OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llista d'organistes de la Seu de Manresa

La llista dels organistes de la Seu de Manresa entre 1496 i 1865, va ser establerta per Joaquim Sarret i Arbós (1853-1935).
Està documentada l'existència d'orgue a la Seu de Manresa des de l'any 1506. El primer organista titular és de l'any 1562. L'orgue va cremar quan es va incendiar la seu, aleshores transformat en caserna de filipistes el 1714. Va ser restaurat primer per Josep Boscà entre 1726 i 1726 i després per son fill Antoni. Va ser destruït durant un incendi criminal el 20 d'abril de 1937 El capítol de la Seu elegeix el càrrec d'organista. L'orgue actual, que és el tercer és obra de Silvio Puggina, genovès que juntament amb Joan Rogent van fundar la Fábrica de Órganos Nuestra Señora de Montserrat el 1925. És un instrument d'estètica romàntico-clàssica que prové de la Basílica de Montserrat i s'instal·là a la Seu el 1958. Va ser inaugurat pel caputxí Robert de la Riba el 18 de gener de 1959.
Els organistes titulars documentats són:
* Miquel Aymerich del Bosch, 1562-1585
* Agustí Vinyes, 1585-1595
* Martí Padró, 1595
* Maurici Casanovas, 1596-1597
* Joan Novial, 1597-1598
* Pere Gil, 1598-1603
* Josep Sabater, 1603-1616
* Jaume Bena, 1616-1635
* Francesc Fadre, 1635-1660
* Jaumre Sirosa, 1660-1665
* Esteve Llor, 1665-1668
* Josep Dulachs, 1668-1705
* Francisco Espelt, 1705-1712
* Josep Monjo, 1712-1713
* Anton Serra, 1713-1715
* Josep Fortet, 1715-1716
* Aleix Muntada, 1716-1720
* Josep Fortet, 1720-1726
* Sebastià Viladrosa, 1726-1768
* Ramon Petzí, 1768-1816
* Mariano Matarrodona, 1816-1865
* Matilde Garcia i Ballonga
* Eudald Pla, 1959-1960
* Josep Maria Massana, 1960-1984
* Josep Maria Riubrogent, 1984-1994
* Josep Maria Basiana Cornet, 1994-1997
* Jordi Franch Parella, 1997 - actualitat (2018)

## Referències

* 1 2 Ballús i Casòliva, 2005, p. 217-238.
* ↑ «Órgano Antoni y Josep Boscà, Seo de Manresa. Barcelona» (en castellà). Museu virtual de l'Orgue, 16-06-2021. [Consulta: 10 abril 2023].
* ↑ Torras, 1988, p. 38.
* ↑ Torras, 1988, p. 40.
* ↑ «Órganos Nuestra Señora de Montserrat» (en castellà). Museo virtual del órgano, 19-06-2021. [Consulta: 10 abril 2023].
* ↑ Torras, Ignasi «L'orgue de la Seu de Manresa» (pdf). Dovella, núm. 26, 1988, pàg. 37-44.
* 1 2 Paz, Susana «Així toca als 90 anys l'organista oblidada de la Seu». Regió 7, 15-08-2022. «Matilde Garcia Ballonga, la primera dona organista de la Seu de Manresa ha tornat a la capital bagenca»
* ↑ Franch Parella, Jordi. Saliendo de la crisis…. CreateSpace Independent Publishing Platform, 2018.

## Bibliografia

* Ballús i Casòliva, Gloria «Cap a una història de la música a Manresa, a partir dels manuscrits inèdits de Joaquim Sarret i Arbós (1853-1935) (part I)». Anuario Musical, 59, 30-12-2004, pàg. 211. DOI: 10.3989/anuariomusical.2004.59.65. ISSN: 1988-4125.
* Ballús i Casòliva, Gloria «Cap a una història de la música a Manresa, a partir dels manuscrits inèdits de Joaquim Sarret i Arbós (1853-1935) (part I)». Anuario Musical, 60, 2005, pàg. 217-238. DOI: 10.3989/anuariomusical.2004.59.65. ISSN: 1988-4125.
# Friedrich Lindner

Friedrich Lindner (Liegnitz, Baixa Silèsia, 1540-1597) fou un compositor alemany del Renaixement.
Restà al servei del landgrave, i el 1754 fou nomenat cantor de l'església de Santa Egídia de Nuremberg.
Se li deuen:
* Cantiones sacrae (Nuremberg, 1585).
* Míssae quinque vocum, (Nurember, 1591).
* Gemma musicalis, col·lecció de 64 madrigals de diversos autors (Nuremberg, 1588).
* Corollarium cantionum sacrarum 5.6.7.8 et plur. vocum (Nuremberg, 1590).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 856 (ISBN 84-239-4530-8)
# Paramphilius firestonei

Paramphilius firestonei és una espècie de peix de la família dels amfílids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Libèria.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Skelton, P.H. i G.G. Teugels, 1986. Amphiliidae. p. 54-65. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Harry, R. R., 1953: A contribution to the classification of the African catfishes of the family Amphiliidae, with description of collections from Cameroon. Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 47 (núm. 1-2 i 3-4): 177-200; 201-232.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Seegers, L., 2008. The catfishes of Africa. A handbook for identification and maintenance. Aqualog Verlag A.C.S. GmbH, Alemanya. 604 p.
* Skelton, P.H., 1992. Amphiliidae. p. 450-467. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Tom 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França.
* Skelton, P. H., 2007: New species of the amphiliid catfish genera Amphilius, Doumea and Phractura and the taxonomy of Paramphilius from west central Africa (Siluriformes, Amphiliidae). Zootaxa Núm. 1578: 41-68.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# John Lodge Ellerton

John Lodge Ellerton (Cheshire, 11 de gener de 1801 - Londres, 3 de gener de 1873) fou un compositor anglès.
Combatut constantment pel seu pare per la seva afició a la música, hagué d'estudiar sense mestres fins que fou major d'edat, aprenent llavors el contrapunt sota la direcció d'un músic anomenat Terriani.
Va escriure les òperes:
* Issipile;
* Berenice in Arminie;
* Annibale in Capua;
* I sacrifizio d'Epito;
* Andromacca;
* Il carnavale di Venezia;
* Il marito a vista;
* Carlo Rosa;
* Lucinda;
* Domenica;
* The Bridal of Greermain;
A més se li deu l'oratori The Paradise lost, sis misses, antífones, motets, duets, simfonies, obertures, quintets, quartets, trios sonates.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 19, pàg. 871 (ISBN 84-239-4519-7)
# Edmund van der Straeten

Edmund (Edmond) van der Straeten (Düsseldorf, 29 d'abril de 1855 - 17 de setembre de 1934) fou un violoncel·lista i compositor alemany del Romanticisme.
Estudià en el Conservatori de Colònia i en la Guildhall School of Music de Londres, i després va rebre lliçons particulars de Humperdinck. El 1878 ingressà com a violoncel en la Musikgesellschaft, de Colònia, i després es presentà com a solista a Londres, emprenent més tard una sèrie de viatges per Anglaterra.
Entre les seves composicions figuren: Suite, per a piano i instruments d'arc; una cantata, melodies vocals i l'òpera còmica The Lily of kashmir. A més se li deu; Technic of Violoncello Playing; The Romance of the Fiddle; History of the violoncello; The Viola; The Revisal of Violas, i Musical Forms.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1254 (ISBN 84 239-4557-X)
# Montoliu de Lleida

Montoliu de Lleida és un municipi de la comarca del Segrià. Està situat a l'àrea metropolitana de Lleida a 10 km de Lleida entre els pobles d'Albatàrrec i de Sudanell. El seu terme és de 7 km² i té dues parts ben diferenciades, la part de regadiu (pròxima al Segre que dona aigua al Canal d'Urgell) i la Sequia de Torres. Part de secà està a la part meridional del terme pròximament estara regat pel Canal Segarra-Garrigues, la part aquesta és la partida de Tabac que hi ha unes restes arqueològiques d'un despoblat.
S'hi accedeix mitjançant la LV-7002 des de la glorieta de la C-230a.

## Geografia

* Llista de topònims de Montoliu de Lleida (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Montoliu de Lleida | 429 |
| Abellar | 54 |
| Font: Idescat ||

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 17 | 13 | 16 | 19 | 180 | 328 | 393 | 405 | 439 | 468 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 537 | 526 | 466 | 459 | 460 | 445 | 411 | 461 | 462 | 462 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 486 | 500 | 479 | 451 | 477 | 498 | 491 | 495 | 511 | 515 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 495 | 469 | 483 | 494 | 475 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Personatges il·lustres

* Jaume Gort Farré (1919-1966) escultor.
* Bandoler de Cal Carles (època moderna) personatge de llegenda popular. L'any 1995 es va inaugurar a Montoliu una parella de gegants, les figures representatives de la colla de Gralles i Puputs. Un d'ells correspon al bandoler i l'altre representa a la seva germana, la Ramoneta, la qual porta una gàbia. Conta la llegenda que al seu germà li tallaren el cap i l'exhibiren dins una gàbia penjada al campanar, com a escarment. Les autoritats advertiren que si algú s'atrevia a tocar-la correria la mateixa sort. Una nit, la Ramoneta va aconseguir enterrar el cap del seu germà i li va donar cristiana sepultura.

## Referències

* ↑ Sàez, Anna; Solé i Sabaté, Josep Maria «La conquesta de l'aigua». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.44-48. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
* Instagram de la colla de gegants i grallers: Gralles i Puputs de Montoliu de Lleida
# Paranemachilus genilepis

Paranemachilus genilepis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i l'única del gènere Paranemachilus.
És un peix d'aigua dolça i de clima temperat, el qual viu a un rierol subterrani.
Es troba a Àsia: Guizhou i el sud de Guangxi (la Xina).
Les seues amenaces potencials són la seua captura per al comerç internacional de peixos d'aquari i l'extracció de pedra calcària de les pedreres properes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 Zhu, S.-Q., 1983. A new genus and species of Nemachilinae (Pisces: Cobitidae) from China. Acta Zootaxonomica Sinica v. 8 (núm. 3): 311-313.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* 1 2 3 UICN (anglès)
* ↑ Zheng, C.-Y., 1989. Fishes of the Zhujiang river. Science Press, Beijing.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ FishWise (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Felix Schmidt

Felix Schmidt (Dresden, 11 de maig, 1848 - 1927) fou un cantant alemany.
Fou deixeble de Mantius i de Weitzman i després començà els seus estudis a l'Acadèmia Reial de Música de Berlín, de la que en fou nomenat professor el 1878, succeint el 1895 a Engel com a director de la classe de cant dramàtic. També fou director de la gran societat coral Leherergesangverein.
Schmidt, que posseïa una bella veu de baix, es va dedicar exclusivament als concerts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1069-70 (ISBN 84-239-4554-5)
# Friedrich Ludwig Seidel

Friedrich Ludwig Seidel (Treuenbrietzen, 1 de juny de 1765 - Charlottenburg, 8 de maig de 1831) fou un compositor alemany. Deixeble de Benda, fou organista de l'església de Santa Maria de Berlín, segon director d'orquestra del Teatre Nacional, director de música de la capella reial i mestre de capella de la cort. Són obres seves Der Dorfabier, Lila, Die Unsterblickkeit, (oratori), una missa, Música per a piano i alguns lieder.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54. pàg. 1564 ISBN 84-239-4554-5
# Parapercis flavolineata

Parapercis flavolineata és una espècie de peix de la família dels pingüipèdids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

El seu nom específic, flavolineata, prové del llatí i fa referència a la línia mitjana lateral de color groc que té al cos.

## Descripció

Fa 8,5 cm de llargària màxima. En vida presenta una coloració de blanquinosa a blanc rosat; les vores de les escates de marró a marró vermellós; 10 franges marrons al cos (la primera al clatell i la darrera i més ampla al peduncle caudal); 1 línia irregular i mediolateral de color groc des de la vora del preopercle fins a la base de l'aleta caudal; el cap de color rosa (esdevenint rogenc fosc a la part superior del musell), amb una banda taronja, obliqua i estreta a sota dels ulls, i un arc de petits punts de color marró fosc des de l'occípit fins a l'opercle; llavis de color rosa (el superior amb una gran taca vermella); diverses fileres de petits punts vermellosos i blanquinosos a la part tova de l'aleta dorsal; la part basal de l'aleta anal blanca; la part central de la caudal amb punts vermellosos; les aletes pectorals transparents i amb radis de color rosa pàl·lid; i les aletes pelvianes blanques. 5 espines i 21 radis tous a l'aleta dorsal i 1 espina i 17 radis tous a l'anal. 17 radis pectorals. La quarta espina de l'aleta dorsal és la més allargada del conjunt. Aleta caudal truncada, esdevenint lleugerament arrodonida a la meitat ventral. Aletes pelvianes tot just arribant a l'anus. 55 escates a la línia lateral. 4 + 10 branquiespines. Mandíbula inferior sortint. 3 parells de dents canines. Absència de dents palatines. 30 vèrtebres. Marge del preopercle no dentat.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, bentopelàgic (fins als 34 m de fondària) i de clima tropical, el qual viu al Pacífic occidental: Indonèsia (Bali i el nord de Sulawesi).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1863. Onzième notice sur la faune ichthyologique de l'île de Ternate. Neder. Tijdschr. Dierk. V. 1. 228-238.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 Randall, J. E., 2008. Six new sandperches of the genus Parapercis from the Western Pacific, with description of a neotype for Parapercis maculata (Bloch & Schneider). The Raffles Bulletin of Zoology, Supplement Series, núm. 19: 159–178.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G. R. i M. V. Erdmann, 2012. Reef fishes of the East Indies. Vols. I-III. Tropical Reef Research, Perth, Austràlia.
* ↑ Indonesia Endemic Marine Fish Checklist (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Maria Sanmartí

Maria Sanmartí (Barcelona, 7 de setembre de 1886 – París, 1959), fou una pintora i ceramista catalana.
Començà a pintar ja gran, l'any 1947, i animada pel seu fill, Antoni Clavé, a partir del 1949 exposà en nombroses galeries internacionals. L'any 1948, Josep Palau i Fabre, sota el pseudònim de l'Alquimista, li dedicà un article a la revista Ariel.
El 2024 la Fundació Palau li va dedicar una exposició monogràfica.

## Referències

* 1 2 Canyameres - 1954.
* ↑ «Maria Sanmartí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Palau i Fabre - 1948, pàgs. 54-55.
* ↑ Frisach, Montse. «L’esclat del talent ocult de la pintora Maria Sanmartí». Núvol, 01-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Montanyà, Xavier. «Maria Sanmartí, la innocència del traç». Vilaweb, 08-07-2024.

## Bibliografia i enllaços

* L'Alquimista [Palau i Fabre, Josep] «El cas inèdit de Maria Clavé». Ariel [Barcelona], Any III, núm. 17, 5-1948, pàgs. 54-55 [Consulta: 3 juny 2019].
* Canyameres, Ferran; Benet Aurell, Jordi. Maria Sanmartí. Amb 16 fotogravats i una quatricomia. Barcelona: Editorial Albor, 1954 [Consulta: 3 juny 2019].
* «Maria Sanmartí. Pinturas». Arxiu del Centre d'Estudis i Documentació MACBA. Barcelona: MACBA. [Consulta: 3 juny 2019].
# John Mundy (compositor)

John Mundy (1555 $^{(Gregorià)}$ - Windsor, 29 de juny de 1630) va ser un compositor anglès, virginalista i organista del període del Renaixement.
Fill i deixeble de l'eminent compositor William Mundy, va ser organista al "Eton College" i va succeir a John Merbeck després de la seva mort en 1585 com a organista a la Capella de Sant Jordi de Windsor. Va obtenir un títol de llicenciat en música per la Universitat d'Oxford el 1586 i el seu doctorat el 1624. El 1585 va ser nomenat organista conjunt de "Westminster Abbey" amb Nathaniel Giles, càrrec que va mantenir fins a la seva mort el 1630. Fou nomenat doctor honoris causa per la Universitat d'Oxford el 1624.
Va escriure moltes composicions per a orgue, algunes de les quals es conserven en el Virginal Book de la reina Isabel; madrigals, publicats per T. Morley en la seva col·lecció titulada "Els triomfs d'Oriana", i una col·lecció de salms i càntics religiosos, Songsand Psalms, composed into three, four and five parts, for the use and delight o fall such as either loven orlearm musicke (Londres, 1594).
Mundy va ser un dels primers madrigalistes anglesos

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, pàg. 303. (ISBN 84-239-4537-5)
# Friedrich Roesch

Friedrich Rösch, també Friedrich Roesch (Memmingen, 12 de desembre de 1862 - Berlín, 29 d'octubre de 1925)m fou un compositor alemany. Estudià lleis a Múnic, simultaniejant aquests estudis amb els de la música. Després dirigí la Societat Acadèmica de Cant. A partir de 1888 es consagrà de manera completa al seu art, i residí successivament a Berlín, Sant Petersburg, Múnic i novament a Berlín. Junt amb Richard Strauss i altres companys organitzà la Genossenschaft Deutscher Komponisten (1898) i una oficina per al cobrament de drets d'autor. Entre les seves obres hi ha Heiliger Antonius (composta expressament a la Societat Acadèmica de Cant); diversos madrigals a 4 veus d'homes i a 4 veus mixtes; lieder, etc. A més va escriure una notable monografia: Musicästhetische Streitfragen (Leipzig, 1897).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1348 ISBN 84-239-4551-0
# John Neumeier

John Neumeier (Milwaukee, 24 de febrer de 1939) és un ballarí estatunidenc, coreògraf i director. Ha estat el director i cap de coreògraf d'Hamburg Ballet des de 1973. Cinc anys després va fundar l'Hamburg Ballet School, que també inclou un internat per a estudiants. El 1996, Neumeier va ser director de ballet de l'Òpera Estatal d'Hamburg.
Estudià en l'Escola del "Royal Ballet". Dansà en companyia del Ballet de Stuttgart de 1963 a 1969. Fou director de ballet a Frankfurt de 1969 a 1973. Coreògraf invitat del "Royal Winnipeg Ballet" des de 1973. Començà a compondre coreografies per les matinées Noverre a Stuttgart. Des del principi demostrà una fàcil i espontània inspiració per la creació coreogràfica.
Entre les seves obres de més èxit cal recordar:
* Rondó (música de diversos autors, 1970);
* Romeu i Gulietta i El trencanous (ambdues el 1971);
* Daemmern (música de Skriabin, 1972);
* Le Baiser de la fée (Stravinski, 1972);
* Dafnis i Cloe (Ravel, 1972);
* Don Joan (C. W. Gluck), 1972;
* La consagració de la primavera (Stravinski, 1972);
* Meyerbeer/Schumann (1974);
* Simfonia núm. 3 (Mahler) (G. Mahler, 1975);
* El llac dels cignes (1976);
* Hamlet Connotations (A. Copland).
També ha treballat per al "Harkness Ballet", per '"American Ballet Theatre", el Ballet d'Stuttgart, el Ballet Reial Danès i el Ballet del Segle Vint dirigit per Maurice Béjart.

## Referències

* ↑ Brug, Manuel «„Die größten Feinde in meiner Kindheit waren Deutsche und Japaner“» (en alemany). Welt News, 24-02-2019 [Consulta: 2 maig 2021]. «Neumeier, am 24. Februar 1939 in Milwaukee geboren, ...»
* ↑ Boutsko, Anastassia «Choreographer John Neumeier: Creativity is a gift, but hard work too» (en anglès). Deutsche Welle, 22-02-2019 [Consulta: 2 maig 2021]. «The US choreographer has been Hamburg Ballet's director since 1973.»
* ↑ Hodgins, Paul «Hamburg Ballet’s ‘Little Mermaid’ comes to O.C.» (en anglès). The Orange County Register, 06-02-2013 [Consulta: 2 maig 2021]. «Neumeier also founded the Hamburg Ballet School in 1978, which provides his company with most of its dancers.»
* ↑ «John Neumeier bleibt bis 2023 Intendant des Hamburg Balletts» (en alemany). Schleswig-Holsteinischer Zeitung, 26-03-2018 [Consulta: 2 maig 2021]. «Seit 1973 ist John Neumeier an der Elbe, erst als Ballettdirektor und Chefchoreograf des Hamburg Balletts, seit 1996 auch als Ballett-Intendant an der Staatsoper.»
# Maria Teresa de Borbó i d'Àustria

Maria Teresa de Borbó i d'Àustria (Madrid, 12 de novembre de 1882 - Palau de la Cuesta de la Vega, 23 de setembre de 1912) va ser infanta d'Espanya, segona filla d'Alfons XII i de Maria Cristina d'Àustria.
Va néixer el 12 de novembre, filla d'Alfons XII d'Espanya i de la seva consort, Maria Cristina d'Àustria. Va ser membre de l'Orde de les Dames Nobles de la Reina Maria Lluïsa, de la Creu Estrellada d'Àustria i dels Ordes de Teresa i Santa Elisabet de Baviera.
Es va casar el 12 de gener de 1906 amb el seu cosí germà Ferran de Baviera, fill de Lluís Ferran de Baviera i de la infanta Maria de la Pau de Borbó, naturalitzat espanyol i infant d'Espanya des de 1905.
La parella va tenir quatre fills:
* Lluís Alfons de Baviera (1906-1973).
* Josep Eugeni de Baviera (1909-1966). Es casà amb Maria Solange de Mesia i de Lesseps el 1933.
* Maria de la Mercè de Baviera (1911-1953). Es casà amb el príncep Herackliu de Bragation-Muchransky.
* Maria del Pilar de Baviera (1912-1918) morta a l'edat de sis anys
Va morir el 23 de setembre de 1912.

## Referències

* 1 2 Barón de Cobos de Belchite «La rosa de oro en España». Hidalguía, núm. 123, 1974, pàg. 264.
* 1 2 Fernández de Béthencourt, F. Anuario de la nobleza de España (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Jaime Ratés, 1910, p. 32.
* ↑ El Ejército nacional (en castellà). Imprenta Nacional, 1928, p. 252.
* ↑ Rey y Cabieses, Amadeo-Martín. «María Teresa de Borbón y Austria» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 26 desembre 2023].
# Fenicisme

El fenicisme és un corrent nacionalista libanès basat en la reivindicació d'un presumpte origen fenici de la població del Líban. És, per tant, una ideologia oposada al nacionalisme àrab, i la sostenen sobretot sectors cristians, entre els quals destaquen les Falanges Libaneses. La qüestió del fenicisme és objecte de debat al Líban.
Els defensors d'aquest nacionalisme antiàrab no solen, tanmateix, anomenar-se a si mateixos fenicistes, ja que el terme ha adquirit un caràcter pejoratiu a causa del prolífic ús despectiu que els enemics d'aquesta idea n'han fet.
Molts crítics del fenicisme argumenten que si existís un grup humà que pogués considerar-se descendent directe dels antics fenicis serien les persones oriündes de la costa (i no únicament la libanesa, sinó des del Líban fins a Gaza), i no els habitants de la muntanya. Paradoxalment, la majoria dels fenicistes són cristians maronites, originaris de les muntanyes libaneses, mentre que la costa ha estat habitada tradicionalment per musulmans i cristians ortodoxos.

## Referències

* ↑ Durán Velazco, José «Algunas observaciones sobre confesionalismo y cuestiones lingüísticas» (pdf) (en castellà). Philologia Hispalensis, fasc. 2, núm. 14, 2000, pàg. 193-209. ISSN: 1132-0265 [Consulta: 27 setembre 2018].