OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Casserras i Solé

Josep Casserras i Solé (Solsona, El Solsonès, 29 de novembre de 1926 - 9 d'agost de 2013), metge català, fou un metge de capçalera vinculat al teixit cultural, associatiu i polític de Solsona.
Va estudiar la carrera de Medicina a Barcelona on es formà a l'Hospital Clínic com a interinisita i fou deixeble del professor Agustí Pedro i Pons. El 1951 es va especialitzar en pediatria.
A partir de 1953 va obrir una consulta privada a Solsona on va començar a exercir de metge. Destacava pel seu humanisme i era reconegut als cercles professionals de Barcelona. El seu tàndem assistencial amb altres metges solsonins van constituir l'últim exemple a la població d'una forma tradicional i senzilla de fer de metge de capçalera en una etapa menys despersonalitzada i burocratitzada que la posterior. També va treballar com a metge forense fins al 1991.
Participà activament en diferents entitats de Solsona: fou president de l'Orfeó Nova Solsona entre 1968 i 1978 i també va estar al capdavant de la Confraria de la Mare de Déu del Claustre. A finals de la dècada de 1970 va participar activament en la fundació de Convergència Democràtica de Catalunya a Solsona i en les primeres eleccions municipals democràtiques, a l'any 1979, havia de liderar la candidatura de Convergència i Unió, tot i que finalment hi va renunciar per tal de dedicar-se a la seva professió. A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou candidat a diputat per la candidatura de CiU a la circumscripció de Lleida.
El seu intel·lecte va quedar plasmat en alguns dels seus articles publicats a la històrica revista Solsona i l'any 1997 va ser el primer guardonat amb el Premi Signum concedit per la Fundació Francesc Ribalta del Consell Comarcal del Solsonès.
Va morir a la seva ciutat natal el 2013 a l'edat de 86 anys.

## Referències

* ↑ «Ha mort el Dr. Josep Casserras i Solé». NacióSolsona, 09-08-2013. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ Sala i Prat, Miquel «Biografies». La Sanitat al Solsonès durant el segle XX, 1-2010, pàg. 23. Arxivat de l'original el 2017-06-25 [Consulta: 20 setembre 2018].
* 1 2 «Solsona perd el metge Josep Casserras». Regió 7, 10-08-2013. [Consulta: 20 setembre 2018].
* ↑ «Solsona diu adéu al metge Casserras». NacióSolsona, 10-08-2013. [Consulta: 20 setembre 2018].
* 1 2 «Solsona acomiada el Dr. Josep Casserras i Solé». Celsona Informació, 16-08-2013, pàg. 4-9.
* ↑ «ORDRE d'11 de febrer de 1980, donant publicitat a les candidatures a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980, presentades davant les Juntes Electorals Provincials de Barcelona, Girona, Lleida i Tarragona.». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 43, 13-02-1980, pàg. 705.
# Hans Bronsart von Schellendorff

Hans Bronsart von Schellendorff (Berlín, 11 de febrer de 1830 – Múnic, 3 de novembre de 1913) fou un pianista, compositor i director d'orquestra alemany.
El 1853 es traslladà a Weimar on estudià amb Franz Liszt. De 1861 a 1862 dirigí els concerts d'Euterpe a Leipzig: el 1864 succeí a Hans von Bülow en la direcció de l'Orquestra Filharmònica de Berlín, passant després (1867) a dirigir el teatre de la cort de Hannover i més tard (1887) amb el mateix càrrec a Weimar, on hi va romandre fins al 1895.
Com a pianista es distingí tant per la seva brillant execució comper la inspirada forma d'interpretar les obres, se li deuen nombroses obres, escrites segons l'estil de Liszt i Wagner.
Les seves obres més importants són:
* un Trio i un Concert per a piano;
* una Polonesa;
* una Frühling-Fantasie, per a orquestra;
* la cantat Christnacht, per a doble cor i orquestra;
* Der Corsair, òpera.
La seva esposa Ingebort Starck van Bronsart von Schellendorff, fou una pianista i compositora rusa, nascuda el 1840 i morta a Múnic el 17 de juny de 1913.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. II, pàg. 603 (ISBN 84-239-4572-3)
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 972 (ISBN 84-239-4509-X)
# Poropuntius fuxianhuensis

Poropuntius fuxianhuensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Smith H. M. 1931. Descriptions of new genera and species of Siamese fishes. Proceedings of the United States National Museum v. 79 (núm. 2873). 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Yang, J.-X., 1991. The fishes of Fuxian Lake, Yunnan, China, with description of two new species. Ichthyol. Explor. Freshwat. 2(3):193-202.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Page, Lawrence M. & Burr, Brooks M. (1991): Freshwater Fishes, p. 131, Houghton Mifflin, Nova York, Estats Units. ISBN 0-395-91091-9.
* Shan, X., R. Lin, P. Yue i X. Chu, 2000. Cyprinidae: Barbinae. p. 3-170. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# José Braña i Lérida

José Braña i Lérida (Ferrol, (Galícia), 1854 - [...?]) fou un compositor gallec del qual s'ignora quasi tot de la seva vida. Se sap que fou director d'orquestra, i que va compondre diverses obres i es dedicà a l'ensenyament del piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 601. (ISBN 84-239-4509-X)
# Josep Civit i Giraut

Josep Civit i Giraut (Barcelona, 1927 - 2012) fou un joier, pintor i pessebrista català.

## Biografia

Neix a Horta el 1927. D'infant s'inicià en el món artístic al taulell de la fleca del seu pare de carrer de Sant Tomàs fent figuretes de massa de pa. Va aprendre l'ofici de joier al taller d'Emili Estradé, durant 6 anys. El 1948 munta el seu primer taller a l'edifici de la Caixa, al carrer Major d'Horta, on hi fa la primera exposició de joies. Amplia la seva formació amb Charles Collet. Va ser cofundador i president del Cercle Artístic d'Horta, on el1964 hi exposà el seu treball. També hi col·laborà en les activitats de pessebrisme. Membre de l'Associació de Pessebristes de Barcelona, participà en el Congrés Internacional de Pessebres a Barcelona, el 1957, l'any següent en l'exposició a Milà, i guanyà trofeus i guardons a diferents ciutats europees.
Com a joier creà d'una banda peces d'investigació, amb peces úniques experimentant amb materials i tècniques plàstiques, i també realitzà peces de producció seriada, més comercial, però amb acabat manual per mantenir l'aspecte artesà de l'ofici. La plata va ser la seva predilecció. La primera meitat dels anys cinquanta treballava la plata amb cisell, creant formes arrodonides, suaus i intimistes i acaronadores de les diferents pedres. A partir de la segona meitat dels anys cinquanta i afegeix l'or i hi sovintegen les àgates. Creà objectes d'orfebreria de coure sol o combinat amb plata, assolint un generós ventall de cromatismes i textures, amb formes verticals, rectilínies i austeres, formes que traslladarà als anys seixanta a les joies. Als anys setanta experimentarà amb el bufador, obtenint una major diversitat de textures, volums i matisos. En aquesta època realitza unes joies que homenatgen la recent arribada de l'home a la lluna. A finals dels anys setanta i principis dels vuitanta experimentarà amb els acabats de les superfícies planes i llises, on alternarà l'ús de l'or polit i matisat, en contrast de color amb la plata polida i oxidada. D'aquí en sortirà una col·lecció de joies inspirades en els còdols. Participà en exposicions individuals i col·lectives. La seva obra començà a expandir-se pel mercat d'Europa i les Estats Units d'Amèrica.
S'inicià en la pintura a partir de la dedicació als pessebres. Participà en biennals per Catalunya i la resta de l'estat: Madrid, Valladolid,...
Participà en curses de motos i cotxes entre el 1950 i el 1970, arribant a estar entre els 25 millors pilots espanyols.

## Publicacions

* Canut, M. Àngels; Civit, Josep; Samaranch, Mª Luisa. Josep Civit i Giraut, Joies. Barcelona: SD-Edicions, 2005. ISBN 9788460951377.

## Referències

* 1 2 3 4 «Josep Civit i Giraut». Centre Parroquial d'Horta. Butlletí núm. 30, 9-1991, pàg. 56-59.
* 1 2 Giménez i Compte, Carlota. L'Abans: Recull gràfic de la Vall d'Horta (1861 - 1978). El Papiol: Efadós, juny 2012. ISBN 978-84-15232-22-3.
* ↑ Díez i Quijano, Desideri. El que ha estat i és Horta. Barcelona. Graó, Stat. Cooperativa, juliol 1982. ISBN 84-2917-1914-8.
* ↑ «Josep Civit». Bonart, 1-2005.
# Hans Christian Lumbye

Hans Christian Lumbye (Copenhaguen, 2 de maig de 1810 - Copenhaguen, 20 de març de 1874), fou un compositor i director d'orquestra danès.
Anomenat l'Strauss del Nord, es donà a conèixer avantatjosament per nombrosos ballables que es distingien per la seva originalitat i brillant instrumentació, i no tardaren a estendre's arreu d'Europa.
Igual que Strauss, per la sala de concerts Tivoli de la capital danesa, fundà una orquestra que dirigí durant molts anys, i amb la que visità París i Alemanya i en la que el succeí el seu compatriota Balduin Dahl. Deixà més de 300 peces de ball.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 792, pàg. 165 ISBN 84-239-4517-0

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 31, pàg. 716 (ISBN 84-239-4531-6)
# Lituània al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012

La televisió lituana opta un any més per organitzar una preselecció completament oberta per escollir el seu representant pel Festival de 2012.

## Organització

El període de recepció de propostes va comprendre des del dia 14 d'octubre de 2011 fins al 2 de gener de 2012. El format de la preselecció consta d'un nombre de semifinals encara per determinar, una final i una "superfinal" amb els tres artistes més votats de la final. Els resultats es decidiran per tele-vot i jurat al 50%, excepte en el cas de la "superfinal", on només el jurat decidirà el guanyador.

## Candidats

La Latvijas Televizija va anunciar el 5 de gener de 2012 els 47 candidats admessos per a la fase televisada:
* Donny Montell - Love is blind
* Monika - Happy
* The Independent - Baby
* Jurijus Veklenko - Tu ne viena
* Sati - Light is the one
* Neringa Siaudikyte - Run away
* Elvina Milkauskaite - Closer
* Vudis - Home
* Vaidotas Baumila - Trust and you'll find it
* Liepa - Viena
* Katazina - Euforija
* Laisva - Nutolk
* Bekeso Vilkai - Letter by letter
* Thundertale - Heroes, arise
* Vig roses - Come back home
* Gaudentas Janusas - Ilgesys
* Auguste Ziekute - The greatest
* Indre Malakauskaite - Be with me
* Valdas Maksvytis - Dar laiko yra
* Baiba Skurstene - Playback and repeat
* Donata Virbilaite - Superman
* Diana Jasilionyte - Dear someone
* Vytautas Matuzas - Take it back
* Martynas Beinaris - Bella donna
* Donatas Simkus-Dumas - Party all day
* Vaida Narkeviciute - Medieval love
* Greta Jorudaite - Show me what you got
* Simona Milinyte - One of a kind
* Chill out, have no doubt - Until the end
* Sweetsalt - My love
* Beissoul - Why
* Alive way - Amazed by you
* Laiptai - Asaru lietus
* Algirdas Bagdonavicius - Eldoradas
* Indigo - Sugrizk
* Greta Smidt - The one
* AC/LT - Get it up
* Kamile Kielaite - Try
* Sound's Engineers ft. Natalie - Blind
* Multiks - Star
* The Artrace - Fly LT
* Merlin - Wheel of time
* Laura J and Stiga - Fading in the mist
* LadyBell - Mano muzika
* Petras Budvytis - Dienos per trumpos
* Rute Cabrioli - Pegasus
* Grasvydas Sidiniauskas - Then I say yes

## Referències

* ↑ Lithuania: LRT calls for songs www.esctoday.com (anglès)
* ↑ Busa, Alexandru. «Lithuania: Eurovision participation confirmed». Esctoday.com, 11-09-2011. [Consulta: 11 novembre 2011].
* ↑ Hondal, Victor. «Lithuania: More details on national selection». EscToday.com, 06-11-2011. [Consulta: 11 novembre 2011].
* ↑ Lithuania: 47 entries qualify www.esctoday.com (anglès)

## Vegeu també

* Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012
# Lamberto Baldi

Lamberto Baldi (Orvieto, 1895 - Montevideo, 1979) va ser un director d'orquestra, professor i compositor italià de destacada actuació a l'Uruguai al capdavant de l'Orquestra Simfònica del SODRE.
Va cursar estudis musicals a la seva ciutat natal, perfeccionant-se després a Florència amb el compositor Ildebrando Pizzetti. Va començar la seva trajectòria de director a Europa (Itàlia, França, Espanya i Portugal), emigrant el 1926 a Sud-amèrica, on va desenvolupar la major part de la seva intensa activitat.
Va ser director de la Societat de Concerts Simfònics de São Paulo (Brasil) entre 1926 i 1931, director estable de l'Orquestra Simfònica del SODRE entre 1932 i 1942, i novament el 1951-1953.
Va tenir una actuació destacada al Teatre Colón de Buenos Aires i a l'Associació Wagneriana-, i va ser director estable de l'Orquestra Simfònica Municipal d'aquesta ciutat entre 1947 i 1949. Entre el 1962 i el 1963, va organitzar l'orquestra de cambra de la Fundació Calouste Gulbenkian a Lisboa. Les seves preocupacions es van centrar sempre a assolir un cos simfònic homogeni i del més alt nivell tècnic i musical, i en la difusió de la creació musical contemporània; va tenir al seu càrrec importants estrenes de Debussy, Hindemith, Honegger, Stravinsky, Fabini i Tosar.
Va ser l'orquestrador de lEuridice de Jacopo Peri, l'estrena mundial del qual es va dur a terme a Montevideo el 1949. La seva producció com a compositor és petita: dues òperes i algunes obres simfòniques i corals.
Va exercir la docència de la composició, comptant entre els seus deixebles a Héctor Tosar i Mozart Camargo-Guarnieri. La seva darrera actuació al capdavant de l'OSSODRE va tenir lloc el 7 d'agost del 1965.

## Referències

* ↑ Administración Nacional de Correos (20 de junio de 206). «Sello 75 Años de la Ossodre». Uruguay. Consultado el 17 de agosto de 2015.
* ↑ Grumete. «Biografía de Lamberto Baldi». Uruguay. Archivado desde el original el 24 de septiembre de 2015. Consultado el 17 de agosto de 2015.
# Sebastià Bonet Espriu

Sebastià Bonet Espriu (Barcelona, 1943) és un filòleg, lingüista i poeta català que ha estat professor de sintaxi catalana del Departament de Filologia Catalana de la Universitat de Barcelona des del 1997 fins que es va jubilar el 2012.
Llicenciat en Ciències Físiques per la Universitat de Barcelona (1965), diplomat d'Estudis Avançats d'Astrofísica per la Sorbona (1967), llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat de Barcelona (1976) i doctor en Filologia Catalana, també per la Universitat de Barcelona, amb la tesi Els manuals gramaticals i la llengua normativa. Estudis de gramatografia catalana contemporània (1991), la seva recerca abasta, bàsicament, tres àrees: la sintaxi, la gramatografia i l'obra del poeta Salvador Espriu, de qui és nebot.
La seva obra poètica ha estat caracteritzada com «un exercici literari on la subordinació a les regles matemàtiques obre la porta a nous sentits», posant en pràctica la «constricció alfabètica com a motivació creativa», una tècnica pròxima a l'experimentació del grup Oulipo.

## Publicacions
### Lingüística

* Els manuals gramaticals i la llengua normativa: estudis de gramatografia catalana contemporània (tesi doctoral), 1992.
* Sintaxi generativa catalana (en col·laboració amb Joan Solà), 1986.
* Fabra: sintaxi diferencial i interferència, en: Ginebra et al. (eds.). La lingüística de Pompeu Fabra. Alacant:Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana / Universitat Rovira i Virgili, 2000.
* Les gramàtiques normatives valencianes i balears del segle xx, València: PUV, 2000.
* El corpus prescriptiu de la llengua catalana, en: Pradilla (ed.), Societat, llengua i norma. A l'entorn de la normativització de la llengua catalana. Benicarló: Alambor, 2001.

### Poesia

* És això, més o menys. Lleida: Pagès, 2012.
* Voluntàries. Barcelona: LaBreu, 2013.
* Obtenir l'auster Albó (amb la col·laboració de Jordi Vintró) Barcelona: LaBreu, 2019.

## Referències

* 1 2 «Última classe de Sebastià Bonet». Universitat de Barcelona, 20-12-2012. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Besa Camprubí, Josep. «Acte d’homenatge al professor Sebastià Bonet (Barcelona, 14 de maig del 2013).». Estudis Romànics, vol. 36, 2014, pàg. 659-661 [Consulta: 10 agost 2023].
* ↑ «Sebastià Bonet». obrador edendum. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Umbert-Rexach, Enric «Sebastià Bonet i la quadratura del vers». Núvol, 20-02-2020.
* ↑ Salceda, Hermes. «La réception de l'Oulipo en Catalogne et en Espagne». Catalonia, núm. 22, primer trimestre 2018, p. 26, 28, 31 [Consulta: 10 agost 2023].
# Nimfeu

    Per a la colònia del Bòsfor Cimmeri, vegeu Nimfèon.
Un nimfeu (del llatí nymphaeum, i aquest del grec νυμφαίων, nymfaíon) era un monument de l'antiga Grècia i de Roma dedicat a les nimfes, especialment a les de les fonts (les nàiades). Originàriament es tractava de brolladors situats en coves naturals, que segons la tradició eren l'habitatge de les nimfes de l'indret. De vegades s'adaptaven com a fonts públiques, com a la ciutat de Side, a la Pamfília. Al mur d'Adrià, per exemple, a l'extrem septentrional de l'Imperi Romà, hi havia un nimfeu dedicat a la nimfa local Coventina. Més endavant, es van anar construint en grutes artificials i podien representar l'acabament monumental d'un aqüeducte.
El nimfeu de Gerasa, a Jordània (a la imatge de la dreta), es va construir l'any 191 de la nostra era. La font fou decorada amb marbre a la part de baix i estuc pintat a la part de dalt, i coberta amb una mitjana cúpula, que li donava la forma d'un gran nínxol. L'aigua queia en cascada a través de set caps de lleó esculpits fins a unes petites basses a la voravia del carrer.
Els nimfeus d'època romana deriven de les construccions de l'orient hel·lenístic. En la major part es tractava d'edificis circulars decorats amb estàtues i pintures, que servien alhora de santuari, dipòsit d'aigua i lloc de trobada. Podia tractar-se d'una sala més àmplia de l'habitual, que donava al jardí, destinada a celebrar-hi els banquets i matrimonis, caracteritzada per jocs d'aigua en forma de font, de nínxol recobert de mosaics o de petita cascada artificial. D'aquesta mena n'hi ha molts exemples a les cases més elegants de Pompeia, com per exemple a la casa de Júlia Fèlix, o a Corint, Antioquia i Constantinoble; a Roma mateix se n'han trobat les restes d'una vintena, i un bon nombre a l'Àfrica. Cal destacar-ne especialment l'anomenada exedra d'Herodes Àtic (que tot i el seu nom és un nimfeu d'estil romà), el nimfeu del palau de Domicià i els de la Vil·la Adriana a Tívoli.
El terme nimfeu també es va aplicar a les fonts que hi havia a l'atri de les basíliques cristianes, que segons Eusebi de Cesarea eren símbols de purificació.
Més endavant, Bartolomeo Ammanati entre 1550 i 1553 va reintroduir el tema dels nimfeus al menjador d'estiu a l'aire lliure de la Villa Giulia, a Roma, amb coves artificials i jocs d'aigua (imatge de l'esquerra). El nimfeu també fou característic dels jardins dels palaus barrocs, com al Zwinger de Dresden o a la Vil·la d'Este de Tívoli.
# Rafael Sánchez-Paredes Pastor

Rafael Sánchez-Paredes Pastor (Numancia de la Sagra, Toledo, va ser un militar espanyol, conegut per haver estat comandant de les Forces cuirassades de l'Exèrcit republicà durant la Guerra civil espanyola.

## Biografia

Militar professional, pertanyia a l'arma d'infanteria. Al desembre de 1923, poc després del Cop d'estat de Primo de Rivera, va ser nomenat delegat governatiu a Bujalance (Còrdova). Al començament de la guerra civil tenia el rang de tinent coronel, estant al capdavant d'un regiment de carros de combat.
Poc després del començament de la guerra, el 6 d'agost de 1936 fou ascendit a Coronel d'infantería. El 22 de setembre d'aquest any el govern li va nomenar comandant de la nova Escola de carros de combat a Archena. Des d'aquesta data i durant la resta de la contesa va ser comandant de la base d'Archena, establerta amb l'assistència d'oficials soviètics com el també coronel Semion Krivoixein. Més endavant, quan ja havien augmentat els efectius blindats de l'Exèrcit republicà, va estar al capdavant de la Divisió d'Enginys Blindats. l final de la contesa va abandonar Espanya i es va exiliar a Mèxic, on va morir.

## Referències

* ↑ Vicente Lloréns (2006). Estudios y ensayos sobre el exilio republicano de 1939, Ed. Renacimiento, pág. 347
* ↑ «Los Delegados gubernativos», ABC (8 de diciembre de 1923), pág. 10
* 1 2 Michael Alpert (2013); The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939, Cambridge University Press, pág. 350
* ↑ Gaceta de Madrid: Diario Oficial de la República núm. 219, de 6 de agosto de 1936, página 1084
* ↑ La Base y Escuela de tanques de la URSS en Archena
* ↑ Jorge Pedraza (marzo 2003). «Unidades Blindadas Republicanas Durante La Guerra Civil Española». Serga (Madrid: Almena) (22): pág. 11
* ↑ Vicente Llorens, José Luis Abellán (1976). El exilio español de 1939: La emigración republicana, Taurus, pág. 141
# Moritz Brosig

Moritz Brosig (Fuchswinkel, 15 d'octubre de 1815 - Breslau avui Wroclaw, 24 de gener de 1887) fou un organista, compositor i director d'orquestra de l'anomenada Escola Breslau.
El 1871 va ser professor de música de la universitat pel qual va tenir alumnes com Max Filke o Robert Eitner, i fou mestre de capella de la seva ciutat natal. Va escriure 30 quaderns de peces per a orgue, set misses per a orquestra, una missa vocal a cinc veus amb acompanyament d'orgue, una missa coral, 30 graduals i ofertoris, vigílies, cants i diverses peces de violoncel i violí amb piano, i a més publicà un llibre coral, un tractat d'harmonia i un altre de melodia.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 985 (ISBN 84-239-4509-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1394. (ISBN 84-239-4523-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 383/84, (ISBN 84-239-4519-7)