OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jules ten Brink

Eugenius Julius conegut com a Jules ten Brink (Amsterdam, 4 de novembre de 1838 – París, 6 de febrer de 1889) fou un compositor i director d'orquestra neerlandès.
En la seva ciutat natal fou deixeble del mestre Heinze, de Dupont i de Richter a Leipzig: de 1860 a 1868 fou director d'orquestra a París, on assolí un renom envejable com a compositor, fent-se populars diverses de les seves suites per a orquestra, poemes simfònics, concerts per a violí, simfonies, etc.
A París també es va representar amb èxit el 1870 una òpera còmica seva, Colonice, havent deixat per a estrenar una altra composició dramàtic-musical en cinc actes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 861. (ISBN 84-239-4509-X)
# Julia Parody

Julia Parody (Màlaga, Andalusia, 1890 - Madrid, Castella, 24 de juny de 1973) fou una pianista andalusa.
Nascuda a Màlaga on feu els seus primers estudis. Sent encara una nena fou pensionada per l'Ajuntament i la Diputació provincial d'aquella ciutat, anant a Madrid a estudiar amb José Tragó (1857-1934), i en el Conservatori aconseguí el primer premi, guanyant un renyit concurs el premi extraordinari consistent en un piano Erard.
Després es traslladà a París i guanyà, entre més de dos-cents concurrents, una plaça d'alumna numerària d'aquell Conservatori, ingressant en la classe del cèlebre Marmontel, i en morir aquest continuà els estudis amb Alfred Cortot, un dels millors pianistes d'aquesta època, assolint un dels premis i l'extraordinari Girard.
Després passà a Berlín per ampliar encara més la seva educació musical, ingressant en aquella Reial Escola de Música (Hochschule für Musik) en la classe de Rösler, on aconseguí el certificat d'aptitud i de perfeccionament, sent l'única pianista espanyola en assolir aquests títols. L'exercici per obtenir aquests últim certificat consistia en un examen de piano, harmonia, lectura a primera vista, reducció de partitures al piano, història de la música, i digitar una obra, matisar-la (tempo, accents, colorit) i executar-la.
Va donar concerts a París, Berlín, Hamburg, Praga, Stuttgart, i altres, i a Espanya va tocar en les principals societats filharmòniques, en el Gran Casino de San Sebastián, i a Madrid en l'Ateneo, Sociedad Nacional de Música, Circulo de Bellas Artes, Casino de Madrid i Circulo Francés, aconseguint arreu grans i verdaders èxits, tant de públic com de crítica.
En la dècada dels anys vint del segle xx, fou agraciada amb la Creu de l'Orde Civil d'Alfons XII, i el nomenament de professora del Conservatori de Madrid on va tenir entre els seus alumnes destacats a José Buenagu.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàgs. 239-40 (ISBN 84-239-4542-1)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 196. (ISBN 84-7291-226-4)
# Julio Francés Rodríguez

Julio Francés Rodríguez (Madrid, 1868 - 4 de desembre de 1944) fou un violinista i un director d'orquestra espanyol.
Estudià en el Conservatori de la seva vida natal, amb Monasterio, Aranguren i Llanos (violí, solfeig, i harmonia, respectivament), assolint el 1887 el primer premi de violí i passant dos anys més tard al Conservatori de Brussel·les, on va fer de forma brillant els cursos reglamentaris amb Ysaÿe. Més tard es donà a conèixer davant el públic de París en diversos concerts amb el violoncel·lista Sarmiento i el pianista Velasco.
De retorn a Espanya, ingressà en l'orquestra del Teatro Real (Madrid), de la que en fou primer violí concertino. El seu entusiasme per la música de cambra ho evidencià organitzant freqüents concerts, en els que va actuar en unió d'artistes tant eminents com Pau Casals, Agustín Rubio, Luisa Chevalier i José María Guervós. Fou fundador del Quartet que portava el seu nom, i del que també formaven part Conrado del Campo (viola), Luis Villa (violoncel) i Odón González (violí).
Aquesta agrupació, constituïda per solistes notables, va contribuir en gran manera a afavorir en les principals ciutats espanyoles l'afició a la música de cambra, assolint al mateix temps una merescuda fama. Pels anys mil nou-cents trenta en absència del mestre Fernández Arbós dirigia l'Orquestra Simfònica de Madrid.
Com a compositor, va produir nombroses obres de gènere divers, mereixent especial menció la Balada per a orquestra i cors, estrenada amb gran èxit el 1922, la sarsuela Ganarse la moza i el quadre líric Bella Sylvia, ambdues representades amb grans aplaudiments.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 875 (ISBN 84-239-4524-3)
# Julius Brück

Julius Brück (Nagykőrös, Hongria, 15 de març de 1859 - 1909) compositor hongarès del Romanticisme.
Va ser professor del Conservatori de Debrecen i va publicar diverses obres per a piano (estudis, fugues i altres composicions destinades principalment a l'ensenyança), set volums de danses hongareses a quatre mans, rapsòdies, impromptus, tres quartets, diverses peces per a violoncel i diverses obres de teoria musical.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 1039 (ISBN 84-239-4509-X)
# Julius Günther

Julius Günther, (Göteborg (Västra Götaland), 1 de març, 1818 - Estocolm, 22 de març, 1904), va ser un cantant d'òpera (baríton), professor de cant i director de cor suec.

## Biografia

Günther va deixar un lloc de suboficial al regiment d'Älvsborg i es va formar com a cantant. Va treballar al Teatre Reial entre 1839 i 1856 i hi va debutar el 1838 a Fra Diavolo de Daniel Auber. Va continuar amb l'èmfasi posat en el repertori italià i francès. El "àgil i maco" Günther es va convertir ràpidament en el favorit del públic i el primer amant gràcies a la seva interpretació creïble i al seu "tenor que sonava". El desenvolupament escènic es va beneficiar especialment de la interacció amb Jenny Lind. El mateix any es van estrenar escènics, van ser els oposats des del 1839 i van fer gires de concerts pel camp fins al 1844. Fins i tot en privat, es van trobar, encara que platònics, però als ulls del públic eren parella.
Günther va perfeccionar la seva formació en cant amb el professor de Lind, Manuel Garcia a París el 1846–47 i hi va tenir una curta però significativa carrera com a artista d'òpera i cantant de concerts, després de la qual va tornar a l'Òpera d'Estocolm el 1847. Günther es va quedar a l'Òpera durant 18 anys però va visitar escenaris estrangers en diverses ocasions. De 1850 a 1862 va ser mestre de cant i des de 1858 professor de cant. Günther va ser professor al Conservatori Reial de Música de 1858 a 1901 ia l'Escola d'Òpera de 1901 a 1902, i va ser nomenat professor al Conservatori el 1864. Va ser director de la "New Harmonic Society" des de 1860–78. Günther va ser elegit com a associat núm. 27 de la Reial Acadèmia de Música el 1841 i com a membre núm. 340 el 8 de juliol de 1854.
Al conservatori de música, Günther, com a professor de cant, es va beneficiar del coneixement de la tècnica del cant de Manuel Garcia, que va ser transmès a diversos estudiants famosos posteriors, com John Forsell, Matilda Jungstedt, Adèle Almati i Arvid Ödmann i Natanael Berg.
Günther era fill de Georg Günther.

## Rols d'òpera

* Greve Almaviva a El barber de Sevilla
* Don Juan a Don Giovanni
* Fra Diavolo a Fra Diavolo
* Nemorino a L'elisir d'amore
* Raoul a Les Huguenots
* Robert a Robert le Diable
* Stradella i Alessandro Stradella

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Nyström, Pia; Kyhlberg-Boström Anna, Elmquist Anne-Marie (1996). Kungl. Musikaliska akademien: matrikel 1771–1995. Kungl. Musikaliska akademiens skriftserie, 84 (2., reviderad och utökad upplaga). Stockholm: Kungliga Musikaliska Akademien. ISSN 0347-5158 Libris 7749167. ISBN 91-85428-99-X.

## Bibliografia

* Bertil Hagman: Julius Günther al diccionari biogràfic suec (1967–1969).
# Ernst-Günther Schenck

Ernst-Günther Schenck (3 d'octubre de 1904 a Marburg, Hessen – 21 de desembre de 1998) va ser un coronel (Standartenführer) nazi i un metge que es va unir a les SS l'any 1933. Gràcies a un encontre fortuït amb Adolf Hitler durant els darrers dies de la Segona Guerra Mundial, les seves memòries resulten valuoses històricament. Els seus relats d'aquest període van influir en els de Joachim Fest i James P. O'Donnell respecte al final de la vida de Hitler i es van incloure en la pel·lícula La Caiguda.
L'abril de 1945, durant la batalla de Berlín, Schenck va treballar voluntàriament en un lloc d'emergències situat al gran celler de la Cancilleria del Reich, prop de Vorbunker i Führerbunker. Malgrat no tenir experiència en cirúrgia, va operar víctimes de la batalla.
Durant aquestes operacions cirúrgiques, Schenck va ser ajudat pel Dr. Werner Haase, que també era un dels metges privats de Hitler.
Durant els darrers dies de la guerra a Berlin, Schenck va veure en persona a Hitler només dues vegades i durant poc temps, la segona vegada va ser en la "recepció" que es va fer després del casament de Hitler amb Eva Braun.

## Referències

* ↑ Schenck, HG, Sterben ohne Warde: das Ende von Benito Mussolini, Heinrich Himmler und Adolf Hitler, Ars Una, 1995.
* ↑ Lehrer, Steven (2006). The Reich Chancellery and Führerbunker Complex, McFarland. Jefferson, NC. pp 117, 119. ISBN 0-7864-2393-5
* ↑ Vinogradov, V. K. (2005). Hitler's Death: Russia's Last Great Secret from the Files of the KGB. Chaucer Press. p. 62. ISBN 1-904449-13-1
# Julián Biel

Julián Biel Gómez (Saragossa, 7 de gener de 1869 – Barcelona, 5 d'agost de 1948) fou un tenor espanyol.

## Biografia

Pastisser d'ofici en la seva joventut, la bella veu que posseïa el motivà a estudiar la música; formà part d'alguns orfeons i entrà en el cor del Teatro Real (Madrid) (1898). La marquesa de Villamejor li atorgà la seva protecció, mercès a la qual estudià cant amb el cèlebre baríton Antonio Cotogni, que, retirat de l'escena, es dedicava a l'ensenyança del cant en la capital d'Espanya, debutant en els Jardins del Retiro (1899), Va marxar a Itàlia on debutà el 1900 cantant en el Duse de Bolonya i en el Quirino de Roma, Il trovatore, obra de la que, juntament amb Paoli i el francès Gilion, fou considerat un especialista, fins al punt de fer possible la seva reestrena a La Scala, el febrer de 1902, sota la direcció de Toscanini.
Va recollir aplaudiments en els primers teatres d'Europa i Amèrica mercès a la seva bella veu, timbrada i extensa, a la seva bona escola de cant i a la seva justa expressió dramàtica.
Entre les seves òperes favorites cal citar La Africana, el Samson et Dalila de Camille Saint-Saëns, i molt especialment Carmen de George Bizet, de la que el duet final en feia una autèntica creació.
Va morir a Barcelona el 5 d'agost de 1948, on residia i on exercia de professor de cant.

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 06-08-1948, pàg. 6.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 781. (ISBN 84-239-4508-1)
# Llei de llibertat educativa

La Llei 1/2024, de 27 de juny, de la Generalitat, per la qual es regula la llibertat educativa, més coneguda com a llei de llibertat educativa o llei Rovira (en referència al conseller José Antonio Rovira), és una llei de la Generalitat Valenciana. Principalment, regula l'ús de les tres llengües vehiculars de l'ensenyament al País Valencià (valencià, castellà i anglés) i la tria de la «llengua base» per part dels pares o tutors dels alumnes. La llei ha estat àmpliament criticada per sindicats docents (com ara STEPV), associacions de pares i entitats culturals (entre les quals Escola Valenciana i Acció Cultural del País Valencià), així com per un informe de la Universitat de València, atés el retrocés que, segons aquestes entitats, suposa pel que fa a l'ensenyament en valencià.

## Tramitació

La llei fou tramitada a les Corts Valencianes arran una proposició de llei presentada pel procediment d'urgència pel PP i Vox el 26 de març de 2024, registre d'entrada núm. 14829. Una vegada aprovada en sessió plenària, el 26 de juny, fou promulgada per Carlos Mazón, president de la Generalitat, el dia següent. Finalment, la llei Rovira fou publicada al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana núm. 9880, del 28 de juny, data en la qual va entrar en vigor. Posteriorment, fou publicada al Butlletí Oficial de l'Estat núm. 192, del 9 d'agost.

## Referències

* 1 2 «Les principals novetats de la nova llei educativa del PP i Vox». À Punt, 27-06-2024. [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ Camps, Esperança. «Un informe de la Universitat de València qualifica de fal·laç el discurs de la llei de llibertat educativa». Vilaweb, 14-05-2024 [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Una concentración critica la aprobación de ley de libertad educativa y pide dimisión de Rovira: "Es un enorme retroceso"». La Vanguardia, 27-06-2024 [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ Carratalà, Sebastià. «174 entitats europees demanen a Sánchez un recurs contra la Llei Rovira». La Veu del País Valencià, 18-09-2024 [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Proposició de llei per la qual es regula la llibertat educativa, presentada pels grups parlamentaris Popular i Vox Cortes Valencianas (RE número 14.829). Procediment d'urgència». Butlletí Oficial de les Corts Valencianes. Corts Valencianes [València], legislatura XI, núm. 52, 28-03-2024, pàg. 6-23.
* ↑ «Proposició de llei, RE-14829, per la qual es regula la llibertat educativa». Legista. Corts Valencianes. [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Llei 1/2024, de 27 de juny, de la Generalitat, per la qual es regula la llibertat educativa». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana. Generalitat Valenciana [València], núm. 9880, 28-06-2024, pàg. 32691-32714.
* ↑ «Ley 1/2024, de 27 de junio, por la que se regula la libertad educativa». Boletín Oficial del Estado. Govern d'Espanya [Madrid], núm. 192, 09-08-2024, pàg. 102501-102519.

## Enllaços externs

* Llei 1/2024, de 27 de juny, de la Generalitat, per la qual es regula la llibertat educativa
# Llei del Timbre de 1765

La Llei del Timbre de 1765 (Stamp Act 1765, títol curt Duties in American Colonies Act 1765; 5 George III, c. 12) va ser una llei del Parlament del Regne Unit que va imposar una impost directe en les colònies de l'Amèrica britànica i requeria que molts materials impresos en les colònies foren fets en paper segellat produït a Londres, que porta un relleu de timbre fiscal. Els materials impresos incloïen documents legals, revistes, cartes de joc, diaris, i molts altres tipus de paper utilitzats en totes les colònies. Igual que els impostos anteriors, l'impost del timbre havia de ser pagat en moneda britànica vàlida, no en el paper moneda colonial. L'objectiu de l'impost era ajudar a pagar les tropes estacionades a l'Amèrica del Nord després de la victòria britànica en la guerra dels set anys i el seu paper concretament en la Guerra Franco-Índia. Els americans digueren que no hi havia cap necessitat militar de soldats, perquè no hi havia enemics estrangers al continent, i que els americans sempre s'havien defensat solets dels amerindis. Van suggerir que en realitat era una manera de sufragar oficials britànics sobrants i altres soldats de carrera que els hauria de pagar Londres.
La Llei del Timbre va ser molt impopular entre els colons. Un consens social ho considerava una violació dels seus drets com a anglesos el rebre impostos sense el seu consentiment—consentiment que només les legislatures colonials podien concedir. El seu lema era "Sense representació cap impost". Les assemblees colonials enviaren peticions i van protestar.

## Bibliografia

* Adair, Douglass. "The Stamp Act in Contemporary English Cartoons." William and Mary Quarterly (1953): 538-542. a JSTOR
* Alexander, John K. Samuel Adams: America’s Revolutionary Politician. (2002) ISBN 0-7425-2114-1
* Clark, Ronald W. Benjamin Franklin. A Biography. (1983) ISBN 0-394-50222-1
* Draper, Theodore. A Struggle For Power:The American Revolution. (1996) ISBN 0-8129-2575-0

## Referències

* ↑ Morgan and Morgan p. 96–97
* ↑ "The Stamp Act of 1765 – A Serendipitous Find" de Hermann Ivester al The Revenue Journal, The Revenue Society, vol. XX, núm. 3, desembre de 2009, p. 87–89.
* ↑ Wood, S,G. "The American Revolution: A History." Modern Library. 2002, pàgina 24.

## Enllaços externs

* Text del 1765 Stamp Act Arxivat 2011-03-17 a Wayback Machine. (anglès)
* Arxivat 2006-11-29 a Wayback Machine. Resolves of the Pennsylvania Assembly on the Stamp Act, 21 de setembre de 1765 (anglès)
# Jurament de fidelitat

El jurament de fidelitat o simplement fidelitat (del llatí fides, fe) fou un pacte típic entre vassall i senyor feudal. Aquest jurament implicava el compromís del vassall de no actuar mai en perjudici del senyor. També era conegut amb el nom de sagrament. Als comtats catalans el vassall feia el jurament damunt els quatre Evangelis i repetia fórmules estereotipades que podien ser en llatí o fins i tot en català. L'historiador Pierre Bonnassie distingeix dos tipus de jurament de fidelitat: el que només comportava una promesa de fidelitat i el que implicava una sèrie d'obligacions per part del vassall, com ara l'auxilium militar, serveis de cort, etc.

## Referències

* ↑ «Jurament de fidelitat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bonassie, Pierre: Vocabulario básico de la historia medieval. Barcelona: Crítica, 1988
* ↑ Sadurní i Puigbò, Núria: Diccionari de l'any 1000 a Catalunya. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 280, plana 67. Barcelona, octubre del 1999,ISBN 84-297-4607-2
# Jurament de pau i treva del comte Pere Ramon de Pallars Jussà al bisbe d'Urgell

El Jurament de pau i treva del comte Pere Ramon de Pallars Jussà al bisbe d'Urgell (1098–1112) és un document de pau i treva escrit per Pere Ramon de Pallars Jussà. El text, trobat a sant Ot d'Urgell, està escrit pràcticament tot en català i destaca per una gran riquesa d'antropònims. Malgrat tot, no es tracta d'un text original, sinó una còpia realitzada en un cartulari segurament en el segle xiii.

## Text

El text, transcrit per Josep Moran és el següent:
| « | Juro ego Pere Ramon comte, fil de Valenca comtessa, che, d'achesta hora enant, treva & paz tenré & a mons òmens tener la mannaré, axí co lo bispe feta la à escriure; & si negú mon ome de pallars la au[rà] franta ne la fran, a Déu & al bisbe per destrénner e per redérce[r], aitoris l'en seré; & acsí com damont és escrit & hom líge[r]-i o pod, só o tenré & o atendré a Déu & al bispe senes engan, per Déu & ista IIIIor evangelia. Arnall Ramon Dimiliter. Tedball Ramon Similiter. Pere Guillem Similiter. Bernard Guillem. R. Bernard. Pere Rodger. Rodlan Rodger. Ramon Pere. Ecard de Mur. Guillem Arnall de Bastruc. Bernard Bernard de Tenrui. Berenger Borrell. Ramon Brocard. Od de Mur. G. Jozfred. Utalard. Ramon Guinaman. Girbert Amad. Rodger de Montanna[na]. Pepín de Girveta. Dalmaz Isarn. Pere R. de Pugcercós. Arnall Pere de Girveta. R. Mir de Clarmont. Arnall Rodger. Girber[t] Ug & suos filios. Berenger Ramon de Mur. Berenger Ramon de Liminnana. Pere R. de Terraca. Oliver de Eroles. Martí Pere. Ramon Pere de [Cellers]. Ug de Guàrdia. Bernard Amad. Ramon Adalbert. Pere Ferrer. Pere Gid. Mir Ramon de Claverol. Vidià de Galiner. Ramon Pere de Talarn. R. Ramon d'Orcall. Bernard Eriman. Bernard Ogger de Tenrui. Ber… Ramon. Pere Ramon de Eril. Bertran At. Arnall Guilabert. Omnes isti iuraverunt treguam & pacem. | » |
| — Arxiu Capitular de la Seu d'Urgell, Liber Doraliarum Ecclesiae Urgellensis, vol. I, foli 199v., doc. 649. |||

## Referències

* 1 2 Moran, Josep «Jurament de pau i treva del comte Pere ramon de Pallars Jussà al bisbe d'Urgell. Transcripció i estudi lingüístic». Llengua i literatura, núm. 5, 1992–1993, pàg. 147–169.

## Bibliografia addicional

* Baraut, Cebrià. «Els documents, dels anys 1093–1100, de l'Arxiu Capitular de la Seu d'Urgell». Urgellia, VIII. La Seu d'Urgell, 1986-1987, pàg. 110, doc. 1184.
* Baraut, Cebrià. «Els documents, dels anys 1101–1150, de l'Arxiu Capitular de la Seu d'Urgell». Urgellia, VIII. La Seu d'Urgell, 1988-1989, pàg. 15.

## Vegeu també

* Greuges de Guitard Isarn, senyor de Caboet
* Jurament de Radulf Oriol
* Greuges dels homes de Sant Pere de Graudescales
# János Gyulai Gaál

János Gyulai Gaál, AFI [jAnoŝ djulai gAl], segons l'ordre habitual en hongarès Gyulai Gaál János (Budapest, 28 d'abril de 1924 – Budapest, 12 de febrer de 2009) fou un compositor, violinista, pianista i director d'orquestra hongarès.

## Biografia

Va començar els seus estudis musicals a l'Escola de Música de Kaposvár i després a l'Acadèmia de Música Ferenc Liszt, on s'especialitzà en violí i piano. El 1941 va guanyar el primer premi a la competició Hubay de Debrecen. Va treballar com a violinista a l'Orquestra Simfònica de l'Estat Hongarès, i després va ser répétiteur del Teatre d'opereta de Budapest, on també tocava el violí i el piano si la situació ho requeria.
El 1956, va guanyar el tercer premi al concurs de música lleugera de la ràdio belga pel seu Concert per a piano núm. 1. El 1959 es va incorporar a Magyar Rádió, d'on en fou director musical (sovint també director d'orquestra). Aquí també va començar a treballar com a director i arranjador. Des de 1980 va ser membre extern de la Bayerischer Rundfunk de Múnic durant deu anys.
A més del seu treball en música clàssica (dos concert per a piano, un concert d'arpa, un concert per a violí, obres de música de cambra…) també va estar actiu en el camp de la música popular, i fins i tot la major part de la seva obra com a compositor se centra en aquesta darrer camp. A més de molts musicals, música de cinema i acompanyament escènic, va escriure la cançó guanyadora del Festival de la Cançó de Dansa de 1966 (Nem leszek a játékszered) interpretada per Kati Kovács. També va compondre la música d'acompanyament per a la versió escènica de l'obra de Károly Aszlányi Hét pofon, presentada al Teatre Karinthy i dirigida per Márton Karinthy (els versos van ser escrits per József Romhányi).
El seu germà Ferenc Gyulai-Gaál (Budapest, 22 de febrer de 1915 - 31 de gener de 1981) fou també compositor i director d'orquestra.

## Referències

* ↑ «Elhunyt Gyulai Gaál János» (en hongarès). 24.hu, 02-12-2009. [Consulta: 3 maig 2020].
* ↑ «Ördöggörcs.hu – Karinthy Márton» (en hongarès). Arxivat de l'original el 2007-11-12. [Consulta: 2 gener 2011].
* ↑ (hongarès) Magyar életrajzi lexikon

## Fonts

* (hongarès) Bence Szabolcsi, Aladár Tóth Zenei lexikon II. (G–N). Ed. Bartha Dénes. Edició revisada. Budapest: Zeneműkiadó. 1965. pàg. 99.
* (hongarès) BMC – Gyulai Gál János

## Enllaços externs

* Concert per a piano núm. 2 (dirigit per ell mateix) a YouTube
# Haworthia diaphana

Haworthia diaphana és una espècie del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia diaphana és una suculenta que pot assolir fins als 12 cm de diàmetre. Té les fulles bastant gruixudes quan és petita, però quan es converteix en una planta gran, les fulles són primes, la transparència de la finestra foliar a la punta és alta amb petites dents i les franges lineals paral·leles continuen clarament fins a la punta (part superior de la fulla). Les seves fulles són de color verd clar i es tornen marronoses quan estan exposades a la llum solar directa; a conseqüència de l'estrès per temperatura. La textura de les fulles és sedosa i lleugerament blanquinosa.

## Distribució i hàbitat

Haworthia diaphana es troba a la província de sud-africana del Cap Oriental, concretament a la Vall Gamtoos.

## Taxonomia

Haworthia diaphana va ser descrita per M.Hayashi i publicat a Haworthia Study 15: 116, a l'any 2006.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
diaphana: epítet llatí que vol dir "translúcid".

## Referències

* 1 2 3 «Haworthia diaphana» (en japonès). [Consulta: 15 setembre 2021].
* 1 2 «Haworthia diaphana» (en japonès), 14-07-2010. [Consulta: 15 setembre 2021].
* 1 2 «Haworthia diaphana». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Arxivat de l'original el 2021-09-15. [Consulta: 15 setembre 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].

## Enllaços externs

* Imatge de Haworthia diaphana