vots de 32 vots del Ple del Tribunal Suprem, i ratificada per al càrrec per als anys 2009-2011 i 2011-2013.

## Ajornament de la inauguració del mandat d'Hugo Chavez

El 9 de gener de 2013, Morales Lamuño va aparèixer a la televisió nacional per llegir la decisió del Tribunal Suprem de Veneçuela, sentenciant que es podia ajornar la inauguració del mandat del president Hugo Chávez. El tribunal també va dictaminar que, mentrestant, el vicepresident de Chávez, Nicolás Maduro, havia de dirigir el govern.
El 20 de desembre de 2012, Morales Lamuño havia dit als mitjans de comunicació: «Tenint en compte la situació, no és el nou president, perquè no és nou, és el mateix president i aquest és un fet molt important, que és la continuïtat derivada de la reelecció del president, el Tribunal Constitucional, per descomptat, espera que es presenti qualsevol qüestió que tingui a veure amb la seva competència i la respongui de forma immediata».
La sentència ha donat lloc a un ampli debat sobre la legitimitat del govern veneçolà després del 10 de gener de 2013. Mentre que la posició oficial insisteix en la continuïtat del mandat, l'oposició política afirma que la sentència és clarament inconstitucional.

## El Codi d'ètica del Jutge

El 7 de maig de 2012, mentre Luisa Estella Morales estava al capdavant de la presidència del Tribunal Suprem, el tribunal va dictaminar una sentència (núm. 516) que desmantella la jurisdicció disciplinària judicial (les instàncies d'investigació, el processament i el càstig d'actes falsos per part de jutges en l'exercici de les seves funcions) i obre la possibilitat d'un augment de reclamacions per part dels jutges acomiadats en virtut de l'antic Codi d'ètica del Jutge.

## Vida personal

Luisa Estella Morales Lamuño és la vídua de Jesús Ramon Acosta Cazaubon. La seva filla Leticia Morales Acosta era consultora legal de la Direcció Executiva del Poder Judicial.

## Referències

* ↑ Castillo, Mariano «Venezuelan court says inauguration day delay for Chavez is OK» (en anglès). CNN, 10-01-2013.
* ↑ «Venezuelan lawmaker: ‘Cuba making decisions for Venezuela’» (en anglès). Amanpour Blogs CNN, 09-01-2013. Arxivat de l'original el 2013-01-18. [Consulta: 26 juliol 2020].
* ↑ «Hugo Chavez ceremony delay fuels Venezuela arguments» (en anglès). BBC News, 09-01-2013.
* ↑ «TSJ suspende normas del Código de Ética del Juez» (en castellà). El Nacional, 11-05-2013.
* ↑ «Falleció esposo de la Presidenta del TSJ» (en castellà). El Tiempo, 06-07-2012. Arxivat de l'original el 2012-07-11. [Consulta: 26 juliol 2020].
# Luisa Lesén Moreno

Luisa Lesén Moreno (Madrid, 5 de febrer de 1839-15 de gener de 1869) va ser una cantant de sarsuela espanyola.
Va néixer a Madrid el 5 de febrer de 1839. Va cursar estudis al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid, estudiant cant de la mà de Baltasar Saldoni i obtenint el segon premi d'aquesta disciplina al concurs públic del conservatori, celebrat el juny de 1858. Tenia veu de mezzosoprano amb trets de contralt. Acabats els estudis, Francisco Barberi li ensenyà diverses sarsueles i la formà amb un bon repertori perquè pogués accedir ràpidament al teatre. Arribà a participar en alguna composició del mateix Barbieri i formà part de la companyia del Teatro de la Zarzuela. Entre 1860 i 1868 va actuar arreu d'Espanya, a ciutats com Madrid, Barcelona, Reus, Múrcia, Valladolid, València o Màlaga, assolint un èxit notable. Va morir a Madrid el 15 de gener de 1869, sent la seva mort molt sentida.

## Referències

* 1 2 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 29-30, 42.
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 373.
* ↑ Casares, Emilio. Francisco Asenjo Barbieri. Escritos (en castellà). Madrid: Instituto Complutense de Ciencias Musicales, 1994, p. 124, 127.
* ↑ Sobrino Sánchez, Ramón «Joaquín Gaztambide (1822-1870), director de orquesta». Príncipe de Viana, any 67, núm. 238, 2006, pàg. 639.
# Lupus Lupi

Lupus Lupi fou un músic belga del segle XVI el seu nom verdader era Wolf, i residí molt de temps a Itàlia. Deixà les obres Motteti del Fiore (1522) i Motteti del Fruto. També hi ha diverses misses de Lupi en els arxius de la capella pontifical de Roma.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 31, pàg. 828 ISBN 84-239-4531-6
# Lycenchelys argentina

Lycenchelys argentina és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 2.120 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oest de l'Antàrtida.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1884. On the anacanthine fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 36. 167-183.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Marschoff, E., Torno, A. E. & Tomo, A. P., 1977. Un nuevo zoárcido para la zona antártica Lycenchelys argentinus n. sp. (Pisces, Zoarcidae). Contribuciones del Instituto Antártico Argentino Núm. 222: 1-10.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1990. Zoarcidae. p. 256-276. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.) Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M. E., 1995: The eelpout genera Lycenchelys Gill and Taranetzella Andriashev (Teleostei: Zoarcidae) in the eastern Pacific, with descriptions of nine new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 49 (núm. 2): 55-113.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Andriashev, A. P., 1955: A review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill (Pisces: Zoarcidae) and related forms in the seas of the U.S.S.R. and adjacent waters. Trudy Instituta Zoologii / Akademiia Nauk, Azerbaidzhanskoi SSR. v. 18: 349-384.
* Andriashev, A. P., 1958: An addition to the review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill with descriptions of three new species from the Kurile-Kamchatka Trench. Voprosy Ikhtiologii Núm. 11: 171-180.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Lycenchelys fedorovi

Lycenchelys fedorovi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 32 cm de longitud total i les femelles 34.
* Nombre de vèrtebres: 132-139.

## Alimentació

Menja amfípodes, poliquets, isòpodes i ostracodes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 190-800 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Kurils.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1884. On the anacanthine fishes. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 36. 167-183.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Anderson, M. E. & A. A. Balanov. 2000. Lycenchelys fedorovi: a new species of eelpout (Teleostei: Zoarcidae) from the northwestern Pacific Ocean. Copeia 2000 (núm. 4): 1056-1061.
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E. i H. Imamura, 2002. A new species of Lycenchelys (Perciformes: Zoarcidae) from the Pacific coast of northern Japan. Ichthyol. Res. 49(4):355-357.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M. E., 1995: The eelpout genera Lycenchelys Gill and Taranetzella Andriashev (Teleostei: Zoarcidae) in the eastern Pacific, with descriptions of nine new species. Proceedings of the California Academy of Sciences v. 49 (núm. 2): 55-113.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Andriashev, A. P., 1955: A review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill (Pisces: Zoarcidae) and related forms in the seas of the U.S.S.R. and adjacent waters. Trudy Instituta Zoologii / Akademiia Nauk, Azerbaidzhanskoi SSR. v. 18: 349-384.
* Andriashev, A. P., 1958: An addition to the review of the fishes of the genus Lycenchelys Gill with descriptions of three new species from the Kurile-Kamchatka Trench. Voprosy Ikhtiologii Núm. 11: 171-180.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Knipowitsch, N., 1906: Ichthyologische Untersuchungen im Eismeer. I. Lycodes und Lycenchelys. Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de St. Petersbourg v. 19 (núm. 1): 1-130, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB