OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Niell

Can Niell és una masia amb elements gòtics de Maçanet de la Selva (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular i dues plantes amb coberta de dues aigües a laterals. Els elements més destacables del mas són les obertures emmarcades i treballades de pedra.
Pel que fa a les obertures de la façana, destaca la porta de mig punt adovellada i la gran finestra central de llinda lobulada en dues peces i ampit i impostes decorats amb motius vegetals. Les finestres de la planta baixa són més petites i decorades amb Llindess de baixrrelleus lobulats d'arquacions cegues en forma de corona (Veure la fitxa dedicada a Ca l'Esqueu, del carrer Sant Sebastià núm. 36 de Maçanet). La finestra del primer pis dreta té per llinda un arc conopial senzill i la de la part esquerra un arc conopial quadrilobulat amb motllures a les impostes i decoració vegetal a l'ampit.
A més de les finestres de la façana, darrere del mas hi ha llindes i muntants motllurats i treballats, així com restes de contraforts.
Com no és estrany, al voltant del mas original s'han anat adossant coberts i construccions annexes, sobretot a la part esquerra. També s'ha efectuat l'obertura d'una nova porta a l'esquerra de la principal en un moment indeterminat, però recent.

## Història

Mas documentat de principis del segle xv.
Fou de la família Manresa fins al segle xvii i de la família Maig i Sala fins a l'actualitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Niell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Charles Delescluze

Charles Delescluze (Dreux, Eure i Loir, 2 d'octubre de 1809 - París, Illa de França, 25 de maig de 1871) fou un periodista i membre molt actiu de la Comuna de París.
Des de la seva joventut destacà com a periodista radical. Després de la Revolució de febrer fundà a París el diari La Revolution démocratique et la Liberté republicaine, però a causa dels seus articles revolucionaris fou condemnat a divuit mesos de presó i a una munta de 10.000 francs; el 1849 fou condemnat a la deportació, però va poder fugir, i es refugià a Anglaterra. Tornat a París el 1853, als dos mesos del seu retorn fou condemnat de nou a quatre anys de presó per pertànyer a societats secretes, i després d'haver passat uns anys en diferents presons, fou transportat a Caiena, on va romandre fins al 1859.
En el seu escrit De París à Cayenne, jornal d'un déporté (1867), va descriure els patiments soferts. En la seva tornada a París es va mantenir alguns anys tranquil, fins que el 1868 fundà el diari Réveil, on defensà les idees de la Primera Internacional, cosa que li comportà noves condemnes. Després de la caiguda de l'Imperi (1870) va creure que era l'ocasió oportuna per a realitzar les seves idees comunistes, i contribuí a les revoltes del poble de París contra el govern de la Defensa Nacional, els dies 13 d'octubre de 1870 i 22 de gener de 1871.
Després de la revolta del 18 de març, fou elegit membre de la Comuna de París (26 de març) en la direcció de la qual desplegà una energia salvatge. En preveure la caiguda d'aquella, proposà, el 20 de maig incendiar amb petroli els edificis públics i afusellar els ostatges, abans que entressin les tropes. En penetrar l'Exèrcit de Versalles, cercà i trobà la mort a l'última barricada dels revoltats.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1409 ISBN 84-239-4517-0
# Cuneo

Cuneo -en piemontès Coni- és un municipi italià a la província de Cuneo (regió del Piemont). L'any 2005 tenia 54.817 habitants. Situada en un turó, a la vora de la confluència del riu Gesso amb el Stura. Posseeix bells monuments com l'església dels franciscans, i una altra d'estil gòtic construïda en els segles XIV i XVI i que el primer terç del segle XX serví de magatzem d'efectes militars: La catedral, l'Ajuntament i algunes restes d'antigues fortificacions. El Corso Marcello Soleri i el Corso 4 de Novembre, són les arteries principals de la ciutat. El comerç, gràcies a la seva excel·lent situació, és molt actiu, especialment els cereals, consistint la indústria en el manufacturat de teixits de llana i seda, cristall, mobles, etc. De la seva estació de ferrocarril hi surten línies vers Torí i Gènova i també tramvies cap a Dronero, Borgo San Dalmazzo i Bueves.

## Història

Cuneo fou fundada pel rei Arrigo IV, constituint una de les principals places fortes del Piemont per la seva situació a l'entrada del congost de Tenda. Els francesos l'assetjaren sense resultat el 1691 i el 1704, posant-li setge altra vegada el 1741 després de la derrota que feren sofrir al rei de Sardenya.
El 30 de setembre de 1744 tingué lloc la batalla definitiva entre el rei de Sardenya Carles Manuel i l'exèrcit hispano-francès comandant per l'infant Felip i el príncep de Conti. La victòria molt disputada, fou per aquests últims, però resultà estèril per la manca d'un plan de campanya ben concebut.
Els aliats assetjaren de forma molt forta Cuneo, sense que les vives instàncies del rei de Sardenya assolissin treure de la seva inacció a l'exèrcit austríac del príncep Lobkowitz, que s'havia retirat a l'interior del triangle format per les places de Perusa, Fano i Urbino per passar l'hivern; però els esforços d'aquells toparen amb la tenacitat amb què defensà la plaça el seu governador el baró de Lentrum, i hagueren d'aixecar el setge el 22 d'octubre, retirant-se a Niça, Savoia, Provença i el Delfinat, on es repartiren entre quarters d'hivern, no caient la plaça en poder de França fins al 1796.
El 1799 la prengueren els austríacs, i l'any següent tornà a esser recuperada pels francesos, després de la victòria de la batalla de Marengo. Els nous dominadors destruïren les fortificacions, convertint-les en bells passeigs.
Acabades les guerres napoleòniques, Cuneo recuperà la nacionalitat italiana.

## Personatges il·lustres

* Matteo Ceirano (1870 - 1941), pioner de la indústria automobilística
* Anna Maria Prina (n. 1943), és una ballarina i professora de ballet.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 1146 ISBN 84-239-4516-2
Viccionari
# Carrer de Jovellanos

El carrer de Jovellanos és una via urbana del Raval de Barcelona, que va del carrer dels Tallers fins al de Pelai. Deu el seu nom a l'escriptor Gaspar Melchor de Jovellanos.

## Història

El 1861 es van posar en venda les finques núms. 34 al 42 del carrer dels Tallers, adquirides pel promotor Simó Coll i Alzamora (que també adquirí una porció dels terrenys de l'antiga Muralla de Terra), i el 1864 va demanar permís per a enderrocar-les i obrir un nou carrer, segons el projecte de l'arquitecte Carles Gauran. Tot seguit, va demanar permís per a construir-hi un nou edifici a la cantonada occidental, projectat pel mestre d'obres Felip Ubach.
Al núm. 32 del carrer dels Tallers hi havia una casa-fàbrica propietat del comerciant de drogues i productes químics Josep Vidal i Ribas, que el 1859 va demanar permís per a fer-hi reformes, segons el projecte del mateix Gauran. S'hi va instal·lar la fàbrica de productes químics de Joaquim Amigó i Cia, empresa de la qual Vidal i Ribas era accionista. El 1870, el seu fill Emili Vidal-Ribas i Torrents va demanar permís per a enderrocar-la i construir-hi un nou edifici a la cantonada oriental, segons el projecte del mestre d'obres Jeroni Granell i Barrera.

## Vegeu també

* Teatre de Jovellanos

## Referències

* ↑ «Jovellanos, carrer de». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Diario de Barcelona, 21-07-1861, p. 6533.
* ↑ Colección legislativa de España, primer semestre de 1867, p. 603.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 1561 bis C, 26-1-1864.
* ↑ AMCB, Q136 Obres públiques 3/1 2989, 10-3-1864.
* ↑ Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019, p. 74.
* ↑ «Tallers 42 i Jovellanos 1. Enderrocar i construir casa». Q127 Foment 1561 bis C. AMCB, 09-05-1864.
* ↑ «José Vidal Ribas. Tallers 32. Obres interiors en una casa». Q127 Foment 993 C. AMCB, 25-01-1859.
* ↑ Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019, p. 113.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 146, 192.
* ↑ Cabana, 1992.
* ↑ «Emilio Vidal i Torrens. Tallers (32) i Jovellanos (2). Construir una casa». Q127 Foment 2218 C. AMCB, 1870.

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019. ISBN 978-84-9156-216-0.
* Cabana, Francesc «Enric Llopis i la Companyia Anònima de Productes Químics». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
# Simetria especular

La simetria especular o bilateral, en geometria, és una transformació respecte d'un pla de simetria, en la qual a cada punt d'una figura s'associa a un altre punt anomenat imatge, que compleix dues condicions:
* La distància d'un punt i la seva imatge al pla de simetria és la mateixa.
* El segment que uneix un punt amb la seva imatge és perpendicular al pla de simetria.

## Exemples de simetria especular

* Dibuix d'un edifici de simetria especular
* Una papallona té simetria especular
* L'exterior d'un automòbil té simetria especular
* Imatge reflectida de la muntanya Rainier en el llac

## Teoria de cordes

La simetria especular és una relació sorprenent que pot existir entre dues varietats de Calabi-Yau. Succeeix, generalment per a dues tals varietats sisdimensionals, que les formes poden semblar molt diferents geomètricament, però no obstant això són equivalents si s'empren com a dimensions ocultes de la teoria de cordes. Més específicament, la simetria especular relaciona dues varietats M i W amb els nombres d'Hodge:
    h $^{1,1}$ i h $^{1,2}$
s'intercanvien, la teoria de cordes compactada en aquestes dues varietats, es pot demostrar que condueixen a fenòmens físics idèntics.
El descobriment de la simetria especular està lligat amb noms com ara Brian Greene, Ronen Plesser, Philip Candelas, Monika Lynker, Rolf Schimmrigk i d'altres. Andrew Strominger, Shing-Tung Yau, i Eric Zaslow han demostrat que la simetria especular és un exemple especial de la dualitat T: la varietat de Calabi-Yau es pot escriure com un fibrat en què la fibra sigui un tor tridimensional. L'acció simultània de la dualitat T en les tres dimensions d'aquest tor és equivalent a la simetria especular.
La simetria especular va permetre que els físics calculessin moltes quantitats que abans semblaven virtualment incalculables, invocant la imatge "especular" d'una situació física donada, que pot ser sovint molt més fàcil.

## Referències

* ↑ «simetria especular». Cercaterm. TERMCAT. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «simetria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Crusats, Joaquim; Moyano, Albert «El trencament espontani de la simetria especular i l’origen de l’homoquiralitat biològica». Revista de la Societat Catalana de Química, 20, 2021, pàg. 7–19. ISSN: 2013-9853.
# En Joan Bonhome

En Joan Bonhome és una comèdia en quatre actes, original de Josep Pous i Pagès. És una «comedia de males costums polítiques» que tracta la ridiculització i la tristesa d'un bon burgués que, enganyat per uns paràsits, es llança ingènuament a l'aventura de la vida política amb lamentables resultats. Segons Jordi Erin «una de les poques tentatives, efectuades ab èxit, dintre’l teatre Catalá, de portar la vida política a l'escena» (1913). Es va estrenar al teatre Teatre Català (Eldorado) de Barcelona, la nit de l'11 de maig de 1912, per la companyia d'actors del Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans.

## Repartiment de l'estrena

* Enperanceta: Ramon Mestres
* Decorosa: Dolors Pla
* Joan Bonhome: Josep Bergés
* Jordi: Lluís Blanca
* Bartomeu: Carles Capdevila
* Don Tomàs Parellada: Jaume Borràs
* Enric Rafael Bardem
* Narcís: Andreu Guixer
* Bartolí: Ramon Tor
* Vallcanera: Jaume Donato
* Canari: Avel·lí Galceran
* Saguer: Antoni Corberó
* Maret: Eduard Torres
* Vicentó: Lluís Ribes.
* Menestrals, Senyors i Homes del poble.

## Referències

* ↑ Miàs, Josep. «Josep Pous i Pagès». Associació d'escriptors en llengua catalana.
* ↑ «Noves y comentaris». La Escena catalana, núm. 303, 27-07-1912.
* ↑ Oliver, J. «Teatro de Pous i Pagés» (en castellà). Crítica de Libros. [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ Erin, Jordi «Teatre Principal». Empordà Federal [Figueres], núm. 97, 25-01-1913, pàg. 2.
# Erasing Hate

Erasing Hate és un documental de la televisió nord-americana del 2011 que narra els esforços del skinhead militant del "poder blanc" Bryon Widner per eliminar els seus tatuatges facials racistes. Escrit, produït i dirigit per Bill Brummel, va ser publicat per primera vegada el 6 de juny de 2011 a MSNBC. Widner és el motiu argumental tant del documental de televisió nord-americana Erasing Hate del 2011 com del llargmetratge biogràfic del 2018 Skin.

## Sinopsi

Bryon Widner (nascut el 1977) es va convertir en cap rapat als 14 anys i va passar 16 anys involucrat en organitzacions racistes del sud-oest dels Estats Units. Descrit com un "pit bull", Widner va cofundar el Vinlanders Social Club, un grup supremacista blanc a Indiana que aviat va guanyar la reputació pel seu excés de violència. Aquesta organització es va convertir en una de les organitzacions racistes de skinheads més ràpida a créixer als Estats Units.
El 2005, Widner es va casar amb Julie Larsen, que tenia tres fills d'un matrimoni anterior. El 2006, la parella va tenir un fill. Les responsabilitats de la paternitat van donar a Widner el desig de reformar-se i deixar el moviment racista, un desig compartit per Larsen. Widner va abandonar la seva organització i va suportar anys d'amenaces de mort i assetjament mentre intentava donar-li un gir a la seva vida. Els esforços de Widner per unir-se a la societat es van veure significativament afectats pels seus extensos tatuatges facials, molts dels quals amb simbologia violenta o racistes. Larsen temia que Widner actués dràsticament per eliminar els tatuatges, com ara submergir la seva cara en àcid. Així que Larsen finalment va contactar amb l'activista antiracista Daryle Lamont Jenkins, de One People Project, que la va posar en contacte amb el Southern Poverty Law Center (SPLC).
Després de diverses setmanes de "conversa" representants de SPLC van accedir a ajudar Widner en el seu intent d'eliminar els seus tatuatges facials. Van trobar un cirurgià plàstic que estava disposat a realitzar el procediment i un donant anònim va proporcionar 35.000 dòlars per als procediments. L'eliminació completa dels tatuatges facials de Widner va trigar una mica més d'un any i mig i més d'una dotzena de procediments individuals, tots ells dolorosos.

## Vegeu també

* Skin (pel·lícula de 2018), una pel·lícula dramàtica biogràfica nord-americana escrita i dirigida per Guy Nattiv, que segueix la vida de l'exmembre del grup skinhead Bryon Widner, i és protagonitzada per Jamie Bell i Danielle Macdonald.

## Referències

* ↑ «Skinhead's Story of Redemption, With Help from SPLC, to be Told in MSNBC Documentary». [Consulta: 1r novembre 2011].
* 1 2 3 «Burnout: Vinlanders Social Club on the decline». [Consulta: 1r novembre 2011].
* 1 2 3 4 «Reformed skinhead endures agony to remove tattoos». [Consulta: 1r novembre 2011].
* ↑ «Vinlanders profiles». [Consulta: 1r novembre 2011].
# Charles François Clement

Charles François Clement (Provença vers 1720 - [...?], 1789) fou un compositor, musicòleg i literat francès.
A París fou professor de clavicordi. adaptà per la Comèdia Italiana de la capital francesa, els dos inter mitjos italians Il paratajo de Jommelli, i La zingara, de Rinaldo di Capua, representats amb èxit el 1766 amb els títols de La pipée, i La bohémienne.
A més se li deuen: una col·lecció de peces per a clavicordi i violí; les cançons patriòtiques Le départ des guerriers i Le retour des guerriers, Essai sur l'accompagnement du claveci, i Essai sur la basse fondamentale.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 782. (ISBN 84-239-4512-X)
# Carrer de Rauric

El Carrer de Rauric de Barcelona rep el seu nom d'un patronímic català molt antic, d'origen visigòtic (en uns documents de l'any 1335 consta que Arnau Raurich llega a Romeu Çacosta un cens).

## El vinagre dels quatre lladres

Hom diu que en aquest carrer hi havia la taverna de Can Xarrupa, l'amo de la qual es va fer ric venent-hi un vinagre que curava la pesta, anomenat vinagre dels quatre lladres.
Es veu que quatre lladres i assassins a punt d'ésser penjats a la forca davant de la multitud, van negociar el seu alliberament a canvi de revelar el secret que els permetia robar a les cases dels infectats per la pesta sense contreure la malaltia. Tal era la desesperació del poble davant la gran mortalitat de la malaltia que el tribunal va acceptar el tracte i va alliberar els malvats després de revelar el seu secret al taverner perquè pogués fer el vinagre remeier.

## Número 6, Lletres gimnastes

Enganxades a la paret, arran de terra, podem veure-hi dues grans lletres A de color vermell intens, un dels fantàstics poemes visuals que l'escriptor, poeta i mag Joan Brossa va fer per a la ciutat el 27 de juny del 1997.

## Número 6, El Ingenio

Al sostre del rebedor veiem dues grans lletres A que són les parelles de les que hem vist al carrer. Estan entrellaçades l'una amb l'altra com si es trobessin en un trapezi imaginari. Gràcies a l'amistat que l'artista tenia amb la família Cardona, propietària de la botiga, va ser possible instal·lar-les ací.
Aquesta botiga (fundada l'any 1838 per la família d'escultors Escaler) és molt entranyable: al llarg de tot aquest temps s'ha dedicat a la venda d'una àmplia gamma de productes relacionats amb la diversió, el joc i l'espectacle.
Seguint la tradició dels seus pioners, la botiga ha mantingut també en actiu el seu taller de producció de figures de cartró pedra, del qual han sortit alguns dels personatges de ficció més significatius i coneguts que alegren les festes d'arreu de Catalunya.
Després d'una crisi econòmica dels primers propietaris de la botiga, va ésser traspassada als anys vint a Delfí Homs, venedor de figures de sants a prop de la catedral de Barcelona, qui va saber donar-li l'impuls necessari per a arribar a un dels moments més emblemàtics de la seua història.
Actualment, l'establiment el regenta Rosa Cardona (neta de Delfí Homs), qui ha sabut continuar el negoci amb la mateixa tradició i dedicació, per a esdevenir tant un important centre de creació artística com de venda de productes singulars i difícils de trobar.
Aquesta combinació de botiga insòlita i el caràcter i la personalitat de Josep Cardona (pare de la Rosa) van ésser els detonants de la seua gran relació d'amistat amb Joan Brossa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàgs. 74-75.

## Enllaços externs

* Flickr (català)
* La botiga de capgrossos El Ingenio liquida existències per jubilació - Barcelona Televisió (català)
* OpenStreetMap (anglès)
# Concert per a trombó (Brotons)

El Concert per a trombó i orquestra, op. 70, va ser compost per Salvador Brotons entre el gener i el setembre de 1995. L’estrena va ser al Palau de la Música Catalana de Barcelona el 17 de gener de 1997, amb Miguel Ángel Gómez Martínez dirigint l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya i amb Ricardo Casero al trombó, Casero era el solista d'aquest instrument de la mateixa orquestra i a qui estava dedicat el concert. Té una durada d'uns 22 minuts.

## Música

El paper del solista es manté en primer pla al llarg de tota la peça. Segons Montsalvatge, l'obra combina amb mestria contrastos rítmics, harmònics i tímbrics dins una estructura coherent. Brotons explota a fons les possibilitats del trombó, i això va permetre a Ricardo Casero exhibir un virtuosisme excepcional i merèixer un aplaudiment molt calorós.
Brotons construeix l’obra al voltant de la potència sonora del trombó, fent-lo dialogar i fins i tot confrontar amb l’orquestra, generant una sonoritat imponent quan s’hi fusiona. L’estructura segueix un esquema simètric en forma d’arc: els dos moviments extrems enèrgics, que es desenvolupen amb crescendos graduals i ben equilibrats. En canvi, la secció central, mancada de caràcter grotesc, resulta menys determinant. Una sèrie de set notes, presentada pel solista al començament, actua com a fil conductor de tota l’obra. La cadència final del primer moviment és una demostració brillant del virtuosisme del trombó modern.
L’obra, d’un efectisme d’arrel americana, destaca per la seva escriptura melòdica i una orquestració brillant però subtil. Tot i l’espectacularitat de l’orquestració, l’obra conserva moments de gran delicadesa, com els duos entre el solista i la flauta o l’oboè.

## Instrumentació

El concert està escrit per a 2 flautes, 2 oboès, 2 clarinets, 2 fagots, 4 trompes, 2 trompetes, 2 trombons, 1 tuba, timbales, 3 percussions i cordes.

## Referències

* ↑ Brotons, Salvador. «Dades de l'obra». salvadorbrotons.info. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Montsalvatge, Xavier. «Un estreno importante de Brotons». La Vanguardia, 23-01-1997. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Permanyer, Lluís. «Sí a la música contemporánea». La Vanguardia, 24-01-1997. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Puertas Esteve, David. «Catalan Concertos». Claves. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Cester, Xavier. «Veus del futur». Diari Avui, 25-01-1997. [Consulta: 2 març 2025].
# En un rincón de España

En un rincón de España és una pel·lícula dramàtica espanyola del 1949 dirigida per Jerónimo Mihura Santos i protagonitzada per Carlos Agostí, Juan de Landa i Blanca de Silos. Va ser la primera pel·lícula espanyola rodada en color de cinefotocolor. Part de la narració retrata la vida dels refugiats polítics polonesos establerts a Espanya.

## Sinopsi

Pablo és un patró pesquer que recull uns nàufrags polonesos, i la mestra del poble reconeix entre ells el seu promès, desaparegut fa anys.

## Repartiment

* Carlos Agostí - Pablo
* José Bruguera - Padre Luis
* Jesús Castro Blanco - Metge
* Arturo Cámara - Comissari
* Juan de Landa - Alcalde
* Blanca de Silos - Lida Kluber
* Osvaldo Genazzani - Stanis Kluber
* José Isbert - Tío Tomás, el pescador
* María Martín - Rosa María
* Adriano Rimoldi - Vladimir
* Conrado San Martín - Ian Eminowicz
* Aníbal Vela - Juan Carlos
* Bartolomé Planas
* Manuel Requena
* Juan Manuel Soriano

## Producció

Tot i l'ambientació gallega del guió, el rodatge es va fer a Tamariu i Tossa de Mar, llevat l'escena de la invasió de Varsòvia del 1939, que es va fer a l'Estació de França de Barcelona. El seu pressupost era de 3.167.734,87 pessetes i el muntador fou el futur director Antonio Isasi-Isasmendi.

## Premis

La pel·lícula va aconseguir un premi econòmic de 250.000 ptes, als premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1948.

## Referències

* ↑ Bentley p.95-96
* ↑ En un rincón de España, a cinefotocolor.blogspot.com informació extreta de La alegría que pasa – Kursaal: En un rincón de España, a Destino, núm. 596, 1 de gener de 1949.
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 57-58

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.