OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Odontamblyopus

Odontamblyopus és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Tenen cossos allargats i prims.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: des del Pakistan fins al Japó.

## Taxonomia

* Odontamblyopus lacepedii (Temminck & Schlegel, 1845)
* Odontamblyopus rebecca (Murdy & Shibukawa, 2003)
* Odontamblyopus roseus (Valenciennes, 1837)
* Odontamblyopus rubicundus (Hamilton, 1822)
* Odontamblyopus tenuis (Day, 1876)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Temminck, C. J. & Schlegel, H., 1845. Fauna Japonica, sive descriptio animalium quae in itinere per Japoniam ... Parts 7-9: 113-172, Pls. 1-143 + A.
* ↑ Murdy, E. O. & K. Shibukawa, 2003. Odontamblyopus rebecca, a new species of amblyopine goby from Vietnam with a key to known species of the genus (Gobiidae: Amblyopinae). Zootaxa Núm. 138: 1-6.
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1837. Histoire naturelle des poissons. Tome douzième. Suite du livre quatorzième. Gobioïdes. Livre quinzième. Acanthoptérygiens à pectorales pédiculées. Historie naturelle des poissons. v. 12: i-xxiv + 1-507 + 1 p., Pls. 344-368.
* ↑ Francis Buchanan-Hamilton, 1822. An account of the fishes found in the river Ganges and its branches. Edimburg i Londres: i-vii + 1-405, Pls. 1-39.
* ↑ Day, F., 1876. The fishes of India; being a natural history of the fishes known to inhabit the seas and fresh waters of India, Burma, and Ceylon. Part 2: 169-368, Pls. 41-78.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Murdy, E. O. i K. Shibukawa, 2001: A revision of the gobiid fish genus Odontamblyopus (Gobiidae: Amblyopinae). Ichthyological Research v. 48 (núm. 1): 31-43.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Gustav Satter

Gustav Satter (Rann, Eslovènia, 12 de febrer de 1832 - Viena, Àustria, 1879) fou un compositor i pianista austríac.
Des de molt jove es donà a conèixer com a concertista i compositor, però anul·la les seves primeres obres i perfeccionà els seus coneixements musicals, primer a Viena i després a París. Després va fer un viatge a Amèrica on donà lliçons a diversos alumnes entre ells en Benjamin Johnson Lang, i en tornar a Europa el 1862 es trobà amb què les seves obres havien estat calorosament recomanades per Berlioz.
Després d'haver recorregut quasi tot Europa, donant concerts de piano, fixà la seva residència a Viena i més tard a Estocolm. Entre les seves obres principals hi figuren:
* Olanthe, òpera,
* Lorelei, Jules Cesar, An die Freunde, obertures,
* Dues simfonies,
* Washington, quadre simfònic,
A més de quartets i trios per a piano i instruments d'arc i d'altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 718 (ISBN 84-239-4554-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 620 (ISBN 84 239-4529-4)
# George Whitefield Chadwick

George Whitefield Chadwick (Lowell, Massachusetts, 13 de desembre de 1854 - Boston, 4 d'abril de 1931) fou un compositor estatunidenc.
A Amèrica estudià amb E. Thayer, i el 1877 es traslladà a Europa perfeccionant-se amb Jadassohn, Reinecke i Rheinberger. En retornar als Estats Units (1880) fou nomenat organista de l'església congrecionalista de Boston, professor d'harmonia i composició del Conservatori de la New England del que després en fou director i on tingué entre altres alumnes a Arthur Shepherd, Frederick S Converse i Florence Price. Les seves principals obres són:
* l'òpera Burlesque Opera of Tabasco, en dos actes i llibret de R. A. Burnet, estrenada a Boston, per afeccionats el 29 de gener de 1894, i per professionals per la Seabrooke Opera Co. El 9 d'abril de 1894;
* The Wiking's Last Voyage, (1881),
* Thalia, obertura,
* Melpomene, 0bertura,
* Rip Van Wlinkle, obertura,
* Adonais,
* Euterpe',
* una Oda Columbiana,
* un oratori Judit, catalogat com el seu treball més notable, estrenat el 23 de setembre de 1901 al Worcester Festival de Worcester (Massachusetts.
* The Padrone, òpera en dos actes; llibret de D. Stevens.
* The Peer and the Pauper, (1884), opereta còmica en 2 actes i llibret de R. Grant
* A Quiet Podging, opereta en dos actes i llibret de A. Bates, estrenada l'1 d'abril de 1892 a Boston;
* Love's Sacrifice, òpera pastoral en un acte i llibret de D. Stevens, estrenada l'1 de febrer de 1923 a Chicago, escrita especialment per les escoles.
Diversos de les seves obres han estat escrites després de la seva mort i estrenades a finals del segle xx.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16 (ISBN 84-239-4516-2)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1332. (ISBN 84-7291-226-4)
# Escut d'Olivella

L'escut oficial d'Olivella té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una clau amb la dent a dalt i mirant cap enfora, i un bàcul de bisbe d'or passats en sautor, la clau en banda per damunt del bàcul en barra, cantonats al cap d'una creu patent d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 23 de gener de 1992 i publicat al DOGC el 5 de febrer del mateix any amb el número 1551.
La clau i el bàcul són els atributs de sant Pere (patró del poble), com a guardià de les portes del Cel i primer bisbe de la cristiandat. La creu del damunt és un senyal tradicional de l'escut de la localitat; de fet, l'antic castell d'Olivella (del segle X) havia estat una possessió dels bisbes de Barcelona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Garraf

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 23 de gener de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Olivella.» (pdf). DOGC núm. 1551. Generalitat de Catalunya, 05-02-1992. [Consulta: 23 juny 2010].
# Gustav Stoewe

Gustav Stoewe (Potsdam, 1835 - 1891) fou un compositor i musicòleg alemany. Estudià al Conservatori de Berlín. Fou director de l'Escola de Música que portava el seu nom i que dirigí fins a la seva mort. Publicà una interessant obra estudiant les funcions dels músculs i dels tendons en l'execució pianística. Va escriure peces per a piano, lieder i obres d'estudi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1247 ISBN 84 239-4557-X
* http://www.archive.org/stream/bakersbiographi00bakegoog#page/n936/mode/1up
# Georges Hüe

Georges Hüe (Versalles, 6 de maig de 1858 - París, 7 de juny de 1948) fou un compositor francès.
Fou deixeble de É. Paladilhe i de N. H. Reber en el Conservatori de París, i el 1879 aconseguí el Prix de Rome per la cantata Médée. El 1881 estrenà en l'Òpera Còmica Les deux pantins, i després donà una sèrie d'obres de gèneres diversos que situaren Hüe entre els més distingits compositors francesos. El 1922 succeí a Saint-Saëns en l'Acadèmia de Belles arts.
En els primers anys es deixà arrossegar per la poderosa corrent wagneriana, reaccionant després fins a aconseguir crear-se un estil propi, que es distingeix per la seva gracia i originalitat. Ell mateix va definir la seva professió de fe artística amb la frase:
| « | Ni reacció, ni revolució. | » |
Entre les seves òperes es compten:
* La belle au bois dormant (1894);
* Les Romanesques (1901);
* Le roi de París (1901);
* Titania, tal vegada la millor de la seva producció (1903);
* Le miracle (1910);
* Dans l'ombre de la cathédrale, presa de La catedral de Vicent Blasco Ibáñez (1922).
Entre les seves altres produccions, cal mencionar: Rubenzahl, poema simfònic (1886), Fantasia, per a flauta i orquestra; Emotions, poema simfònic, i les col·leccions de melodies vocals: Les chansons printanières; Jeunes chansons sur de vieux airs; Les chansons du valet de coeur; Croquis d'Orient; Esquisses marocaines, i Versailles.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 525. (ISBN 84-239-4528-6)
# Pere Salinas Rovira

Pere Salinas Rovira (Barcelona, 1957 - Vilanova del Vallès, 19 de febrer de 2023) fou un pintor català.
Gran part de la seua obra pictòrica, que ha estat definida com a «abstracció expressionista», parteix d'estímuls relacionats amb la música (així en sèries sobre el Rèquiem de Mozart o els Gurre Lieder de Schönberg) i amb la literatura, especialment amb la poesia, inspirant-se en les seues lectures de Goethe, Hölderlin, Lorca, T. S. Eliot, Auden, Juarroz, o col·laborant amb autors contemporanis com ara Manuel Crespo, Joan Navarro, Gemma Gorga o Víctor Sunyol. Va exposar en galeries d'arreu d'Europa (Alemanya, Àustria, Espanya, Finlàndia, Països Baixos, Israel, Suïssa), i va participar en diferents ocasions en les fires d'Arco-Madrid, Art-Frankfurt, Lineart-Gant, Art-Innsbruck i Kunstmark Dresden.

## Obres (selecció)
### Llibres d'artista

* Naufragis, 2001.
* Magrana (amb poemes de Joan Navarro), 2005.
* Llibre dels minuts (amb poemes de Gemma Gorga), 2007.
* NO ON (Rèquiem) (amb poemes de Víctor Sunyol), 2008.
* Atlas (Correspondència 2005-2007) (amb poemes de Joan Navarro), 2008.
* Grafies·Incisions (amb poemes de Joan Navarro), 2011.
* O:Llibre d'hores (amb poemes de Joan Navarro), 2014.

### Sèries

* The show must go on.
* Homenatge a Roberto Juarroz.
* Catalonia.
* La femme blessée.
* Les vacances de Sísif.
* Concert per a violoncel de Dvorák.
* Lete.
* Variacions Goldberg.
* Geografies del Silenci.
* On la llum, on l'estima.

## Referències

* ↑ «Mor el pinor Pere Salinas a 65 anys». SomVallès - Diari del Vallès Oriental, 20-02-2023. [Consulta: 12 març 2023].
* ↑ Mataró, Aleix. «Pere Salinas expone sus geografías pictóricas en la galería Eude». ABC Cataluña, 09-10-2005 [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ Viadel, Francesc. «Pere Salinas o la vida». La Veu, 20-06-2014 [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ «Pere Salinas». Arteinformado, espacio iberoamericano del arte. [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ Sòria, Enric. «Dins el riu de la llum». El País, 19-11-2014 [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ Pons Alorda, Jaume C. «O: Llibre d'hores: la nova fusió de Navarro i Salinas». Núvol, núm. 21, 1-2015 [Consulta: 28 gener 2020].

## Enllaços externs

* Pere Salinas, pintura poética
# Escut d'Ontinyent

L'escut d'Ontinyent és un símbol representatiu oficial del municipi d'Ontinyent, de la comarca de la Vall d'Albaida, al País Valencià.

## Descripció

Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, un castell de tres torres d'or, la del mig de major altura, i de les altres dues laterals, ambdós grius de gules, dos corrents d'aigua d'argent, que cauen sobre un riu, les ones del qual són d'atzur i argent. En cap, un cairó amb les armes reials d'Aragó: d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 13 d'agost de 1999, publicada en el DOGV núm. 3.590, de 24 de setembre de 1999.
Es tracta de l'escut tradicional d'Ontinyent, amb la representació de l'antic castell sobre les ones, en al·lusió a la situació de la ciutat vora el riu Clarià. Els dos grius rajant aigua són segurament un senyal parlant que simbolitza una font, en al·lusió al començament del topònim de la localitat. Els quatre pals són les armes del Regne, ja que Ontinyent fou vila reial amb representació a les Corts.

## Imatges

* Escut a les «Ordenanzas del buen gobierno» (Faulí, 1767).
* Escut a l'«Atlante español» (Espinalt, 1784).
* Escut al «Trofeo heroico» (Piferrer, 1860).
* Empremta d'un segell de l'Ajuntament, AHN, 1876.
* Ídem de l'Alcaldia, AHN, 1876.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Vall d'Albaida.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 169 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 13 d'agost de 1999, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament d'Ontinyent (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.590, 24-09-1999, pàg. 3590-3591.
* ↑ Gimeno Royo, Ramón «Ontinyent». Vexilología C. Valenciana, 26-10-2014.
* ↑ Espinalt y García, Bernardo. Atlante español o Descripcion general de todo el Reino de España (pdf) (en castellà). Tomo VIII, 1784, p. 76. Biblioteca Valenciana Digital: BVDB2008000451 [Consulta: 10 juny 2016].
* ↑ Piferrer Montells, Francesc. Trofeo heroico. Armas, emblemas y blasones de las provincias y principales ciudades y villas de España (pdf) (en castellà), 1860, p. 17.
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Onteniente (València)». PARES-Portal de Archivos Españoles.
# Odontoscion

Odontoscion és un gènere de peixos de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Cos curt, oblong i moderadament comprimit.
* Musell cònic.
* Ulls grossos.
* Extrem de la mandíbula inferior amb un nòdul lleuger.
* Boca bastant grossa i d'horitzontal a lleugerament obliqua.
* Mandíbula inferior sortint i amb una filera de dents grans.
* Preopercle de llis a finament serrat.
* Aleta anal de base curta.

## Taxonomia

* Odontoscion dentex (Cuvier, 1830)
* Odontoscion eurymesops (Heller & Snodgrass, 1903)
* Odontoscion xanthops (Gilbert, 1898)

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. Note on the sciaenoids of California. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14. 16-18.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1830. Histoire naturelle des poissons. Tome cinquième. Livre cinquième. Des Sciénoïdes. Historie naturelle des poissons. Tome Sixième. v. 5: i-xxviii + 1-499 + 4 pp., Pls. 100-140.
* ↑ Heller, E. & Snodgrass, R. E., 1903. Papers from the Hopkins Stanford Galapagos expedition, 1898-1899. XV. New fishes. Proceedings of the Washington Academy of Science. v. 5: 189-229, Pls. 2-20.
* ↑ Jordan, D. S. & Evermann, B. W., 1898. The fishes of North and Middle America: a descriptive catalogue of the species of fish-like vertebrates found in the waters of North America, north of the Isthmus of Panama. Part II. Bulletin of the United States National Museum Núm. 47: i-xxx + 1241-2183.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Edgar, G.J. Banks, S., Fariña, J.M., Calvopiña, M. i Martínez, C., 2004. Regional biogeography of shallow reef fish and macro-invertebrate communities in the Galapagos archipelago. Journal of Biogeography, 31:1107-1124.
* Hubbs, C. L. i B. W. Walker, 1951: Odontoscion australia, the juvenile state of Elattarchus archididum, a Panamaic sciaenid fish. Copeia 1951 (núm. 3): 204-207.
* López, M. I. i Bussing, W. A., 1982. Lista provisional de los peces marinos de la Costa Rica. Revista de Biología Tropical, 30(1):5-26.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Gustave Doret

Gustave Doret (Aigle, 20 de setembre de 1866 – Lausana, el 19 d'abril de 1943) va ser un compositor suís.
Feu els estudis de violí amb Joseph Joachim en els conservatoris de Berlín i després treballà a París amb Theodore Dubois i Jules Massenet. Entre 1893 i 1895, fou el primer cap de Concerts Harcourt, i el 1904 va ser director d'orquestra de l'Opéra Comique de París. També va dirigir la Societat de Concerts suïssa.
El seu oratori Les set paraules de Crist (1895) mostra un estil proper al de Massenet. L'any 1900 va compondre l'òpera Les Armaillis. El seu nom resta vinculat al Teatre de Jorat Mezieres, on firmà diverses il·lustracions musicals per a obres de teatre: Aliénor (1910), La Nuit des Quatre Temps (1910), Tell (1914), La Servante d'Evolène (1937).
Fundat l'any 1990 per la cantonal Biblioteca de la Universitat de Lausana, el seu catàleg inclou prop de 400 composicions que són l'orgull de la veu humana. Amb Emile Jaques-Dalcroze i Joseph Bovet, se'l considera entre els més populars compositors de la Romandia.
Va compondre també les òperes Le peuple Vandois, Le Nain du Hasli, Loys, La Féte des Vignerons, La Tisseuse d'Olies, i En prison, així com la cantata Voix de la patrie, la col·lecció de melodies Fleurs de deuil, cors i obres per a orquestra.

## Obres

Llista no exhaustiva
* Les sept paroles du Christ (1895) Oratori
* Les Armaillis (1900) Òpera
* Fête des Vignerons (1905)
* Aliénor (1910) Música incidental
* La Nuit des Quatre Temps (1910) Música incidental
* Tell (1914) Música incidental
* Fête des Vignerons (1927)
* La Servante d'Evolène (1937)
* Loys, llegenda per a solos, cor i orquestra;
* Tessiner, suite orquestral;
* el poema Dans les bois, per a cor de dones;
* música per d'escena pel Juli Cèsar de William Shakespeare;
* i diversos drames de R. Morax.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 503 (ISBN 84-239-4574-X)

## Bibliografia

* Tom, nº, 18 de l'Enciclopèdia Espas

## Enllaços externs

* Swiss National Sound Archives - Gustave Doret - 78 rpm discs
# Georges Jacobi

Georges Jacobi (Berlín, 1840 – Londres, 1906) fou un compositor alemany.
Estudià a Berlín, Brussel·les i París i el 1861 entrà en l'orquestra de l'Òpera, de la qual més tard en fou violí solista. El 1869 fou nomenat director d'orquestra dels Bufos Parisencs. Posteriorment es traslladà a Londres, on va ser el 1871, director d'orquestra de l'Alhambra i el 1896 professor de l'Acadèmia Reial de Londres.
Com a compositor es distingí per la seva fecunditat i vena melòdica i deixà uns 100 ballets i diverses operetes, entre elles The Black Crook, Le mariée depuis midi, Le Clairon, Sybill i altres.

## Referències

* ↑ http://www.picturehistory.com/product/id/20123 Arxivat 2008-09-07 a Wayback Machine.
* ↑ Tom núm. 28 segona part, pàg. 2366 de l'Enciclopèdia Espasa.

## Enllaços externs

* Georges Jacobi a International Music Score Library Project (IMSLP).
# Escut d'Orba

L'escut oficial d'Orba té el següent blasonament:
| « | Escut quarterejat. Al 1r, d'or, quatre pals de gules. Al 2n, d'or, quatre bandes d'atzur, carregades d'un lleó rampant d'argent. Al 3r, d'atzur, un castell d'or, maçonat de sable i aclarit de gules. Al 4t, de gules, un cànter d'argent. Per timbre, una corona reial tancada. | » |

## Història

Ordre del 20 de maig de 1985, de la Conselleria de Governació. Publicat en el DOGV núm. 260, del 13 de juny de 1985.
Els quatre pals recorden la vinculació d'Orba a la Corona des de la conquesta als musulmans per part de Jaume I a mitjan segle xiii. Al costat, les armes dels Mercer, antics senyors de la vila. El castell representa la fortalesa cristiana en ruïnes dalt del turó, coneguda com el Castellet. Finalment, la gerra al·ludeix a la seva tradició ceràmica.
# Office Rwandais de l'Aviation Civile

L'Office Rwandais de l'Aviation Civile (kinyarwanda Ikigo cy'Igihugu gishinzwe iby'indege za gisiviri, anglès Rwanda Civil Aviation Authority) és l'autoritat d'aviació civil de Ruanda. La seva seu es troba a l'Aeroport Internacional de Kigali a Kigali. L'autoritat fou establerta per Llei No. 21/2004 de 10/08/2004, substituint l'Autoritat Aeroportuària de Ruanda, que havia estat establerta en 1986. La Llei No. 44/2006 de 05/10/2006 va integrar l'organisme en l'ORAC.

## Referències

* ↑ "Official Gazette núm. 04 of 23/01/20121 Ibirimo/Summary/Sommaire Arxivat 2014-05-12 a Wayback Machine.." Rwanda Civil Aviation Authority. Consultat el 3 març 2013.
* ↑ "ANNUAL CONTRACT FOR OFFICE STATIONERY SUPPLY Arxivat 2014-02-21 a Wayback Machine.." Rwanda Civil Aviation Authority. Consultat el 3 març 2013. "1. Tender Documents in ENGLISH may be obtained from Kigali International Airport (RCAA offices)"
* ↑ "Brief Background Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.." Rwanda Civil Aviation Authority. Consultat el 3 març 2013.

## Enllaços externs

* (anglès) Rwanda Civil Aviation Authority
# Modest Puig i Bellera

Modest Puig i Bellera (Balaguer, Noguera, 1858-1900) va ésser un advocat que estudià Dret a la Universitat de Barcelona i l'any 1889 ocupà el càrrec de secretari-bibliotecari del Col·legi d'Advocats de Balaguer.
L'any 1882 va promoure la constitució de la Joventut Catòlica de Balaguer.
Dins el món de l'administració pública, exercí el càrrec de secretari de l'Ajuntament de Balaguer (gener, 1886 - maig, 1887), del qual fou suspès per l'Audiència de Tremp -juntament amb el batlle Francesc Tarragona-, sota l'acusació d'infraccions electorals.
Més endavant, i com a membre del Partit Conservador, va ésser proclamat batlle de Balaguer l'1 de juliol del 1891, però, el 28 d'octubre del mateix any fou suspès d'aquestes responsabilitats novament per l'Audiència de Tremp per presumptes irregularitats comptables.
Durant el seu mandat va tindre freqüents enfrontaments amb la majoria dels regidors per la seua negativa a deixar-los parlar en català a les sessions plenàries de l'Ajuntament.
Malgrat tots aquests fets, fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892) i, com a bibliotecari, formà part de la secció catalanista del Centre Recreatiu de Balaguer (1894).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 200.
# Kilobaud Microcomputing

Kilobaud Microcomputing va ser una revista estatunidenca dedicada als aficionats als ordinadors personals des del final de la dècada de 1970 fins a principis de la dècada de 1980.

## Història

Wayne Green, l'Editor de Kilobaud, havia estat l'editor de la revista Byte, (una altra revista d'informàtica de l'època), on va publicar els quatre primers exemplars en la seva pròpia oficina. Però un dia, el novembre de 1975 Wayne en arribar a la feina, i va trobar que la seva exdona i la resta del personal de la revista Byte havia marxat de la seva oficina i emportant-se l'edició de gener amb ells. En conseqüència, el núm. de gener va tenir Virginia Green com a editor en comptes de Wayne Green.
Wayne no va estar gens content amb aquest fet, per la qual cosa va deixar Byte i va iniciar una nova revista per competir amb l'incipient Byte. Volia batejar-la "kiloByte" per estar per sobre de Byte. Però la gent de Byte ràpidament va registrar marca Kilobyte com una sèrie de dibuixos de la revista Byte. Així que va anomenar la nova revista "Kilobaud".
Kilobaud Microcomputing cobria tots el camps dels "microordinadors, maquinari i programari, amb articles sobre els diferents camps de la informàtica, especialment telecomunicacionss.

## Vegeu també

* Byte
* Popular Electronics
* Radio-Electronics
* Steve Ciarcia

## Referències

* ↑ Green: una cortina per davant del mercat Foli: The Magazine for Magazine Management Articles, gener de 1985
# Gustavo Dudamel

Gustavo Adolfo Dudamel Ramírez (Barquisimeto, Veneçuela, 26 de gener de 1981) és un músic i director d'orquestra veneçolà. És director de l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles, la Simfònica de Göteborg i la Simfònica Simón Bolívar.
La revista National Geographic va publicar l'Octubre de 2010 un article amb el títol "Gustavo Dudamel: L'home que rejoveneix la música clàssica", i en aquest artícle Dudamel era qualificat de geni de la musica. L'any 2012 és guanyador del Premi Grammy per la direcció de la simfonia núm. 4 de Brahms interpretada per l'Orquestra Filharmònica de Los Angeles.
Dirigí la sessió del concert de Viena de Cap d'Any del 2017.

## Referències

* ↑ Villanueva Chang, Julio «Gustavo Dudamel: El hombre que rejuvenece la música clásica». revista National Geographic. Televisa, 27, 4, 2010.
* ↑ El Universal Un Grammy para Gustavo Dudamel
* ↑ «El vals 'España' es cola al concert de Viena». La Vanguardia, Dissabte, 2 gener 2016, pàg. 38.

## Enllaços externs

* Gustavo Dudamel - Lloc web oficial