OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Potamarius izabalensis

Potamarius izabalensis és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 44 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: llac Izabal i, possiblement també, el riu Polochic.

## Referències

* 1 2 3 Hubbs C. L. & Miller R. R., 1960. Potamarius, a new genus of ariid catfishes from the fresh waters of Middle America. Copeia 1960 (núm. 2). 101-112.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kailola, P.J. i W.A. Bussing, 1995. Ariidae. Bagres marinos. p. 860-886. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guía FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.
* Marceniuk, A.P. i N.A. Menezes, 2007. Systematics of the family Ariidae (Ostariophysi, Siluriformes), with a redefinition of the genera. Zootaxa 1416:1-126.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taylor, W.R. i N.A. Menezes, 1978. Ariidae. A: W. Fischer (ed.) FAO species identification sheets for fishery purposes. West Atlantic (Fishing Area 31). volum 1. (pag. var.). FAO, Roma.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# José Fernández Pacheco y Campuzano

José Fernández Pacheco y Campuzano (Burgos, 1869 - [...?], 1947 fou un músic i compositor espanyol.
Estudià en el Conservatori de Madrid, en el que aconseguí primers premis en solfeig, harmonia, piano i composició. Fou professor del Colegio de la Hermandad Refugio de la capital espanyola, i durant set temporades fou mestre concertador del teatre Reial. Durant uns anys prestà els seus serveis com a mestre corrector, reductor i adaptador, i va dirigir la part artística en una fàbrica de rotlles per auto piano.
A més de nombroses composicions religioses i obres per a piano, que va donar a imprimir, se li deu la música de les sarsueles: Guardapié del diabló; Paraiso de Mahoma; Triumfo del amor (en col·laboració amb el mestre Aloire); El contrabando (en col·laboració amb el mestre Serrano), etc.

## Referències

* ↑ «Fernández-Pacheco, José (1868-1947)» (en castellà). [Consulta: 14 octubre 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 819. (ISBN 84-239-4523-5)
# Pau Solé Raventós

Pau Solé Raventós (Castellví de la Marca, 1874 - Argentona, 1936) va ser un treballador agricultor i pare de sacerdot que va ser afusellat i assassinat durant la guerra civil espanyola.
Natural de Castellví de la Marca (Alt Penedès), residia i era veí de Premià de Mar de 1934 al 36. Vivia a Can Doria (despoblat núm. 27), tenia 62 anys, estava casat amb Filomena Gallofré, i era pare del sacerdot Mn. Pere Solé i Gallofré, capellà de La Salle, també assassinat durant la guerra civil en Girona, l'11 d'octubre de 1936.
Quan el seu fil Mn. Pere Solè va ser destinat en 1934 a ser el capellà del noviciat del dels germans de les escoles cristianes en Premia de Mar, Pau i la seva dona es van traslladar a viure amb el seu fill, a la casa en la que residien els capellans del noviciat. Allà va treballar d'agricultor i feines de manteniment en els camps del Sr. Doria i en els mateixos del noviciat.
Començada ja la guerra civil, en la matinada del 15 de setembre de 1936, va ser detingut a casa seva per quatre o cinc individus del Comitè revolucionari de Premià, per ser coneixedor de l'amagatall que podria tenir el seu fill sacerdot, que en veritat, per aquells dies ja era pres a la presó de Girona, però que el comitè no sabia. Junt amb la seva esposa, Filomena, foren conduïts al local del Comitè Revolucionari, on va ser somes a un llarg interrogatori. A les 3 de la matinada van deixar marxar a la seva dona, però a ell el van retenir durant uns dies. Després sembla que va desaparèixer. Es creu que fou assassinat al Coll de Parpers (Argentona) el dia 17 de setembre.
Al registre civil de defuncions d'Argentona, amb data 22 de setembre de 1936 apareix la inscripció d'un desconegut, assassinat al quilòmetre 10 de la carretera de Mataró a Granollers. No hi consten les dades personals donat que el cadàver, en estat de descomposició, no va ser identificat. També consta al registre civil de Premià de Mar (R. C. Premià 31. 4 de maig de 1942).

## Referències

* ↑ Martín Pay, Xavier. Sant Cristòfol de Premià de Mar, una parròquia amb història. Premià de Mar: Uno, 2018, p. 416. ISBN 9788417487638 [Consulta: 17 juliol 2019].
* ↑ Amat i Teixidó, Jordi. Premià de Mar, 1931-1945.... Premià de Mar: El Clavell, 2001, p. 397. ISBN 9788489841338 [Consulta: 17 juliol 2019].
* ↑ «En recuerdo de totas las victimas». [Consulta: 17 juliol 2019].
* ↑ Patrimoni, Premià de Mar. «Els premianencs morts en la Guerra Civil». [Consulta: 17 juliol 2019].
# Josep Cortils i Vieta

Josep Cortils i Vieta (Blanes, Selva, 7 de febrer de 1839-1898) va ésser un propietari i escriptor que amb 14 anys, emigrà a Cuba on el seu pare va morir ofegat i després d'acumular el capital que considerà necessari per a viure de renda, tornà a Blanes (1875) per a dedicar-se al conreu de la literatura de creació i als estudis històrics relacionats amb la seua vila natal.
Fou el mestre literari d'un grup de joves lletraferits i amic personal de Joaquim Ruyra. Va escriure Ethologia de Blanes (Barcelona, 1886) i Història de Blanes des del segle xiv fins als nostres dies (que no finalitzà), ultra diversos estudis sobre costums, institucions i personatges de Blanes.
Part de la seua obra aparegué en publicacions periòdiques com Revista de Gerona, La Veu de Montserrat, La Veu de Catalunya, Miscelànea Folk-lórica, L'Arch de Sant Martí i La Renaixensa, de la qual fou el corresponsal de Blanes.
Col·laborà, també, en altres publicacions i fou un dels fundadors del setmanari La Costa de Llevant.
S'adherí al Primer Congrés Catalanista (1880), signà el Manifest a la Reina Regent (1888) i en la Unió Catalanista fou vocal de la Junta Permanent que va presidir l'Assemblea de Balaguer (1894) i delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893) i Olot (1895).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep M. Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, 1995, p. 91. ISBN 84-232-0484-7.
* Alemany i Borràs, Josep: Ensaig d'estudi critich. Mataró, Imp. Horta, 1904.

## Enllaços externs

* Josep Cortils i Vieta a l'Atles Literari de les Terres de Girona. Arxivat 2009-10-22 a Wayback Machine. (català)
# Rafael Taboada Mantilla

Rafael Taboada Mantilla (Puerto de Santa María, Cadis, 1838 - Luceni, Saragossa, 1914) fou un compositor espanyol, i el seu fill Joaquín (1870-1923) també fou compositor musical.
Fou un dels més afortunats mantenidors de l'anomenat genero Chico en l'últim terç del segle xix, i un dels primers cultivadors, sinó el primer, de l'opereta genuïnament espanyola, distingint-se també com a professor de cant.
Les seves obres principals són:
* El mundo por dentro (1864);
* El maestro fugatto; La enamorada del mar; Por cambiar de domicilio (1877);
* Los bohemos (1878);
* Teoria y práctica (1881);
* Trabajar con fruto; El diabló en el molino (1881);
* Angeles y serafines; Sin conocerse; Cante hondo (1882);
* Enredos y compromisos; Fortuna te dé Dios... (1883);
* ¡Al baile! (1884);
* El señor de Rascati; Los diablos del dia (1885);
* El señor gallina; Perico el de los palotes (1887);
* El tio Vivo; Santanás en la abadía (1888);
* Casa editorial, la primera obra teatral d'Arniches; Olla de grillos (1889);
* Pretexto (1890);
* El martes de carnaval (1891);
* La meseta de los lobos (1892);
* La viuda de González (1895);
* Un gatito de Madrid; El Empecinado; Un cuento de Boccaccio; El laurel de oro, i De Salamanca à Madrid.
A més, va escriure més de 100 composicions per a cant i piano, notables per la seva fresca i forta inspiració, així com les obres didàctiques Teoria de la escritura musical y su interpretación (1870; Preceptos para el estudio del canto; Doce frases melódicas; Escuela nacional de Música y Declamación, su organización (Madrid, 1890), i Música elemental (Madrid, 1898).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 58, pàg. 1161 (ISBN 84-239-4558-8)
# Moritz Ernemann

Moritz Ernemann (Eisleben, 15 de març de 1798 - Breslau, 4 d'agost de 1866) fou un pianista i compositor alemany.
Fou enviat pels seus pares A Berlín per a dedicar-lo al comerç, però aviat canvià de carrera estudiant el piano sota la direcció de Ludwig Berger, demostrant al poc temps la seva habilitat com a pianista. El 1820 anà a Polònia amb el príncep Zamoiski, a Varsòvia, ciutat en la qual el nomenaren professor del Conservatori, i on entre d'altres alumnes tingué a Anton Orlowski. Després de la Revolució de 1830 s'establí a Breslau (avui Wroclaw), i el 1836 tornà a Varsòvia per donar alguns concerts.
Com a compositor se li deuen: 10 variacions per a piano en mi bemoll. 10 sobre el tema Là ci darem la mano, dos divertiments, una marxa triomfal, variacions i final sobre el tema Schaene Amika, diversos lieder i cançons a veus soles i amb acompanyament de piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 515. (ISBN 84-239-4520-0)
* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 40, pàg. 521. (ISBN 84-239-4540-5)
# Potamothrissa obtusirostris

Potamothrissa obtusirostris és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 6 cm de llargària màxima.
* Cos esvelt.
* 12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 16-27 a l'anal.

## Alimentació

Menja insectes aquàtics (com ara, larves de quironòmids) i Hydrachnidiae.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, pelàgic i de clima tropical (7°N-8°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca mitjana i superior del riu Congo i els seus afluents septentrionals i orientals.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Regan C. T., 1917. A revision of the clupeid fishes of the genus Pellonula and of related genera in the rivers of Africa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 19 (núm. 110). 198-207.
* ↑ Boulenger, G. A., 1909. Catalogue of the fresh-water fishes of Africa in the British Museum (Natural History). V. 1: i-xi + 1-373.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Gourène, G. i G.G. Teugels, 1994. Synopsis de la classification et phylogénie des Pellonulinae de l'Afrique Occidentale et Centrale (Teleostei; Clupeidae). J. Afr. Zool. 108(1):77-91.
* ↑ Poll, M., G.G. Teugels i P.J.P. Whitehead, 1984. Clupeidae. P. 41-55. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Paret verda

Paret verda, mur vegetalitzat o jardí vertical, és un tipus de jardineria urbana. És una paret interior o exterior parcialment o completament coberta per vegetació. Segons les necessitats, poden tenir un sistema de regatge integrat.
Sovint es cobreixen les parets d'heura, anglesina o altres plantes enfiladisses de forma més o menys espontània. Des dels anys 1980, es va començar desenvolupar sistemes de jardineria vertical amb una estructura per facilitar i fixar-hi les plantes i integrar-hi altres espècies que les plantes enfiladisses tradicionals. S'hi veu una eina per a millorar el microclima urbà, netejar l'aire, fixar la pols, baixar la temperatura i augmentar l'estètica, per exemple de parets mitgeres cegues. És un fenomen antic, els Jardins penjants de Babilònia –probablement només una llegenda– són un exemple del concepte. De vegades es considera l'arquitecte Patrick Blanc com el creador d'aquest concepte vers la fi de la dècada de 1980. Stanley Hart White, un professor d'Arquitectura i Paisatgisme va ser el primer per patentar un sistema de paret verda (Green wall) el 1938.
L'any 2015, la paret verda més gran del món cobria una superfície de 2.700 m² i estava situada a l'International Convention Center a la ciutat de Los Cabos (Mèxic), un edifici dissenyat per l'arquitecte mexicà Fernando Romero per la cimera dels G-20 de 2012.
La popularitat de parets (o teulats) verdes continua creixent. El «Jardí Tarradellas» va ser la primera paret verda «moderna» de Barcelona, una iniciativa de l'Institut de Paisatge Urbà i Qualitat de vida per reaprofitar les mitgeres dels edificis. Se'n creen per exemple en aeroports per millorar-ne l'estètica.

## Referències

* 1 2 «Upwards trend» (en anglès). Airport World, 29-03-2013. Arxivat de l'original el 2014-02-19 [Consulta: 17 gener 2015]. «An increasing number of airports are investing in vertical gardens and living walls to create a unique setting»
* ↑ «Vertical gardens a green solution for urban setting» (en anglès). The Times of India, 14 febrer2013.
* ↑ Hindle, Richard L. «Reconstructing the 'Vegetation-Bearing Architectonic Structure and System (1938)'». Graham Foundation. [Consulta: 20 febrer 2013].
* ↑ Hindle, Richard L. «A vertical garden: origins of the Vegetation-Bearing Architectonic Structure and System (1938)» (en anglès). Studies in the History of Gardens & Designed Landscapes: An International Quarterly, 32, 2, 2012), pàg. 99-110.
* ↑ Martin, Eric; Cattan, Nacha «Calderon Fetes G-20 as Sun Sets on Mexico Ruling Party» (en anglès). Bloomberg News, 20-06-2012 [Consulta: 17 octubre 2013].
* ↑ «Los Cabos International Convention Center (ICC)» (en anglès). greenroofs.com. Greenroofs.com, LLC. [Consulta: 17 octubre 2013].
* ↑ Bermejo, Marc; Gutiérrez, Sílvia «Una paret mitgera es converteix en un jardí vertical» (vídeo). Betevé, 20-03-2011.

## Enllaços externs

* Base de dades de projectes de parets i teulats verds al món: «Greenroof Project Data Base» (en anglès).
* «Green Infrastructure: green roofs and walls» (en anglès).
* «Green wall tower IPH in Hanoi, VietNam». Arxivat de l'original el 2016-08-07. [Consulta: 17 gener 2015].
# Mornaguia

Mornaguia (àrab: المرناقية, al-Murnāgiyya) és una ciutat de Tunísia a la governació de Manouba, situada uns 10 km al sud-oest de la ciutat de Manouba. La municipalitat té 13.382 habitants i és capçalera d'una delegació amb una població de 33.510 habitants al cens del 2004.

## Economia

L'activitat principal és l'agricultura, però el govern hi ha establert una zona industrial.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 14 54 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en vuit sectors o imades:
* Mornaguia (14 54 51)
* 20 Mars (14 54 52)
* Bouragba (14 54 53)
* El Fejja (14 54 54)
* Sidi Ali El Hattab (14 54 55)
* Hmaïem (14 54 56)
* El Bassatine (14 54 57)
* Mornaguia Nord (14 54 58)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 14 15), que s'estén per cinc dels vuit sectors o imades de la delegació o mutamadiyya homònima:
* Mornaguia (14 54 51)
* 20 Mars (14 54 52)
* Mornaguia Nord (14 54 58)
* Bouragba (14 54 53)
* Hmaïem (14 54 56)

## Enllaços externs

* Mornaguia - Lloc web oficial

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 45-47. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 135. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
# Haplochromis aelocephalus

Haplochromis aelocephalus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la zona ugandesa del llac Victòria.

## Referències

* 1 2 «Haplochromis aelocephalus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Greenwood, P.H., 1981. The Haplochromine fishes of the East African lakes. Kraus International Publications, Múnic.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Greenwood, P. H. 1959. A revision of the Lake Victoria Haplochromis species (Pisces, Cichlidae), part III. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 5 (núm. 7): 179-218.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* van Oijen, M.J.P., J. Snoeks, P.H. Skelton, C. Maréchal i G.G. Teugels, 1991. Haplochromis. p. 100-184. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Potamothrissa whiteheadi

Potamothrissa whiteheadi és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 4,7 cm de llargària màxima.
* 12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 16-27 a l'anal.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, pelàgic i de clima tropical (2°S-5°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: riu Hombo (afluent del riu Luhoho a la conca del riu Congo).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Regan C. T., 1917. A revision of the clupeid fishes of the genus Pellonula and of related genera in the rivers of Africa. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 19 (núm. 110). 198-207.
* ↑ Poll, M., 1974. Synopsis et distribution géographique des Clupeidae d'eau douce africains, descriptions de trois espèces nouvelles. Bulletin de l'Academie Royal de Belgique (Classe Sci.) (Ser. 5) v. 60 (núm. 2): 141-161.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Gourène, G. i G.G. Teugels, 1994. Synopsis de la classification et phylogénie des Pellonulinae de l'Afrique Occidentale et Centrale (Teleostei; Clupeidae). J. Afr. Zool. 108(1):77-91.
* ↑ Poll, M., G.G. Teugels i P.J.P. Whitehead, 1984. Clupeidae. P. 41-55. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* BioLib (anglès)