OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pascal Collasse

Pascal Collasse, (o Colasse) (Reims, 22 de gener de 1649 – Versalles, 17 de juliol de 1709) fou un músic i compositor francès.
Fou escolanet de l'església de Sant Pau i mercès a la protecció de Lully, aconseguí importants càrrecs, entre ells el de director de la capella del rei. Intentà establir un teatre d'òpera a Lilla, però un incendi malbaratà els seus plans, sent-li concedida per Lluís XIV una indemnització de 10.000 lliures. En els últims anys de la seva vida es dedicà a l'alquímia, i, com tants d'altres, va perdre la fortuna i la raó, morint quasi idiota i en la misèria.
Com a músic no passà de mediocre, i si bé és veritat que escriví alguns cors per les òperes de Lully, s'ha de tenir en compte que el mestre ja li'n donava fet el cant i el baix. També aprofita per les seves moltes idees del seu protector que aquest li donava perquè les destruís quan no quedava satisfet d'elles.
A més de nombrosos motets, cantates, una pastoral i un ball, va escriure les òperes:
* Achille et Polixène (1687),
* Thétis et Pélée (1689),
* Enée et Lavinie (1690),
* Astrèe (1691),
* Le ballet de Villeneuve-Saint Georges (1692),
* Les Saisons (1695),
* Jason ou la Toison d'Or (1696),
* La naissance de Venus (1696),
* Polixène et Pyrrhus (1700),
* Canente (1700).

## Referències

* ↑ «Collasse Pascal [Colasse, Paschal, Pasquier 1649-1709]». Musicologie.org, 2015. ISSN: 2269-9910 [Consulta: 30 juliol 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 13, pàg. 1400. (ISBN 84-239-4513-8)
# Quirites

Quirites, una paraula llatina en plural, (en singular quiris) era el nom col·lectiu que es donava als ciutadans romans lliures: populus romanus quirites el poble romà sencer.
Els romans estaven subjectes al ius quiritium, dret civil o dret romà. L'origen del mot resta fosc. Segons una tradició antiga ara descartada, provindria de curites, els habitants de la ciutat sabina de Cures, pàtria del segon rei de Roma, Numa Pompili, i nom d'una tribu dels sabins establerta al Quirinal i devota del déu Quirí. Després del llegendari rapte de les sabines diu la tradició que Ròmul i Titus Taci van regnar tots dos junts a Roma i, des d'aleshores, els ciutadans es van anomenar quirites. Segons Plutarc el mot quirites derivaria de curis, que en llengua sabina significa llança. D'altres autors prefereixen pensar que deriva de curia, al seu torn derivat de co-uiris o co-viris, assemblea dels homes de la ciutat.

## Referències

* ↑ Seva i Llinares, Antoni (dir.). Diccionari Llatí-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 1199. ISBN 8477396310.
* ↑ Magdelain, André «Quirinus et le droit (spolia opima, ius fetiale, ius Quiritium)». Mélanges de l’École française de Rome. Antiquité, 96, 1, 1984, pàg. 252-253.
* ↑ The Encyclopaedia Britannica. 22, Poll to Reeves. Nova York: The Encyclopaedia Britannica Co, 1911, p. Quirites.

## Bibliografia

* Titus Livi (1993). Els Orígens de Roma: Ab Urbe Condita, liber I. Introducció, traducció i notes de Bàrbara Matas i Bellés. Barcelona, Edicions de la Magrana. Col·lecció L'Esparver Clàssic, núm. 3. ISBN 84-7410-696-6.
* Plutarc. Vides paral·leles: Ròmul, II
# Polígon Industrial la Llandriga

El Polígon Industrial la Llandriga és un petit polígon industrial del terme municipal de Monistrol de Calders, de la comarca del Moianès. Es tracta d'un petit polígon industrial obert els anys setanta del segle XX que l'any 2010 encara és en tràmits de legalització. És a l'esquerra de la riera de Sant Joan i del Calders, a tocar i al nord-oest del poble. Deu el seu nom al fet que és en terres que foren el Mas Llandric, o Llandriga, les restes del qual eren a ponent i damunt d'aquest polígon.

## Bibliografia

* Erill i Pinyot, Gustau; Gual i Purtí; Manent I Oristrell,, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006.
* Perarnau i Llorens, Jaume; Piñero i Subirana, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993.
# Gymnochanda

Gymnochanda és un gènere de peixos pertanyent a la família dels ambàssids.

## Taxonomia

* Gymnochanda filamentosa (Fraser-Brunner, 1955)
* Gymnochanda flamea (Roberts, 1994)
* Gymnochanda limi (Kottelat, 1995)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Fraser-Brunner, A., 1955. A synopsis of the centropomid fishes of the subfamily Chandinae, with descriptions of a new genus and two new species. Bull. Raffles Mus. Núm. 25 (Dec. 1954): 185-213.
* ↑ Roberts, T. R., 1994. Systematic revision of tropical Asian freshwater glassperches (Ambassidae), with descriptions of three new species. Nat. Hist. Bull. Siam Soc. v. 42: 263-290.
* ↑ Kottelat, M., 1995. Gymnochanda limi, a new species of glass-perch from Sumatra (Teleostei: Chandidae). Cybium v. 19 (núm. 1): 55-59.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Schizodon jacuiensis

Schizodon jacuiensis és una espècie de peix de la família dels anostòmids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Laguna dos Patos (Brasil).

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L. 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J.C. i H.A. Britski 2003. Anostomidae (Headstanders). p. 71-84. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Vari, R. P. i S. J. Raredon 1991: The genus Schizodon (Teleostei: Ostariophysi: Anostomidae) in Venezuela, a reappraisal. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 104 (núm. 1): 12-22.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Quota Imperiali

La quota Imperiali o quocient Imperiali és una fórmula que s'utilitza als sistemes de representació proporcional que permet determinar el nombre de vots necessaris per a obtenir un escó. Difereix però del mètode Imperiali. Aquesta es deu al polític i marquès belga, Pierre Imperiali, i s'aplicà el mètode per primera vegada el 1921 a les eleccions comunals de Bèlgica. El sistema de quota fou vigent a les eleccions italianes entre 1956 i 1991. A partir de 2004 també es feu servir a l'Equador després que el Consell Nacional Electoral (en aquell moment, Tribunal Suprem Electoral) apliqués la mesura avalada pel Tribunal Constitucional de l'Equador. A l'abril del 2021 es feu servir al Parlament de Catalunya per a designar els 8 senadors que han d'anar a la cambra alta espanyola, fent així obstacle a l'extrema dreta, en comptes de la regla D'Hondt modificada o de restes majors habitual.

## Funcionament

Si s'elegeixen $n$ escons per a un cos col·legiat, i s'emeten $m$ vots vàlids, s'estableix un quocient $q$, el qual servirà per a repartir els vots. Aquest quocient es calcula mitjançant la fórmula:
    $q={\frac {m}{n+2}}.$
amb $q$ aproximat al nombre sencer més proper.
Si la $i$-èsima llista de $I$ llistes inscrites obté $m_{i}$ vots, aquesta llista tindrá $e_{i}$ escons per quocient i $r_{i}$ vots per residu mitjançant la fórmula: $m_{i}=qe_{i}+r_{i}$.
    $e_{i}=\left\lfloor {\frac {m_{i}}{q}}\right\rfloor ,r_{i}=m_{i}-qe_{i}$

## Referències

* ↑ «En Ecuador se han aplicado unos 5 métodos de asignación de escaños desde el retorno a la democracia» (en castellà), 10-12-2019. [Consulta: 20 abril 2021].
* ↑ Mascaró, Mireia Esteve, Anna. «El Parlament innova amb la fórmula de càlcul per deixar Vox sense senador», 20-04-2021. [Consulta: 20 abril 2021].
* ↑ «El parlament veta que Vox tingui un senador de designació autonòmica». Vilaweb. [Consulta: 20 abril 2021].

## Enllaços externs

* Rodrigo, Javier; López, Mariló «Una propuesta de fórmula electoral matemáticamente justa» (pdf) (en castellà). Pensamiento Matemático, vol. 7, núm. 1, 2017, pàg. 7-18. ISSN: 2174-0410.
# Polímnia

Polímnia (en grec antic Πολυμνία, "la dels molts himnes"), va ser una de les nou muses, filla, com les seves vuit germanes, de Zeus i Mnemòsine.
Segons les diverses tradicions se li atribuïa la invenció de la lira i fins i tot la de l'agricultura. En aquest sentit es deia de vegades que era la mare de Triptòlem, que havia tingut amb un fill d'Ares, que tan aviat es deia Cèleu com Quimàrrous. Les seves atribucions variaven, com les de totes les muses. Se l'havia considerat musa de l'eloqüència i de la geometria. Una tradició aïllada la considera mare d'Orfeu, fruit de les seves relacions amb Eagre. Plató fa referència a una llegenda que la presenta com a mare d'Eros, l'amor.
Inspirava especialment els himnes i els ditirambes, i era representada amb una corona de perles i un rotlle de papir, amb els colzes recolzats en un pedestal i la mà sostenint-se el mentó.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 451. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 181. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Polímnia. (anglès)
# Joseph Corfe

Joseph Corfe (Salisbury, 1740 - idem. 29 de juliol, 1820) fou un organista i compositor anglès.
Els seus mèrits artístics li valgueren l'ingrés en la Capella reial i més tard la plaça d'organista de la catedral de la seva ciutat natal, càrrec al que renuncià l'any 1804 en favor del seu fill Arthur Thomas Corfe (1773-1863).
Corfe reuní una gran col·lecció de les obres de música religiosa, degudes a les composicions més afamades, i altres cançons i cants populars escocesos i publicà un tractat de cant, un altre de baix continu i les obres The Beauties of Haendel i The Beauties of Purcell.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15, pàg. 659. (ISBN 84-239-4515-4)
# Pascual Veiga Iglesias

Pascual Veiga Iglesias (Mondoñedo, província de Lugo, 9 d'abril de 1842 - Madrid, 12 de juliol de 1906) fou un compositor, organista i director de cor gallec.
Estudià música amb José Pacheco, mestre de capella de la catedral de Mondoñedo, i després amb l'organista santiaguenc Mariano Tafall. Fou tal la seva precocitat que, sent encara infant de cor de la catedral, va compondre un septenari de la novena dels Dolors. Fou organista a Mondoñedo i, amb posterioritat, a la col·legiata de Covadonga (Cangues d'Onís) i en la de la Corunya. A aquesta capital feu destacar la seva personalitat artística, fundant i dirigint orfeons (institucions de què en fou entusiasta i propagador), els quals portà de triomf en triomf, no solament a Galícia, sinó també fora d'aquesta i encara d'Espanya, i pels que va escriure nombroses composicions, algunes de les quals li varen sobreviure.
També va escriure música religiosa: motets, goigs, villancets, etc. El 1880 a Pontevedra donà a conèixer, al capdavant de l'orfeó Brigantino, la seva magnifica Alborada gallega, que aconseguí un èxit clamorós. Més tard va escriure Alborada nº. 2, que, si bé conté evidents belleses, no assolí, tanmateix, eclipsar la primera, que és la que generalment s'interpreta encara avui dia. També va escriure un poema musical, Os Artrabos, sobre lletra del poeta gallec Francisco Maria de la Iglesia, i la popularíssima muñeira La Escala; el rellevant cor Os Pinos, sobre lletra del bard Eduardo Pondal, i que es convertí en l'himne gallec que s'interpreta en totes les solemnitats regionals. Així mateix escriví obres per a orfeons, barcaroles, valsos i altres peces menors, en totes les quals s'hi mostrà la seva facilitat per a compondre i la riquesa de les seves melodies.
En la ciutat d'A Corunya, dirigí, un darrere altra i des del 1877, quatre orfeons, i amb l'"Orfeón Coruñés núm. 4" aconseguí un assenyalat triomf en el "Trocadero de París", durant l'Exposició Universal de 1889, cosa que valgué al col·lectiu l'honor d'ésser premiat amb la medalla d'or i les felicitacions del Tribunal, presidit per l'eminent músic Laurent de Rillé. Veiga va ser particularment distingit pel Govern francès amb les Palmes Acadèmiques.
El 1892 aconseguí una plaça de professor al Conservatorio Nacional, que ocupà fins a la fi dels seus dies. Enterrat en el cementiri de l'Almudena, les seves cendres foren traslladades a Mondoñedo, la seva vila nadiua, el 18 de setembre de 1912, i foren dipositades amb tota la solemnitat en un mausoleu erigit a expenses dels gallecs residents a la República Argentina. També, costejada pel Centre Gallec de Madrid, es col·locà una làpida commemorativa a la llar on va morir. Per iniciativa de l'Ajuntament de Mondoñedo, se n'afixà una altra a la casa natal i es donà el seu nom a un carrer de la vila.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa volum núm. 67, pàgs. 559-560 ISBN 84-239-4567-7
# Schultzites axelrodi

Schultzites axelrodi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,4 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Meta.

## Referències

* 1 2 Géry, J. 1964. Preliminary description of seven new species and two new genera of characoid fishes from the Upper Rio Meta in Colombia. Trop. Fish Hobby. v. 13 (núm. 4, gener): 25-32, 41-48.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Josef Loritz

Josef Loritz (Múnic, Baviera, 1864 - 1908) fou un cantant alemany.
Tingué per professor a Eugen Gura, i a la vegada es dedicà a donar lliçons de cant a nombrosos deixebles.
Com a artista estava dotat d'una veu d'extraordinària extensió i fou aplaudit i molt popular en la seva pàtria.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 270 (ISBN 84-239-4531-6)
# Marius Tincu

Marius Tincu, nascut el 7 d'abril de 1978 a Vanatori (Romania), és un jugador de rugbi a XV que ocupa el lloc de taloner. La seva alçada és d'1,81 i pesa 110 kg El gener de 2007 va obtenir la nacionalitat francesa. El seu debut internacional va ser el 3 de febrer de 2002 amb la selecció de rugbi de Romania contra Portugal. Ha jugat a Rouen, La Testa, Pau, i des de la temporada 2005-2006 juga a la Unió Esportiva Arlequins de Perpinyà (USAP).

## Enllaços externs

* Fitxa a itsrugby.fr
* Estadístiques a scrum.com
# Gymnothorax hansi

Gymnothorax hansi és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels murènids i a l'ordre dels anguil·liformes.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, associat als esculls (fins als 143 m de fondària) i de clima tropical, el qual viu a l'oceà Índic occidental: l'illa Grande Comore (les Comores).

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és de moderat a alt (52 de 100).

## Referències

* ↑ Bloch M. E., 1795. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlín. Naturg. Ausl. Fische, olv. 9. i-ii + 1-192.
* ↑ Heemstra, P. C., 2004. Gymnothorax hansi, a new species of moray eel (Teleostei: Anguilliformes: Muraenidae) from the Comoro Islands, Western Indian Ocean. Zootaxa, núm. 515: 1-7.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 Heemstra, P. C., K. Hissmann, H. Fricke i M. J. Smale, 2006. Fishes of the deep demersal habitat at Ngazidja (Grand Comoro) Island, Western Indian Ocean. South African J. Sci. 102(9/10):444-460.
* ↑ List of Marine Fishes reported from Comoros - FishBase Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Smith, D. G., 2012. A checklist of the moray eels of the world (Teleostei: Anguilliformes: Muraenidae). Zootaxa, núm. 3474: 1-64.

## Enllaços externs

* Imatge a Flickr
# Joseph Daussoigne-Méhul

Joseph Daussoigne-Méhul (Givet, Ardenes, 10 de juny de 1790 – Lieja, Bèlgica, 10 de març de 1875 fou un compositor francès.
Fou deixeble del seu oncle Étienne, el 1907 aconseguí el segon premi de composició, i el 1809 el segon, escrivint a Roma l'òpera Robert Guiscard, que no va poder veure representada, malgrat la protecció del seu oncle i de les seves reals condicions per a la música. La mateixa sort van córrer altres de les seves obres, a excepció de Aspasie (1820), que no assolí només que un èxit mediocre.
Després posà recitatius a l'òpera Stratonice, i acabà Valentine de Milan, ambdues del seu oncle Étienne, i més tard feu representar una òpera titulada Les deux Salem, que tampoc fou ben rebuda pel públic, pel que, desanimat, marxà de París, conservatori del qual n'era professor, i acceptà el de Lieja, on tingué entre d'altres alumnes a Félix-Étienne Ledent i, abandonant quasi des de llavors, la composició.
A més de les òperes citades se li deuen: Les amants corsaries; Le faux inquisiteur; Le testament i una cantata titulada Une journée de la Revolution. També va escriure nombrosos articles pel Butlletí de l'Acadèmia Reial de Bèlgica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 17, pàg. 1089 (ISBN 84-239-4517-0)
# Sciaenochromis

Sciaenochromis és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids.

## Alimentació

Mengen peixos.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: el llac Malawi.

## Taxonomia

* Sciaenochromis ahli (Trewavas, 1935)
* Sciaenochromis benthicola (Konings, 1993)
* Sciaenochromis fryeri (Konings, 1993)
* Sciaenochromis gracilis (Trewavas, 1935)
* Sciaenochromis psammophilus (Konings, 1993)
* Sciaenochromis spilostichus (Trewavas, 1935)

## Observacions

Són populars com a peixos d'aquari (sobretot, Sciaenochromis fryeri).

## Referències

* ↑ Eccles, D. H. & E. Trewavas, 1989. Malawian cichlid fishes. The classification of some Haplochromine genera. Lake Fish Movies, H. W. Dieckhoff, Alemanya Occidental. Malawian cichlid fishes: 1-334.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Trewavas, E., 1935. A synopsis of the cichlid fishes of Lake Nyasa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 10) v. 16 (núm. 91): 65-118.
* 1 2 Konings, A., 1993. A revision of the genus Sciaenochromis Eccles & Trewavas, 1989 (Pisces, Cichlidae). Cichlids Yearbook v. 3: 28-36.
* ↑ Konings, A., 1993. A revision of the genus Sciaenochromis Eccles & Trewavas, 1989 (Pisces, Cichlidae). The Cichlids Yearbook v. 3: 28-36.
* 1 2 Trewavas, E., 1935. A synopsis of the cichlid fishes of Lake Nyasa. Annals and Magazine of Natural History (Series 10) v. 16 (núm. 91): 65-118.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-08 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Josef Procházka

Josef Procházka (Slany, 24 de maig de 1874 - Praga, 8 de desembre de 1956) va ser un pianista i compositor txec.
A Praga fou deixeble de Dvořák, autor de composicions instrumentals i vocals, una Sonata per a violí i un Trio premiat per l'Acadèmia Txeca.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 763 (ISBN 84-239-4547-2)
# Rachoviscus

Rachoviscus és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Rachoviscus crassiceps (Myers, 1926)
* Rachoviscus graciliceps (Weitzman & Cruz, 1981)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Myers, G. S. 1926.
* ↑ Weitzman, S. H. & C. A. G. da Cruz. 1981. The South American fish genus Rachoviscus, with a description of a new species (Teleostei: Characidae). Proc. Biol. Soc. Wash. v. 93 (núm. 4): 997-1015.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.