OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ingapirca

La fortalesa d'Ingapirca és un complex arqueològic situat a la província del Cañar, a Equador.

## Descripció

A la província del Cañar, al sud de l'estat, a 3.160 msnm i a 16 km de la ciutat de Cañar, s'alça la més important construcció arqueològica d'origen inca en l'actual república de l'Equador.
Ingapirka és una paraula quítxua que significa 'Mur de l'inca'. És una construcció autènticament incocañar, feta a principis del s. XVI de la nostra era, que es creu que pogué ser un observatori del sol i la lluna poc de temps abans de l'arribada dels invasors espanyols a aquesta zona. El conjunt de vestigis arqueològics d'Ingapirca és registrat pel món exterior almenys des de mitjans del s. XVIII, tot i que hi haja referències sobre l'indret en què es troben aquestes edificacions -barri del Cañar- des del s. XVI, quan es coneixia com la província d'Hatun Cañar (quítxua: Hatun Kañar), que significa 'el lloc gran dels cañars'.
L'any 1582 fra Gaspar de Gallegos, rector de San Francisco de Peleusí d'Azogues, ciutat propera al lloc, escriu:
"Es diuen generalment els cañars, perquè a tres llegües d'ací hi ha un poble que es diu Hatum Cañar, que vol dir en la llengua inca 'La província gran dels cañars"; i allí diuen que en temps de l'inca Huayna Cápac hi havia grans poblacions d'indis i que allí era el principal cap d'aquests cañares; i així sembla, perquè en el dia de hui hi ha grans i molt sumptuosos edificis, i entre ells una torre molt forta...".
No se sap amb certesa quina era la finalitat d'aquest edifici d'origen incocañar. L'únic criteri en què coincideixen diversos historiadors i arqueòlegs és que fou construït sota les ordres directes de l'inca Huayna Cápac, durant les campanyes d'expansió territorial i conquesta de pobles que l'inca Túpac Yupanqui, son pare i antecessor com a emperador del Tahuantinsuyo, inicià anys enrere cap als territoris que hui comprenen el sud de l'Equador.
Pel que sembla jugà un gran paper en les estratègies militars inques, com a lloc d'avançada i aprovisionament de les tropes cap al nord de l'Equador, però el seu més important objectiu era ser un lloc d'adoració i veneració al sol, el màxim déu inca, i es constituí així en una coricancha dedicada al ritual inca.
Les ruïnes d'Ingapirca foren excavades i restaurades per una Missió Arqueològica d'Espanya entre els anys 1974 i 1975. Aquestes recerques originaren diverses publicacions dels arqueòlegs José Alcina, Miguel Rivera i Antonio Fresco.

## Vegeu també

* Arquitectura inca.
* Imperi Inca.
* Cultura inca.
* Emperador inca.

## Referències

* ↑ «GADIC Cañar - Complex Arqueològic d'Ingapirca». www.canar.gob.ec. [Consulta: 20 juliol 2018].
* ↑ «Guia del complex arqueològic Ingapirca».

## Bibliografia

* Miguel Rivera Daurat: Arqueologia d'Ingapirca, Equador, Quaderns d'Història i Arqueologia, any XXIV, núm. 41, pàg. 83-98, Guayaquil, 1975.

## Enllaços externs

* Portal web oficial: Complex d'Ingapirca.
# Inlecypris jayarami

Inlecypris jayarami és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Salween.

## Referències

* ↑ Howes G. J., 1980. A new genus of cheline cyprinid fishes. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 38 (núm. 3). 171-173.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Barman, R. P., 1984. On a new species of the genus Danio Hamilton from Burma (Pisces: Cyprinidae). Bull. Zool. Surv. India v. 5 (núms. 2-3): 31-34.
* ↑ «Inlecypris jayarami». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Doi, A., 1997. A review of taxonomic studies of cypriniform fishes in Southeast Asia. Jap. J. Ichthyol. 44(1): 1-33.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* Danios and Devarios (anglès)
# Institut Dertosa

L'Institut «Dertosa» és un dels instituts de la ciutat de Tortosa, fundat l'any 1928. També és un edifici catalogat com a obra de caràcter històric del municipi de Tortosa (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Entre 1956 i el curs 2017-18 va portar el nom de Joaquim Bau. A partir però del curs 2018-19 va canviar-lo pel nom de la ciutat romana de Dertosa.
El centre imparteix els cursos d'ESO, Batxillerat (Ciència i tecnologia, amb 10 itineraris, Humanitats i ciències socials, amb 4 itineraris, i Arts) i alguns cicles formatius de Cuina i sala. A partir del curs 2020-2021 se converteix en un dels pocs instituts públics de Catalunya que ofereixen el Batxillerat Internacional

## Descripció

Se situa dins un recinte rectangular que fa cantonada amb l'Avinguda de l'Estadi i el camí dels Codonyers. L'edifici principal té la façana a l'Avinguda de l'Estadi al barri de Ferreries.
Consta de dos cossos adossats amb continuïtat a l'interior. El cos d'accés presenta planta baixa i quatre pisos, el lateral un pis menys. S'obren a l'exterior mitjançant galeries de finestrals rectangulars. Es va afegir un tercer cos a nivell de la façana, a l'esquerra de l'entrada, prefabricat.
Perpendicular a aquest sector principal hi ha una ala de dos pisos, al final de la qual un altre sector paral·lel al primer, determina un rectangle de tres costats al mig del qual es troba una pista d'esports. Aquests dos cossos posteriors són de planta i un pis. A la planta baixa del segon cos es troba el bar. Les classes, laboratoris i altres dependències es troben repartides per la resta de l'edifici. El material és maó, arrebossat o vist, i bigues de formigó o ferro. Teulada plana.

## Història

Data de les darreries dels anys seixanta del segle xx. El curs 1969-1970 es va inaugurar com a centre de batxillerat. El primer institut de batxillerat de Tortosa es fundà pels voltants de 1844. La manca d'alumnat i les dificultats econòmiques van fer que es tanqués el 1848. El 1863, la Reina Isabel autoritza l'obertura d'un segon institut on es podran impartir tots els estudis de segona ensenyança. Es creà així mateix una càtedra de dibuix lineal, ornament i figura. El fet que l'hagués de mantenir el municipi fa que el 1877 es torni a tancar.
Tortosa resta sense institut des de 1877 fins al 1928. En lloc seu hi ha dos centres privats. El 7 d'octubre de 1928 es creà el nou institut amb continuïtat fins avui. Les seus de l'institut han estat diverses. A part de l'actual, la més representativa ha estat l'antic seminari conciliar al carrer Montcada.

## Referències

* ↑ Resolució ENS/2035/2018, de 29 d'agost, per la qual s'atribueix una nova denominació específica a un centre educatiu públic (DOGC núm. 7.700 de 05/09/2018).
* 1 2 3 4 5 6 «Institut Joaquim Bau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* Institut Dertosa - Lloc web oficial
# Institut Menorquí d'Estudis

Institut Menorquí d'Estudis (IME) és un organisme autònom local del Consell Insular de Menorca creat l'any 1985 per a fomentar i divulgar la cultura i els treballs d'investigació a l'illa de Menorca. Per a complir els objectius compta amb cinc seccions (Ciències naturals, Ciències socials, Ciència i tècnica, Història i arqueologia, i Llengua i literatura), l'Observatori Socioambiental de Menorca (OBSAM). El president de l'IME és el president del Consell Insular de Menorca o la persona a qui delegui aquest càrrec. L'entitat està gestionada per un Consell Rector constituït pel president de l'IME, el president del seu Consell Científic, el seu coordinador científic, els cinc caps de secció, l'interventor i el secretari general del Consell Insular de Menorca. El físic Josep Miquel Vidal Hernández (1939-2013) va ser coordinador científic de l'IME des de la fundació d'aquesta entitat fins a l'any 2013. Josefina Salord i Ripoll el va succeir en el càrrec des del 2013 fins a l'any 2020. Des d'aleshores, la coordinadora científica és la física Marta Jordi Taltavull.
L'IME publica diverses col·leccions: Capcer (clàssics de la cultura menorquina), Cova de Pala (recerca històrica), Petit Format (divulgació en tots els àmbits), Recerca (investigació científica i actes de jornades), i Xibau (poesia). També edita diverses revistes: Revista de Menorca, Papers, Randa i Meloussa. A més, participa amb altres entitats en la coedició d'obres diverses. També organitza cursos i jornades d'estudi i congressos, entre els quals destaca l'organització anual de l'Escola de Salut Pública de Menorca, la Universitat Internacional Menorca Illa del Rei (UIMIR) i les Trobades Científiques de la Mediterrània.

## Referències

* ↑ BOIB núm. 24, 12/02/2005
* 1 2 «Institut Menorquí d'Estudis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Què és l'IME?». [Consulta: 21 juliol 2018].
* ↑ «CV Marta Jordi Taltavull (IME)». [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ «Dades bàsiques i funcions de l'IME.». [Consulta: 21 juliol 2018].

## Enllaços externs

* Institut Menorquí d'Estudis - Lloc web oficial
# Institut Valencià de l'Exportació

L'Institut Valencià de l'Exportació (IVEX) és l'organisme de promoció del comerç internacional del País Valencià.
L'IVEX és una societat mercantil constituïda pel Decret 201/1988, de 26 de desembre, del Consell de la Generalitat Valenciana, i té com a objecte social la realització de tots els serveis i activitats que siguen necessaris per a impulsar la difusió i promoció econòmica del País Valencià.

## Referències

* ↑ «Decret 201/1988, de 26 de desembre, del Consell de la Generalitat Valenciana, pel qual s'acor­da la constitució d'una Societat Anònima per a la Promoció Econòmica de la Comunitat Va­lenciana» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 974, 31-12-1988, p. 7275.

## Enllaços externs

* Web oficial de l'IVEX: www2.ivex.es
# Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i Aran

L'Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i Aran (IDAPA) és un institut constituït com a instrument per impulsar el desenvolupament dels territoris de muntanya de Catalunya. L'IDAPA fou creat a partir de l'aprovació, per part del Parlament de Catalunya, de la llei 28/2002 del 30 de desembre amb la unanimitat de tots els grups polítics.
La creació d'aquest ens rau a partir de la premissa que els territoris de l'Alt Pirineu català: Alta Ribagorça, Alt Urgell, Cerdanya, Pallars Jussà, Pallars Sobirà i Aran, constitueixen una unitat territorial amb una especificitat pròpia. I així poder atendre necessitats sanitàries, turisme de muntanya, agrícoles, ramaderes, forestals, comunicacions i infraestructures, ensenyament i hàbitat rural.
Els objectius de l'ens són:
* Impuls i difusió del mateix Institut
* Concertació de les polítiques de telecomunicacions
* Promoció turística de la regió
* Promoció del senderisme.
* Impuls de la ramaderia ecològica
* Impuls del Pla territorial de l'Alt Pirineu i Aran
Pere Josep Porta i Colom n'és el director des del 2011.

## Referències

* ↑ «LLEI 28/2002, de 30 de desembre, de creació de l'Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i Aran.». (DOGC núm. 3801), 2022. [Consulta: 3 setembre 2022].
* ↑ Josep Enric Llebot (ed). L'Estat del medi ambient a Catalunya. Institut de Ciència i Tecnologia Ambientals - Universitat Autònoma de Barcelona, 2005, p. 178. ISBN 978-84-490-2379-8.
* ↑ «Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i Aran (IDAPA)». sac.gencat.cat (Organismes de la Generalitat de Catalunya). [Consulta: 3 setembre 2022].
* ↑ «El delegat territorial del Govern a l'Alt Pirineu i Aran va reunir-se amb el director de l'Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i Aran (IDAPA)» (en anglès). govern.cat, 25-08-2011. [Consulta: 3 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i Aran
# Inventario de los libros, papeles y demas efectos pertenecientes a la Biblioteca Pública Espiscopal de esta ciudad

L'Inventario de los libros, papeles y demas efectos pertenecientes a la Biblioteca Pública Episcopal de esta ciudad és una obra manuscrita, escrita en castellà, de Fèlix Amat de Palou i Pont, llavors bibliotecari de la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, confeccionada a la mateixa ciutat el 1785.
Es tracta del segon inventari conegut d'aquesta biblioteca (el primer és de 1633). L'inventari està dividit en Prestatgeries (Estantes), als quals se'ls assigna una lletra per ordre alfabètic; i dins que cada un d'ells, en calaixos (Cajones), als quals se'ls assigna un número. En total s'hi van inventariar 14.006 volums, tot i que Alarcón i Campdepadrós eleva la xifra a 16.976 volums.
L'any 1976 Josep Maria Martí i Bonet va publicar-ne la seva transcripció. Actualment es conserva a l'Arxiu Diocesà de Barcelona.

## Referències

* ↑ Llompart Moragues, Gabriel «La biblioteca del Seminario Conciliar de Barcelona» (en castellà). Biblioteconomía: boletín de la Escuela de Bibliotecarias de Barcelona, Vol. 7, Núm. 27-28, 1950, pàg. 140. ISSN: 0006-1778.
* ↑ Inventario de los libros, papeles y demas efectos pertenecientes a la Biblioteca Pública Espiscopal de esta ciudad, foli 243v
* ↑ Alarcón i Campdepadrós, Xavier. Història de la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, la més antiga de la ciutat. Barcelona: Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, 2014, p. 24
* ↑ Martí i Bonet, Josep Maria. Inventario de los libros, papeles y demas efectos pertenecientes a la Biblioteca Pública Espiscopal de esta ciudad, formado el año 1785" por D. Félix Amat, Arzobispo de Palmira y Bibliotecario de la Biblioteca Pública Episcopal (en castellà). Madrid: Fundación Juan March, 1976, p. 2 vol.. OCLC 1044512976.
* ↑ Gil Solés, Daniel «El primer inventari de la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona». Catalunya Cristiana, vol. XLVI, núm. 2353, 01-12-2024, pàg. 6.
# Mesquita Akhmat Kadírov

La mesquita Akhmat Kadírov (txetxè: Кадыров Ахьмадан цӀарах дина маьждиг, rus: Мечеть Ахмата Кадырова, Mechet Akhmata Kadyrova) és la principal mesquita de Grozni, la capital de la República de Txetxènia. Anomenada oficialment El Cor de Txetxènia (Нохчийчоьнан догrus, Сердце Чечни), és considerada com una de les mesquites més grans de la Federació Russa.
La mesquita porta el nom d'Akhmat Kadírov, el muftí que fou primer president de la República de Txetxènia, que el 1997 va impulsar el projecte de la seva construcció. El disseny de la mesquita, amb un conjunt de minarets de 63 metres d'alçada, es basa en l'estil otomà de la Mesquita Blava d'Istanbul. L'edifici, inaugurat l'octubre de 2008, forma part d'un complex de catorze hectàrees a tocar del riu Sunja, que també inclou una Universitat islàmica i allotjaments. Pot acollir fins a 10.000 fidels.
El projecte de construir una gran mesquita a Grozni prové del 1980, però el col·lapse del règim soviètic el va aturar. L'any 1997 Akhmat Kadírov va arribar a un acord per la construcció de la mesquita amb l'alcalde de la localitat turca de Konya, però els treballs inicials es van aturar el 1999 a causa de la guerra a Txetxènia. La construcció definitiva es va reprendre l'any 2006 de la mà del fill d'Ahmat, el president Ramzan Kadírov, i ha esdevingut la imatge principal del període de reconstrucció de Grozni després de la destrucció de les guerres dels anys noranta. La construccióv va ser feta per contractistes turcs, i segons algunes fonts l'any 2012 hi va haver una manifestació de treballadors reclamant pagaments pendents, que va ser dispersada violentament.
Els murs de la mesquita estan decorats amb marbre travertí, i el mihrab amb marbre blanc provinent de l'illa de Màrmara. Els murs i la cúpula també estan pintades per mestres turcs, amb frases de la sura Al-Ikhlàs (L'oració perfecta, sura 112 de l'Alcorà). La mesquita té 36 canelobres, dissenyats a semblança de tres importants santuaris islàmics: la Cúpula de la Roca de Jerusalem, la Mesquita del Profeta de Medina i el més gran, de 8 metres, de la Kaba de la Meca.

## Referències

* ↑ «La mezquita de Grozni: símbolo de la nueva Chechenia» (en castellà). Russia Beyond, 13-02-2013 [Consulta: 9 maig 2020].
* 1 2 3 Culture.ru «Mesquita amb el nom d'Akmat Kadyrov ("Cor de Txetxènia")» (en rus). [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ «Russia's Chechnya inaugurates vast new mosque» (en anglès). Reuters, 17-10-2008 [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ «Rally of builders from Turkish companies dispersed in Chechnya» (en anglès). Caucasian Knot, 24-02-2012 [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ «Одна из крупнейших в мире мечетей открылась в Грозном» (en rus). RIA Novosti, 17-10-2018 [Consulta: 9 maig 2020].
# Mesquita Bourguiba

La mesquita de Bourguiba (àrab: جامع بورقيبة, jāmiʿ Būrqība) és un edifici religiós de Tunísia, a la ciutat de Monastir, dedicat a Habib Bourguiba (1903-2000) que fou president de la república de 1957 a 1987.
Fou construïda de 1963 a 1965 sobre plànols de l'arquitecte Taïeb Bouzguenda, inspirada en la mesquita d'Hammuda-Pacha de Tunis. La sala d'oració pot acollir fins a mil fidels. El minaret, situat sobre la mitjana cúpula, està recobert d'una mitja volta amb mosaic d'or; les voltes són fetes de marbre rosa.

## Enllaços externs

* «جامع بورقيبة الحنفي بالمنستير [Mesquita Bourguiba El Hanafi a Monastir]» (vídeo) (en àrab), 28-06-2016. [Consulta: 9 juny 2022].
# Irene von Chavanne

Irene von Chavanne (Graz, 18 d'abril de 1863 - Dresden, 26 de desembre de 1938) fou una cantant d'òpera (contralt) austríaca.
Fou alumna de Ress al Conservatori de Viena i de Adelina Paschalis-Souvestre en el de Dresden; va cantar amb gran èxit en els teatres de l'Òpera de Dresden, Viena i París.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 117. (ISBN 84-239-4517-0)
# Mesquita de Sidi Mahrez

La mesquita de Sidi Mahrez (àrab: جامع سيدي محرز, jāmiʿ Sīdī Muḥriz) o mesquita de M'hamed Bey (àrab: جامع محمد باي, jāmiʿ Muḥammad bāy) és un edifici religiós de Tunis, a Tunísia. Té el mausoleu de la zàwiya de Sidi Mahrez, sant patró de la Medina (o ciutat antiga) de Tunis. Fou construïda el 1675 sobre el model de les mesquites otomanes però sense minaret i no es va acabar. Fou restaurada a partir de 1984, en el marc de la restauració del barri de Bab Souika.
# Irolita waitii

Irolita waitii és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 52 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca i fan 5,1-7,6 cm de llarg i 3,2-3,8 d'ample.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat (26°S-36°S) i demersal que viu entre 50–200 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic oriental: el sud d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. Studies in ichthyology. Núm. 4. Rec. Aust. Mus. v. 18 (núm. 3). 96-133.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ McCulloch, A. R., 1911. Report on the fishes obtained by the F. I. S. "Endeavour," on the coasts of New South Wales, Victoria, South Australia and Tasmania. Part I. Biological Results Endeavour (v. 1) (pt 1): 1-87, Pls. 1-16.
* ↑ «Irolita waitii». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.
* ↑ Whitley, G.P., 1938. The eggs of Australian sharks and rays. Aust. Mus. Mag. 1938:372-382.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Isaak Jakob Schmidt

Isaak Jakob Schmidt (Rostock, 14 d'octubre de 1779 - Sant Petersburg, 27 d'agost de 1847) fou un erudit alemany, que es destacà com a investigador dels calmucs, mongols, tibetans, i del budisme, sent conseller de l'Estat rus i membre de l'Acadèmia de Sant Petersburg.
Entre els seus nombrosos escrits cal mencionar-se:
* Investigacions en matèria d'història cultural i religiosa, política i literària dels pobles de l'Àsia central, especialment dels mogols i tibetans (Sant Petersburg, 1824);
* Gramàtica de les llengües mongoliques (Sant Petersburg, 1831);
* Diccionari mogòlicorrusoalemany (Sant Petersburg, 1835);
* Les gestes de Vogda-Gesser Kan (Sant Petersburg, 1836);
* Gramàtica de la llengua tibetana (Sant Petersburg, 1839);
* Diccionari tibetà-alemany (Sant Petersburg, 1841);
* El blanc i el neci, text tibetà i traducció (Sant Petersburg, 1843).
A més, va fer, una edició amb traducció i notes dels 1662 poemes dels mogols i de la casa dels prínceps regnants (Sant Petersburg, 1835) i una traducció de la Gramàtica de la llengua tibetana, de Sándor Kőrösi Csoma (Calcuta, 1843).
Entre els seus alumnes, curiosament va tenir el que després seria un gran músic, l'alemany Goldschmidt (1829-1907).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1072 (ISBN 84-239-4554-5)