OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Oller i Rabassa

Joan Oller i Rabassa (Barcelona, 21 de maig de 1882 - Barcelona, ­21 de novembre de 1971) fou un novel·lista català, fill de Narcís Oller i de Moragas.

## Biografia

Exercí l'advocacia. Col·laborà a "La Renaixença", "Joventut" i "Garba", entre altres publicacions. Publicà el seu primer conte a "La Veu de Catalunya" el 1899. S'inicià amb novel·les menors, de to sentimental i ambient barceloní. Després conreà l'anàlisi psicològica, el realisme i un costumisme ciutadà. Quan mataven pels carrers (1930) —traduïda al francès—, és la seva novel·la més reeixida i parla de les lluites socials dels anys vint. A part de novel·les i contes també escriví una biografia de Víctor Català i obres de teatre.
El 1907 va guanyar el premi extraordinari de la Copa Artística als Jocs Florals de Barcelona per l'obra La carretera. A més, en va ser secretari el 1914 i mantenidor el 1934.

## Obres
### Novel·la

* La rosella (1904)
* L'estàtua (1917)
* Quan mataven pels carrers (1930), premi Fastenrath
* La barca d'Isis (1933)
* Amb el bec i amb les dents (1936)
* Home endins (1952)
* La història d'uns secrets (1953)
* La maltempsada (1962), sobre la guerra civil espanyola
* El serpent de Laocoont (1964), premi Fastenrath
* Complexos diabòlics (1972), Premi Inmortal Ciudad de Gerona
Obres presentades als Jocs Florals de Barcelona
* La carretera (1907), premi extraordinari de la Copa Artística
* El capità Carrasca. Silueta d'un excentric (1916)
* Els amors de la Perruni. Una gosseta (1916)

### Contes

* Qui presum, fa fum (1954)
* Sis narracions (1970)

### Biografia

* Víctor Català (1967)

### Teatre

* El bucaner braç de foc
* La carrossa de la cuinera
* Uns duros sevillanos

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons conté, fonamentalment, la correspondència rebuda per Joan Oller i Rabassa en el desenvolupament de l'advocacia. Inclou rebuts i altres documents de treball.

## Referències

* ↑ «Edición del miércoles, 24 noviembre 1971, página 22 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». [Consulta: 24 maig 2022].
* ↑ Joan Oller i Rabassa al web "joanducros.net"
* ↑ Llibre dels Jocs Florals Barcelona de 1907
* ↑ «Patrimoni Literari de la Universitat de Girona. Jocs Florals 1964». [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ Vàsquez, Eva «Aquell premi sense ànima». El Punt Avui, 17-09-2015 [Consulta: 11 agost 2021].
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals
* ↑ «Joan Oller i Rabassa». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juny 2013].

## Enllaços externs

* Fons Joan Oller i Rabassa a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
* Geis, Camil «Los que encontré en el camino. Joan Oller i Rabassa» (PDF) (en castellà). Revista de Girona, núm. 57, 1971, p. 18-19 [Consulta: 17 juliol 2012].
* Article sobre l'autor a "La Vanguardia" titulat "A sus ochenta y cinco anos, Juan Oller Rabassa, patriarca de las Letras Catalanas, trabaja normalmente". Diumenge, 24 setembre 1967, pàgina 51 PDF
# Joan Paredes

Joan Paredes (Sagunt, Regne de València) fou un compositor valencià del segle xvi. Residí molt de temps a Itàlia, on era molt apreciat, i, segons historiadors va pertànyer a la Capella Sixtina. Cultivà el gènere religiós i el profà citant-se entre les seves composicions en el primer:
* Al Santissim Sagrament, motet a 8 veus
* Clarisimas uces
* ¡Ah de la selva!, a 5 veus
* Si arrepentida vuela, a 3 veus
* Villancico al Santisimo, a 4 veus, amb acompanyament de violins i trompes
Aquestes composicions excepció de l'última que és a El Escorial, són a l'Arxiu de Salamanca, d'altres es troben a la Biblioteca Vaticana, i finalment, la Biblioteca Nacional de Madrid posseeix un manuscrit que fou de Francisco Asenjo Barbieri, titulat Tono humano à 4 de comedia, el qual conté composicions del mateix autor, encara que, no se sap si entre les que s'atribueixen a Paredes n'hi ha alguna d'algun altra músic del mateix nom i cognom que va viure a finals del segle xvii i principis del xviii i fou mestre de les Descalzas reales de Madrid. En l'arxiu d'aquesta se'n conserven algunes de les seves obres autèntiques.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg 13 ISBN 84-239-4542-1
# Joan Prenafeta i Puig

Joan Prenafeta i Puig (El Vilosell, 2 d'agost de 1752 - Lleida, 16 de maig de 1833) fou un organista i compositor lleidatà.

## Biografia

Fou deixeble del compositor aitonenc Antoni Sala, mestre de capella de la Catedral Nova de Lleida, i ocupà la plaça d'organista de l'església de Sant Joan, de la capital del Segrià, passant l'any 1781, amb la jubilació de Sala, va ser nomenat mestre de capella de la catedral de Lleida. A causa de la seva fràgil salut es veié obligat a renunciar al càrrec l'any 1793. El 1806 en mossèn Joan ocupà interinament la plaça d'organista fins que restà definitivament coberta per Joan Ariet, quedant relegat en Joan Prenafeta a segon organista fins a la seva mort.
Deixà diverses, Misses a gran orquestra, unes Antífones a Sant Pau i uns Nocturns als Dolors de Maria.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 104-05 (ISBN 84-239-4547-2)
# Joan Santiago i Espert

Joan Santiago i Espert (Barcelona, 17 de setembre del 1916 - Barcelona, 23 de maig del 2012) va ser un instrumentista de trompeta i violí i compositor de sardanes, format amb Cassià Casademont i Lluís Albert. També dirigí (als anys 50 del segle XX) la coral "L'Artesana", del Poble Nou de Barcelona.

## Obra

Himne per a les noces d'or del C.E. Júpiter (1959)

### Sardanes

* Aires del Montseny (1961), sardana obligada de tible
* Boirines de la vall (1961). Se'n conserva una còpia a l'arxiu de "Músics per la cobla"
* Cant al Ter, música i lletra. Se'n conserva una còpia al fons Vicenç Bou del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí.
* Ermites catalanes
* Pubilla de Catalunya
* La Rambla del Poblenou
* La sardana d'Organyà, enregistrada. Refeta amb el títol Vinyes de la Beguda (1958), aquesta instrumentada per Daniel Gasulla
* La vall d'Aran (1960)
* Vora, voreta del mar (1959)

### Enregistraments

Cobla Ciutat de Girona. Sardanes a Organyà. Barcelona: Audiovisuals de Sarrià, 2009. Comprèn La sardana d'Organyà

## Referències

* 1 2 «Santiago i Espert, Joan - Músics per la Cobla». www.musicsperlacobla.cat. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «Concurs de Cors de Clavé». La Nostra Revista, 57-58, setembre-octubre 1950, pàg. 274.
* ↑ Mitjans, Andreu «El Júpiter: dades per una història». Icària : papers de l'arxiu històric del Poblenou, núm. 4, 1999, pàg. 11.
* ↑ «Llista de sardanes de Joan Santiago, al web "Boig per la sardana». [Consulta: 23 novembre 2017].
* ↑ Grassot i Radresa, Marta. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 3: Fons del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí (I). Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009.
* ↑ «Obres de Joan Santiago a l'IFMuC».
# Joaquim Bau i Nolla

Joaquim Bau i Nolla (Tortosa, Tarragona, 16 d'agost de 1897 - Madrid, 20 de maig de 1973), primer comte de Bau, fou un advocat, comerciant i polític català, membre d'una influent família carlina de Tortosa.

## Biografia
### Primers anys

El seu pare, Josep Bau i Vergés fou un comerciant d'oli que va fer fortuna en el mercat sud-americà. Va estudiar al Col·legi de Sant Pere Apòstol dels Germans de les Escoles Cristianes de Tortosa, el batxillerat al Col·legi de la Salle Bonanova de Barcelona i es va llicenciar en Dret a la Universitat de València en 1935. Es va casar amb Pilar Elisa Carpi Esteller, amb la qual va tenir cinc fills (Joaquim, Josep Lluís, Ferran, Elisa i Inmaculada).
Treballà com a corredor de Borsa i Comerç, comerciant d'oli i president de la Junta Central de Corredores de Comercio de España. Fou vocal de la Real Sociedad Geográfica.

### Activitat política

De família carlina, començà la seva trajectòria a les Joventuts Catòliques de Tortosa i després ingressà a Comunió Tradicionalista, partit amb el qual fou alcalde de Tortosa entre 1925 i 1929, i diputat a l'Assemblea Nacional consultiva durant la dictadura de Primo de Rivera com a membre de la Unión Patriótica, de la que en fou cap de la província de Tarragona el 1929. Es mostrà totalment contrari a l'Estatut de Núria.
Fou elegit diputat per la província de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 1933 dins la coalició Unió Ciutadana (secció catalana del Bloque Nacional, dirigida pel seu amic José Calvo Sotelo), i a les eleccions generals espanyoles de 1936 va repetir dins les files del Front Català d'Ordre.
Part activa dels revoltats en esclatar la guerra civil espanyola va fugir a Portugal. Posteriorment la seva dona i fills van ser intercanviats per la família del general José Miaja (desembre de 1936).
Bau fou membre de la Junta Tècnica a Burgos i president de la Comisión de Industria, Comercio y Abastos de la Junta Tècnica de l'Estat, càrrec equivalent a ministre, entre el 2 d'octubre de 1936 i el 30 de gener de 1938.
Durant la postguerra va comprar la majoria de les accions del Banc de Tortosa i les va vendre en 1950 al Banco Central, aconseguint una considerable fortuna. Després fou procurador a les Corts franquistes entre el 1958 i el 1971, president del consell d'estat i membre del Consejo del Reino entre 1965 i 1973. Pòstumament va rebre el títol de comte de Bau.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Quaderns de l'Ebre núm. 1, p. 6
* ↑ Fitxa al Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Biografies de parlamentaris catalans
* «Joaquim Bau i Nolla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Campionat d'Espanya de trial 2022

La temporada de 2022 del Campionat d'Espanya de trial fou la 55a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 7 proves puntuables, celebrades entre el 23 d'abril i el 13 de novembre. 2 de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Camprodon (26 de juny) i Cal Rosal (la darrera, el 13 de novembre).

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Jaime Busto | Vertigo | 130 |
| 2 | Adam Raga | TRRS | 116 |
| 3 | Gabriel Marcelli | Montesa | 112 |
| 4 | Miquel Gelabert | Gas Gas | 80 |
| 5 | Jorge Casales | Scorpa | 80 |
| 6 | Aniol Gelabert | Beta | 80 |
| 7 | Pablo Suárez | Montesa | 67 |
| 8 | Âlex Canales | Sherco | 55 |
| 9 | Gerard Trueba | Beta | 36 |
| 10 | Luca Petrella | Gas Gas | 7 |

## Categories inferiors
### TR2

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Oriol Noguera | TRRS | 124 |
| 2 | Pau Martínez | Vertigo | 109 |
| 3 | Gil Vila | Gas Gas | 108 |

### TR3

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Jordi Sanjuan | Sherco | 132 |
| 2 | Jordi Camp | Montesa | 120 |
| 3 | Rodrigo Marchal | Electric Motion | 105 |

### Altres

| Categoria | Guanyador | Motocicleta |
| TR4 | Dani Comas | Vertigo |
| TR5 | Manuel Ruiz | Vertigo |
| Veterans A | Jesús Martín | TRRS |
| Veterans B | Manuel Panizo | Gas Gas |
| Júnior | Hugo Barrera | Sherco |
| Cadet 125 | M. Combarro | Gas Gas |
| Cadet | B. Vendrell | TRRS |
| Juvenil A | Jorge García | Sherco |
| Juvenil B | Otger Martí | TRRS |

## Classificació per marques

| Posició | Marca | Punts |
| 1 | TRRS | 376 |
| 2 | Sherco | 302 |
| 3 | Gas Gas | 248 |
| 4 | Vertigo | 215 |
| 5 | Beta Trueba | 148 |
| 6 | Montesa | 75 |
| 7 | Scorpa | 19 |

## Referències

* «Campeonatos - Histórico resultados» (en castellà). rfme.com. RFME, 2022. Arxivat de l'original el 24 de març 2022. [Consulta: 15 març 2022].
* «Spain 2022» (en anglès). trialonline.org, 2022. Arxivat de l'original el 25 d’abril 2023. [Consulta: 15 març 2024].
# Joaquim Valdealde i Baus

Joaquim Valdealde i Baus (Barcelona, 3 de novembre de 1863 - ?) fou un compositor i pianista català.
Fou deixeble dels mestres Joan Baptista Pujol i Carles Vidiella, en la seva ciutat natal i es distingí per la seva brillant execució en el piano i per la composició d'algunes obres teatrals de caràcter lleuger, que foren molt ben acollides pel públic.
Dirigí diverses orquestres i fou substitut del mestre Caudi, en la capella musical del temple dels Sants Just i Pastor, de Barcelona. Actuà com a director d'orquestra en diversos teatres lírics d'Espanya i l'estranger.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 66, pàg. 464 (ISBN 84-239-4566-9)
# Joaquin López Becerra

Joaquin López Becerra Pérez (Huelva, Andalusia, 1824) fou un cantant espanyol. Cursà filosofia a Sevilla i ciències a Madrid. A instàncies de Saldoni es decidí a estudiar cant, a efectes del qual ingressà en el conservatori de la capital d'Espanya, on tingué per professor el citat Saldoni. En acabar la seva educació musical debutà en el teatre Circo de la mateixa capital, i després passà com a primer baix al de la Cruz. Després de diversos èxits per la península amb les òperes I Puritani, Don Pasquale, Ernani, etc. fou contractat per actuar en el teatre de La Scala de Milà, on hi donà 11 representacions el 1852, havent de rescindir el seu contracte a causa d'una revolució que esclatà en aquella ciutat, la qual ocasionà el tancament de tots els teatres. En José Valero, empresari de sarsuela, i que en aquella època s'inaugurava amb bons auspicis, li feu proposicions molt avantatjoses, i després de cantar a Sevilla passà altra volta al teatre Circo de Madrid, debutant amb Los diamantes de la corona, que Barbieri va escriure expressament per a López Becerra. El 1865 tornà a cantar òpera italiana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 124 ISBN 84-239-4531-6
# Joaquin Martínez de la Roca

Joaquin Martínez de la Roca (Saragossa, Aragó, 1676 - Toledo, Castella, 1756) fou un compositor i organista espanyol.
Fou deixeble del famós sacerdot, fra Pablo Nosarre, i sobre la seva vida hi ha alguns punts foscos que no han pogut aclarir-se. No se sap amb seguretat quina plaça ocupà fins al 1714, però a partir d'aquesta data fou organista major de la catedral de Palència. Tanmateix, inquiet per temperament, provocà que fos acomiadat el 1715, si bé fou reintegrat pocs mesos després en el seu càrrec, i el 1718 fou nomenat mestre de capella suplent. El 1720 passà a Toledo també com a organista major.
Martínez de la Roca va intervenir en la famosa polèmica que va promoure l'entrada de tiple en la missa Scala Aretina de Francesc Valls amb un escrit:
| « | Juicio y dictamen sobre un papel impreso, su autor D. Francisco Valls, Maestro de capilla de la Santa Iglesia Catedral de Barcelona,en que intenta probar (que contra el dictamen de D. Gregorio Porteria, Maestro de Capilla de la Metropolitana de Granada) está conforme á Arte la entrada del tiple segundo en el <Miserere nobis> de la misa que compuso con el titulo de <Escala Aretina>, sobre que fue consultado> | » |
Valls contestà a Martínez amb un altre escrit: Respuesta de censura de D. Joaquin Martínez, organista de Palencia (Barcelona, 1717). Martinez de la Roca, com altres deixebles o afectes a Nosarre, portaren la contra a Valls en aquest afer.
D'aquest compositor es conserven un bon nombre d'obres en l'Arxiu de Música de la catedral de Palència; entre elles sis Salves i sis motets a la B. V. Maria, un joc sencer de motets per les Dominicas d'Advent i Quaresma, les antífones i prosa Glòria laus de Diumenge de Rams i altres pel Divendres Sant i Resurrecció, amb el salm In exitu Israel, totes en el gènere de faristol a quatre veus.
En aquestes Martínez es mostra com a successor de les bones tradicions polifòniques de l'escola espanyola, i compositor inspirat i de tècnica molt sòlida. A l'arxiu d'El Escorial hi ha dues misses.

## Referències

* ↑ Sadie, Julie Anne. Companion to Baroque Music. University of California Press, 1998, p. 340. ISBN 978-0-520-21414-9 [Consulta: 12 octubre 2107].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, p. 536-37 (ISBN 84-239-4533-2)
# Joaquín Espín y Guillén

Joaquín Espín y Guillén (Velilla de Medinaceli, Sòria, 3 de maig de 1812 - Madrid, 24 de juny de 1881) va ser un compositor espanyol i un dels pioners de la sarsuela moderna.
Per influència del seu avi, que va iniciar-lo en la música, va abandonar els estudis de filosofia i va passar a estudiar música a Burgos i Bordeus. A Madrid va ser professor del Conservatori de Maria Cristina i cofundador, l'any 1842, amb Mariano Soriano Fuertes de la revista La Iberia Musical, una de les primeres revistes musicals espanyoles.
Ferm defensor de la creació d'una òpera nacional espanyola va aconseguir estrenar parcialment a Madrid, l'any 1845 Padilla, o el asedio de Medina, cantada pel cèlebre tenor Enrico Tamberlick. Cotalero y Mori sembla gairebé alegrar-se del fracàs d'aquesta obra, ja que considerava Espín un « regular director d'orquestra, però compositor d'escassa inspiració i ciència ».
Sembla que l'única de les obres que va compondre que va obtenir cert èxit va ser la sarsuela Carlos Broschi, basada en la vida del cèlebre castrat Farinelli.
Joaquín Espín presenta curiosos lligams familiars. Per una banda va emparentar amb Rossini en casar-se amb una germana (hi ha fonts que parlen d'una neboda) de la cantant d'òpera espanyola Isabel Colbran, l'esposa del compositor italià. Per altra banda, va ser el pare del director d'orquestra Joaquín Espín y Pérez Colbran (1837-1879) i de Julia Espín i Pérez de Collbrand, cantant d'òpera i amor platònic de Gustavo Adolfo Bécquer, a la qual va dedicar algunes de les seues Rimes.
Va ser un aferrissat defensor del tenor basc Pedro María Unanue (1814-1846), al que dedicava sovint molt bones crítiques.

## Referències

* ↑ Rodríguez Lorenzo, Gloria Araceli «Joaquín Espín y Guillén (1812-1882): una vida en torno a la ópera española». Cuadernos de música iberoamericana. niversidad Complutense, Instituto Complutense de Ciencias Musicales (ICCMU), Núm. 12, 2006, pàg. 63-88. Arxivat de l'original el 17 de novembre 2017. ISSN: 1136-5536 [Consulta: 16 novembre 2017].
* ↑ Emilio Cotarelo y Mori. Historia de la Zarzuela. Instituto Complutense de Ciencias Musicales. Madrid, 2003. Madrid, 2000.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 210 (ISBN 84-239-4506-5)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 959 (ISBN 84-239-4565-0)

## Bibliografia

* Roger Alier. La Zarzuela. Ed. Robinbook, S.L. 2002. Barcelona. (ISBN 84-95601-54-0) (castellà)
# Joaquín Gadea Francés

Joaquín Elías Gadea Francés (Cocentaina, 25 d'agost de 1981) és un jutge valencià, que exerceix de magistrat de reforç del Jutjat Central d'Instrucció número 6 de l'Audiència Nacional espanyola.
Primer de la 60a promoció de jutges, forma part de l'Associació Professional de la Magistratura des de la seva incorporació al servei actiu, fins a arribar a formar-ne part de l'Executiva Nacional. Entre 2014 i 2018 va ser jutge degà de Tarragona. També va ser un dels membres del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya que va dictar la sentència condemnatòria al president de la Generalitat de Catalunya, Joaquim Torra, per un delicte de desobediència. El 7 de gener de 2020 inicià el càrrec de jutge de suport del Jutjat Central d'Instrucció núm. 6 de l'Audiència Nacional espanyola. Entre les seves actuacions destacà la voluntat d'imputar càrrecs de terrorisme a quatre independentistes catalans detinguts durant la Volta a Espanya de 2023, en contra del sentit majoritari del tribunal i la fiscalia en particular.

## Referències

* ↑ «García Castellón tendrá dos magistrados de apoyo en el Central 6 de Instrucción» (en castellà). Confilegal.com, 01-01-2020. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ «Los nuevos jueces tienen rostro de mujer» (en castellà). ElMundo.es, 01-06-2010. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ «Consejo General del Poder Judicial: Buscador de contenidos» (en castellà). PoderJudicial.es. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ «L'Audiència Nacional arxiva la investigació per l'intent de boicot a la Vuelta». RAC1.cat, 03-10-2023. [Consulta: 13 octubre 2023].
# Franz Commer

Franz Commer (Colònia, 25 de gener de 1813 - Berlín, 17 d'agost de 1887) fou un compositor alemany del Romanticisme.
Fou deixeble de Carl Leibl i de Klein i als quinze anys se'l nomenà organista de l'església dels carmelites i cantor de la capella de la catedral de la seva ciutat nadiua. El 1832 passà a Berlín on estudià amb August Wilhelm Bach i s'encarregà d'ordenar la música de la Biblioteca Reial s'afeccionà als estudis històrics, publicant Collectio operum musicorum Batavorum saeculi XVI, Musica sacra XVI, XVIII saeculorum, Selectio modorum ab Orlando de Lasso compositorum, Collectio de compositions pour l'orgue des XVI, XVII, XVIII siècles, Cantica sacra. Fou també director del cor de l'església catòlica de Santa Eduvigis, mestre del cant de l'escola de Santa Isabel, Conservatori i Liceu Francès, director reial de música i membre de l'Acadèmia. El 1844 fundà amb Kuster la Unió Musical de Compositors, i el 1868, junt amb Robert Eitner la Societat d'Investigació musical. Escriví misses, oratoris, danses i la música per Les Granotes d'Aristòfanes, i Electra, de Sòfocles.
L'editor i compositor August Neithardt (1793-1861) edità els volums 5.7 i 12 de Musica sacra de Commer.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 14 (ISBN 84-239-4514-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 107 (ISBN 84-239-4538-3)
# Bathophilus proximus

Bathophilus proximus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 350 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al nord-oest de l'Atlàntic: 35° 51′ N, 66° 43′ W.

## Referències

* ↑ Giglioli E. H., 1882. New deep-sea fish from the Mediterranean. Nature (Lond.) v. 27. 198-199.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Sutton, T.T. i T.L. Hopkins, 1996. Trophic ecology of the stomiid (Pisces: Stomiidae) fish assemblage of the eastern Gulf of Mexico: strategies, selectivity and impact of a top mesopelagic predator group. Mar. Biol. 127:179-192.

## Bibliografia

* Barnett, M. A. i R. H. Gibbs, Jr., 1968: Four new stomiatoid fishes of the genus Bathophilus with a revised key to the species of Bathophilus. Copeia 1968 (núm. 4): 826-832.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Swinney, G. N., 1988: Two species of Bathophilus (Stomiiformes, Stomiidae) new to the north-eastern Atlantic. Journal of Fish Biology v. 32: 157-158.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.