OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luis de Carvajal (pintor)

Luis de Carvajal (1556-1607) va ser un pintor manierista espanyol.
Nasqué a Toledo, es va formar amb Juan de Villoldo, anant després a Roma, on està documentat el 1577 com membreo de l'Acadèmia de Sant Lluc. Retornat a Toledo, un any després va pintar el retrat de l'arquebisbe Bartolomé de Carranza per a la sèrie de retrats de la sala capitular de la seva catedral. Per influència del seu germanastre, l'esculptor Juan Bautista Monegro, entra a trèballar al serveio de Felip II en les obres de decoració del Monestir d'El Escorial. Carvajal serà un dels impulsors peninsulars del naturalisme, també, de l'obra de Jacopo Bassano i de Tizià, s'anirà desvinculant del manierisme romà.
Des de 1583 se'l troba establert a Madrid amb importants encàrrecs a Madrid i Toledo. A la seva mort, ocorreguda a Madrid el 1607, estava treballant en les decoracions al fresc del Palau del Pardo.

## Referències

* ↑ Bassegoda, p. 298.
* ↑ Pérez Sánchez, pág. 122.
* ↑ Martínez Martínez, Araceli, «Monarquía y virtud: estudio iconográfico del fresco de la bóveda de la cámara de la reina Margarita de Austria en el palacio de El Pardo», Archivo Español de Arte, LXXV (2002), núm. 299, pp. 283-291.

## Bibliografia

* Bassegoda, Bonaventura (2002). El Escorial como museo. La decoración pictórica mueble en el monasterio de El Escorial desde Diego Velázquez hasta Frédéric Quillet (1809). Bellaterra, Barcelona, Girona, Lleida: Universitat Autònoma de Barcelona, ISBN 84-8409-150-3
* Palomino, Antonio. El museo pictórico y escala óptica III. El parnaso español pintoresco laureado.. Madrid : Aguilar S.A. de Ediciones, 1988. ISBN 84-03-88005-7.
* Pérez Sánchez, Alfonso E. Pintura barroca en España 1600-1750. Madrid : Ediciones Cátedra, 1992. ISBN 84-376-0994-1.

## Enllaços externs

* Biografía en la enciclopedia online del Museo del Prado.
# Ghazala

Ghazala o Ghezala o Ghzala (àrab: غزالة, Ḡazāla) és una ciutat de Tunísia, a la governació de Bizerta, situada uns 25 km a l'est de Bizerta i uns 5 km al nord-oest de Mateur. La ciutat té uns 6.000 habitants. És capçalera d'una delegació amb 29.700 habitants. Es troba al sud del llac Ichkeul, però no s'ha beneficiat gaire del turisme.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 17 57 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en nou sectors o imades:
* Ghezala (17 57 51)
* El Arab (17 57 52)
* Dheouaouda (17 57 53)
* Hached (17 57 54)
* Ouled El May (17 57 55)
* Sidi Aïssa (17 57 56)
* Rakb (17 57 57)
* Bou Jerir (17 57 58)
* Sidi Mansour (17 57 59)
Al mateix temps, des de l'11 de setembre de 2015 forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 17 26), constituïda pel decret governamental núm. 2015-1278.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 55-59. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Décret gouvernemental n°2015-1277 du 11 septembre 2015, relatif à la création de la commune de Joumine au gouvernorat de Bizerte» (pdf) (en francès), 22-09-2015. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
# João Pedro Gomes Cardim

João Pedro Gomes Cardim (1832 - 1918) fou un compositor portuguès de finals del segle xix i principis del xx.
Després de deixar el Seminari a Portugal, João Pedro va arribar al Brasil l'any 1857 per dedicar-se a la seva carrera artística. Autor d'obres i òperes interpretades tant a la seva terra natal com aquí, va actuar en diversos llocs de l'Imperi dirigint orquestres, cantant i presentant obres pròpies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 542 (ISBN 84-239-4526-X)
# Energia (1927-1929)

Energia va ser una publicació sobre economia i cultura editada a Igualada entre els anys 1927 i 1929.

## Descripció

Portava el subtítol «Revista comercial i de cultura» i a la coberta «Labor omnia vincit».
La redacció i l'administració era al carrer de Carme Verdaguer, núm. 6, i s'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia setze pàgines, a dues columnes, amb un format de 32 x 22 cm. El primer número va sortir el mes de setembre de 1927 i l'últim, el 9, el gener de 1929.

## Continguts

A l'article de presentació deien «ens proposem donar al Comerç i a la Indústria la preponderància del seu reclam. Res de polèmiques ni discussions ... Ans bé, constituïrem una secció cultural que estimi les lletres i vulgui dignificar-les».
Era una publicació molt ben editada i il·lustrada que anava dirigida als comerciants i industrials igualadins. Com a complement de la part informativa econòmica, hi havia articles sobre història local, biografies i una secció titulada «Àlbum d'honor. Edificis notables».
La dirigia Francesc de P. Girbau Prats i el redactor en cap era Josep Astor Montserrat. Entre els col·laboradors hi havia Justí Vilaró Casulleras, Manuel Mateu, Rafael Serra, Antoni Borràs i Antoni Temprano.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 385.
* ↑ «Nostre propòsit». Energia, 9-1927.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# François Benoist

François Benoist (Nantes, 1794 - París, 1878) fou un compositor francès.
Feu va fer els estudis amb gran brillantor en el Conservatori d'aquesta última ciutat i guanyà el premi de Roma, sent nomenat al seu retorn organista de la capella reial i professor d'orgue del Conservatori, on tingué alumnes com Adolphe Deslandres, Gaston Salvayre, Edouard Silas entre d'altres, càrrec que desenvolupà duran cinquanta-tres anys, comptant entre els seus deixebles amb Emile Paladilhe, Lèo Ehrhart, Bizet, Charles-Alexis Chauvet i Cesar Franck.
Les seves temptatives envers el teatre foren poc afortunades, perquè al seu geni li anava més bé la música religiosa que la dramàtica. Les seves obres més importants són una missa de Rèquiem i la Bibliothèque de l'organiste. Se'l hi deuen a més les òperes Léonore et Félix (1821), i L'Apparition (1846), i els balls La Gipsy (1839), Le Diable amoreux (1840), Nisida (1848), i Pàquerette.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9 (ISBN 84-239-4508-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 555 (ISBN 84-239-4518-9)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàg. 462 (ISBN 84 239-4553-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 1316 (ISBN 84-239-4579-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 114. (ISBN 84-239-4517-0)
# Meiacanthus crinitus

Meiacanthus crinitus és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 0-6 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia.

## Referències

* ↑ Norman J. R., 1943. Notes on the blennioid fishes.--I. A provisional synopsis of the genera of the family Blenniidae. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 11) v. 10 (núm. 72). 793-812.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W.F., 1987. The saber-toothed blennies, tribe Nemophini (Pisces: Bleniidae): an update. Proc. Acad. Nat. Sci. Philad. 139:1-52.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 2. Fusiliers - Dragonets, Caesionidae - Callionymidae. Zoonetics, Austràlia. 304-622 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Luisa Puchol Butier

Luisa Puchol Butier (València, 16 de juny de 1892 - Madrid, 29 de juny de 1965) fou una actriu espanyola.
Era filla d'Antonio Puchol Ávila i Claudia Butier. Restà casada des de 1921 fins al seu decés, amb l'actor Mariano Ozores Francés i eren pares de Mariano, José Luis i Antonio, també actors i directors de pel·lícules. Les també pertanyents al món artístic Adriana Ozores i Emma Ozores eren netes seves. També l'actriu Maria Puchol era germana seva.
Havent manifestat des de la infància unes felices disposicions per a l'escena, s'hi dedicà ben aviat, presentant-se davant el públic a l'edat de tretze anys, en el Teatro de la Zarzuela, de Madrid, amb la sarsuela Enseñanza libre. El 1912 fou contractada com a primera tiple còmica per a Buenos Aires. El 1916 va fer una temporada molt brillant en el Teatro Martín de Madrid, estrenant l'opereta Los cuákeros, creació de gran èxit de la va començar la seva gran popularitat. La crítica li dedicà en aquesta obra grans elogis. Després passà al Teatro Eslava, dedicant-se al gènere de la comèdia.
Martínez Sierra, com a director artístic, organitzà alguns espectacles pantomímics aprofitant les aptituds coreogràfiques de Luisa, que estrenà El corregidor i la molinera, ball del mestre espanyol Manuel de Falla, que més portaren arreu del món els ballets russos, i El sapo enamorado, de Pablo Luna. El 1918 va fer un excursió per Amèrica, assolint grans èxits a Nova York en la companyia del compositor Joaquín Valverde, del que estrenà La tierra de la alegria, i al Canadà i Califòrnia, cantant cançons espanyoles. Retornà a Espanya el 1919, ingressant en la companyia d'opereta de Ramón Peña. El 1921 va contraure matrimoni amb Mariano Ozores, treballant junts en diversos teatres i formant més tard una companyia, gènere en el qual Luisa va aconseguir els seus millors èxits.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 988 (ISBN 84-239-4548-0)
# Neoarisemus

Neoarisemus és un gènere d'insectes dípters pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa (la península Ibèrica i l'illa de Sardenya), Àfrica (Tanzània, Uganda, la República Democràtica del Congo i Sud-àfrica), Àsia (l'Afganistan i Laos) i Amèrica (Nicaragua).

## Taxonomia

* Neoarisemus advenus (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus anarticulus (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus angularis (Duckhouse, 1987)
* Neoarisemus brevicornis (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus brunneus (Duckhouse, 1987)
* Neoarisemus collarti (Satchell, 1955)
* Neoarisemus elongatus (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus ibericus (Wagner, 1977)
* Neoarisemus impeditus (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus laosensis (Ježek, 2004)
* Neoarisemus lindbergi (Vaillant, 1963)
* Neoarisemus maesi (Collantes & Martínez-Ortega, 1999)
* Neoarisemus obtusistylis (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus pectinatus (Tonnoir, 1939)
* Neoarisemus plesius (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus pristinus (Duckhouse, 1987)
* Neoarisemus prodigiosus (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus propensus (Jung, 1956)
* Neoarisemus sardous (Wagner & Salamanna, 1984)
* Neoarisemus satchelli (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus tapetipennis (Duckhouse, 1978)
* Neoarisemus youngi (Duckhouse, 1987)

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Miguel Carles-Tolrá Hjorth-Andersen (coord.), 2002. Catálogo de los Diptera de España, Portugal y Andorra (Insecta). Monografías S.E.A. - Vol. 8. Sociedad Entomológica Aragonesa (SEA). Saragossa. ISBN 8493280704.
* ↑ PESI (anglès)
* ↑ Duckhouse, D. A., 1978. Non-phlebotomine Psychodidae (Diptera, Nematocera) of southern Africa. II. Subfamily Psychodinae: Neoarisemus and the brunettoid and telmatoscopoid genera. Annals of the Natal Museum. 23 (2):305-359.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Arctos (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)

## Bibliografia

* Collantes, Francisco i Martínez-Ortega, Ezequiel, 1999. First Neotropical Species of Neoarisemus (Botosaneanu i Vaillant, 1970) (Diptera: Psychodidae). Bulletin de l'Institut Royal des Sciences Naturelles de Belgique, núm. 69, 279-282. Bèlgica.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Heinrich Proch

Heinrich Proch (Viena, 22 de juliol, 1809 - Idem. 18 de desembre, 1878), va ser un violinista, compositor i director d'orquestra austríac.

## Biografia

A Wiener Neustadt, on el seu pare era advocat estatal des de 1819, Proch va rebre classes de violí del violinista de la ciutat Smolleck i del violinista Joseph Benesch, així com classes de continu i composició d'Anton Herzog, director de l'escola secundària local i registrador de la parròquia, i la nova església del monestir. De 1828 a 1832 Proch va estudiar dret a la Universitat de Viena i es va formar com a violinista. Després va treballar per al magistrat de Viena. De 1834 a 1867 va ser membre de l'Orquestra de Música de la Cort de Viena. També va ser director del "Theater in der Josefstadt" de 1837 a 1840.
El 1840 va rebre el càrrec de primer director al "Theater am Kärntnertor" (més tard l'Òpera de la Cort). Va ocupar aquest càrrec fins a la seva jubilació el 1870. Entre els seus alumnes hi havia artistes com A. Materna, Dustmann-Meyer, T. Tietjens i M. Peschka. La seva filla Louise Proch es va fer coneguda com a cantant i actriu.
El 1899, la Prochstrasse de Viena-Penzing (districte 14) va rebre el seu nom.

## Treballs

Proch va compondre una òpera (Ring and Mask'), tres operetes, música incidental, peces orquestrals i obres de música de cambra, així com més de dues-centes cançons.

### òpera

* Ring and Mask, 1844

### Operetes

* Die Blutrache,, 1846
* Zweiter und dritter Stock, 1847
* Der gefährliche Sprung, 1848

### Obres vocals més petites

Proch també va deixar enrere diversos números en solitari. Hi ha un enregistrament virtuós del seu "Thema und Variationen" (op. 164) per a soprano de coloratura amb Ingeborg Hallstein i l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Colònia amb Franz Marszalek.

### Traduccions

A més de la seva obra compositiva, també va treballar com a traductor d'òperes italianes (per exemple, Il trovatore de Giuseppe Verdi i Don Pasquale de Gaetano Donizetti).

## Referències

* ↑ Ch. Harten: Eintrag zu Proch, Heinrich auf Österreichisches Biographisches Lexikon
* ↑ Mandyczewski, "Proch, Heinrich" in: Allgemeine Deutsche Biographie 26 (1888), S. 620–621 [Online-Version]; URL: https://www.deutsche-biographie.de/pnd116291710.html#adbcontent

## Bibliografia

* Constantin von Wurzbach: Proch, Heinrich. A: Lèxic biogràfic de l'Imperi austríac. 23a part. Cort Imperial-Reial i Impremta Estatal, Viena 1872, pàg. 319–326 (còpia digital).
* Inge-Christa Völker Heinrich Proch. La seva vida i obra, Viena 1949.
* Eusebi Mandyczewski: Proch, Heinrich. A: Biografia general alemanya (ADB). Volum 26, Duncker & Humblot, Leipzig 1888, p. 620 f.
* Christa Harten: diu Heinrich. A: Lèxic biogràfic austríac 1815–1950 (ÖBL). Volum 8, Editorial de l'Acadèmia Austríaca de les Ciències, Viena 1983, ISBN 3-7001-0187-2, p. 290 f. (Enllaços directes a la p. 290, p. 291).
* Michael Jahn: L'Òpera de la Cort de Viena de 1848 a 1870. Personal - representacions - horari. Tutzing 2002. ISBN 3-7952-1075-5.
# Engràcia Ferrer Mascort

Engràcia Ferrer Mascort (Palafrugell, 30 de desembre de 1902 - 16 de maig de 2003) fou una poetessa i escriptora catalana. Filla gran de Nemesi Ferrer Sureda, natural de l'Escala i taper de professió, i d'Anna Mascort Bofill, de Palafrugell. Tenia dues germanes més petites, Teresa i Maria. Va casar-se als 50 anys amb en Narcís Jahoner Pallí, i vint anys després va enviudar. No va tenir fills. Ja de gran va entrar a treballar d'operària a la fàbrica Can Barris de Palafrugell, feia taps a l'esmeril. Quan va quedar una vacant al despatx s'hi va presentar i allà es va quedar fins a la seva jubilació, l'any 1963.
De formació autodidacta, Engràcia Ferrer col·laborà amb els seus escrits i poemes al programa de la Festa Major i al programa La voz de la Costa Brava de Ràdio Palamós, sota el pseudònim de Lina Castell. Alguns dels seus escrits i poemes es van publicar en un llibret del Centre Fraternal (1977), a Proa (1983) i en publicacions de la Residència Geriàtrica de Palafrugell.
A més, va escriure dos poemaris (Petits poemes i Poesías escogidas), un Diari íntim (1936-1939) i la novel·la El pas de les hores, que varen restar inèdits. El 2014 l'Arxiu Municipal de Palafrugell va publicar aquestes obres inèdites a la seva web.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Engràcia Ferrer Mascort». Arxiu Municipal de Palafrugell. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 29 juny 2014].
* ↑ Saurí, Concepció. "Aigua en cistella? Engràcia Ferrer Mascort, escriptora de Palafrugell", Revista del Baix Empordà, núm. 40 (març-juny 2013)

## Enllaços externs

* Fons personal d'Engràcia Ferrer Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a l'Arxiu Municipal de Palafrugell
# Can Xoliu

Can Xoliu és una obra de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular formada per diversos cossos amb cobertes a tres vessants.
La façana principal té diversos finestrals amb marcs de pedra i portal arquejat.
Una balustrada fa de tanca a la masia, que es troba envoltada d'horts per la part baixa i de boscos per tot arreu.
S'hi pot accedir caminant per un corriol que surt de Can Totxo i per pista, demanant la clau de la cadena a Can Budellera.

## Història

El topònim Xuliu podria venir de joliu.
Un dels primers propietaris fou Joan Torelló. Després passà a mans de Josep Andreu, que la transferí a S. A. El Tibidabo, que n'és la propietària.
Els actuals masovers són els nets del que hi anà l'any 1906, amb 10 fills.
Durant la Guerra Civil van tenir amagades les imatges de l'església dels Salesians del Tibidabo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Xoliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Rata de canyar

La rata de canyar (Rattus sordidus) és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids que viu a Austràlia, Indonèsia i Papua Nova Guinea. El seu nom específic, sordidus, significa ‘brut’ en llatí.

## Referències

* ↑ «rata de canyar». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 8 març 2025].
* ↑ Entrada «Rattus» d'Animalia (en anglès).
* Baillie, J. 1996. Rattus sordidus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 12 gener 2008.
# Meiacanthus geminatus

Meiacanthus geminatus és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,7 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sabah (nord-oest de Borneo) i Palawan (Filipines).

## Referències

* ↑ Norman J. R., 1943. Notes on the blennioid fishes.--I. A provisional synopsis of the genera of the family Blenniidae. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 11) v. 10 (núm. 72). 793-812.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W. F., 1976. The saber-toothed blennies, tribe Nemophini (Pisces: Blenniidae). Monographs of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia Núm. 19: i-vii + 1-196, 18 unnum. plates.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Smith-Vaniz, W.F., 1987. The saber-toothed blennies, tribe Nemophini (Pisces: Bleniidae): an update. Proc. Acad. Nat. Sci. Philad. 139:1-52.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (editors), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Werner, T.B. i G.R. Allen, 2000. A rapid marine biodiversity assessment of the Calamianes Islands, Palawan province, Philippines. RAP Bulletin of Biological Assessment 17. Washington DC, Estats Units:Conservation International.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Luisa Rodríguez de Toro y Pérez de Estala

Luisa Rodríguez de Toro y Pérez de Estala (Madrid, 24 de gener de 1827 - 6 de desembre de 1901) va ser una aristòcrata i pintora espanyola.
Va néixer a la vila de Madrid el 24 de gener de 1827, filla dels comtes de Villares.
Va ser deixebla de Carlos Ribera. Participà en la primera Exposició Nacional de Belles Arts celebrada a Madrid el 1856, en la qual va presentar un quadre a l'oli anomenat La Reina Isabel la Catòlica donant una lliçó amb Beatriz Galindo, coneguda com La Latina, que la va fer merèixer una menció honorífica, i que actualment es desconeix la seva ubicació. Tornà a obtenir la mateixa distinció a l'Exposició de 1860 amb l'obra Boabdil tornant del seu empresonament.
En l'àmbit personal, va casar-se el 27 de juny de 1867 amb el militar i tercer comte de Mirasol, Luis de Arístegui y Doz, de qui més tard va enviudar. Com a vídua d'un coronel de l'exèrcit va rebre una pensió estatal. Va morir a Madrid el 6 de desembre de 1901.

## Referències

* ↑ «Ministerio de Gracia y Justicia». Gaceta de Madrid, 10-06-1867.
* 1 2 3 Nieto y Cotadellas, Rafael «La esposa del libertador y su linaje los Rodríguez de Toro». Hidalguía, núm. 125, 1974, pàg. 674.
* 1 2 3 Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 591-592.
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 556.
* ↑ Rincón García, Wifredo «Los Reyes Católicos en la pintura española del siglo XIX». Arbor, núm. 701, 2004, pàg. 138.
* ↑ Colección legislativa de España (en castellà). vol. 138. Madrid: Imprenta del Ministerio de Gracia y Justicia, 1888, p. 73-74.
* ↑ AADD. Dona i artista. La col·lecció del Museu de Terrassa. Terrassa: Ajuntament de Terrassa, 2019, p. 108.