OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chrysolina cerealis

Chrysolina cerealis és una espècie de coleòpter de la família dels crisomèlids. Pel seu nom en anglès, "rainbow leaf beetle", de vegades s'anomena «escarabat de l'arc de sant Martí».

## Descripció

Chrysolina cerealis pot atènyer una longitud de 5,5 a 10 mil·límetres. Les femelles solen ser més grans que els mascles. La coloració del protòrax i les èlitres és força variable, normalment és de color verd metàl·lic amb tres franges longitudinals blaves i vermelles, amb reflexos daurats. La subespècie Chrysolina cerealis mixta té un protòrax i èlitres de color blau metàl·lic. Les parts inferiors són de color blau fosc.
S'alimenta de plantes de la família de lamiàcies. La sobrepastura i el canvi climàtic amenacen el seu hàbitat.

## Distribució

És una espècie de la regió eurosiberiana que colonitza el Pirineu i els Pics d'Europa a la península ibèrica. Es poden trobar als boscos, boscos, prats, erms i prats de muntanya a més de 600 m sobre el nivell del mar. És molt comuna al Pirineu francès. Va ser observada a la Vall de Varradòs a la Vall d'Aran, i a Andorra. També a la Vall de Boi, Caldes de Boi, l'estany de la Llebreta i Viliella, Setcases, la collada de Toses i a Llívia.

## Subespècies

Hi ha cinc subespècies:
* Chrysolina cerealis cerealis (Linnaeus, 1767) (Europa central i occidental)
* Chrysolina cerealis cyaneoaurata (Motschulsky, 1860) (Sibèria, Mongòlia)
* Chrysolina cerealis megerlei (Fabricius, 1801) (Europa central i sud-occidental)
* Chrysolina cerealis mixta (Küster, 1844) (Alps, Pirineu)
* Chrysolina cerealis rufolineata (Motschulsky, 1860) (Caucasus septentrional, Crimea, Ucraïna, Rússia europea)
* Chrysolina cerealis cerealis
* Chrysolina cerealis mixta als alps italians

## Referències

* 1 2 3 Petitpierre i Vall, 1994, p. 87.
* ↑ «Biodiversity in Snowdonia» (en anglès). Snowdonia NationalPark, s.d. [Consulta: 8 gener 2022].
* ↑ Petitpierre i Vall, Eduard «Catàleg dels coleòpters crisomèlids de Catalunya, III. Chrysomelinae i Galerucinae». Butlletí de la Institució Catalana d’Història Natural, 1988, pàg. 84.
* ↑ Bieńkowski, A.O. «A study on the genus Chrysolina Motschulsky, 1860, with a checklist of all the described subgenera, species, subspecies, and synonyms (Coleoptera: Chrysomelidae: Chrysomelinae)» (en anglès). Genus, 12, 2, 2001, pàg. 105-235.

## Bibliografia

* Petitpierre i Vall, Eduard «Estudi faunístic i ecològic dels Coleopters Crisomèlids de la Vall d'Aran». Butlletí de l'Institut Català d'Història Natural, 62, 1994, pàg. 77-108.
* Petitpierre i Vall, Eduard. «Els complements cromosòmics d'algunes espècies del gènere Chrysolina Mots. (Coleoptera: Chrysomleidae)». A: Societat Catalana de Biologia. Col·loqui. Genètica : Col·loquis X de la Societat Catalana de Biologia. núm. 10-11. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1978. ISBN 84-7283-017-9.

## Enllaços externs

* Serrat, Eloy. «Chrysoloina cerealis» (foto).
# Cicne (fill d'Ares)

Segons la mitologia grega, Cicne (en grec antic: Κύκνος) va ser un bandit, fill d'Ares i de Pelopea, una filla de Pèlias, o també de Pirene.
És representat com un home violent i sanguinari, un lladre que assaltava i immolava els viatgers que anaven cap a Delfos, i amb les despulles oferia sacrificis al seu pare. Això va provocar la ira d'Apol·lo, que incità Hèracles a atacar Cicne. Cicne i Hèracles es van trobar en un combat singular. Cicne no va trigar gaire a caure. El seu pare, Ares, va aparèixer per venjar-lo però Atena va fer desviar la javelina del déu i Hèracles el va ferir a la cuixa. Ares va fugir cap a l'Olimp. Aquesta és la versió que dona Hesíode.
Aquesta lluita se situa normalment a Pàgases, a Tessàlia, però Apol·lodor la situa a Macedònia, a la vora del riu Equedor. Aquest autor fa de Cicne fill d'Ares i de Pirene. Com en l'altra versió, Cicne mor a mans d'Hèracles, però quan Ares vol intervenir, apareix Zeus que els separa amb un llamp.
Una altra versió referida per Estesícor i Píndar diu que durant un primer combat amb Cicne i Ares, Hèracles va haver de fugir. Més endavant, Hèracles va trobar sol a Cicne, lluità contra ell i el matà. En aquest segon duel no es menciona cap intervenció divina.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 103. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 50. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# CieloBuio

CieloBuio-coordinamento per la protezione del cielo notturno (CelFosc-coordinació per la protecció del cel nocturn en català) és una organització sense ànim de lucre que opera a Itàlia per la protecció del cel i el medi ambient nocturn. CieloBuio promou la cultura d'una il·luminació ecològica i sensibilitza l'opinió pública sobre el fenomen de la contaminació lumínica.
Nascut a Llombardia el 1997 al voltant d'una llista de correu sobre el tema de la contaminació lumínica, CieloBuio acull ara astrònoms professionals i afeccionats, ecologistes, professionals de la il·luminació o simplement persones interessades d'arreu d'Itàlia. L'actual president és Fabio Arcidiacono.
En la seva lluita contra la contaminació lumínica, CieloBuio té com a model de referència la llei de la regió de Llombardia núm. 17/2000, en totes les seves formes i extensions. La llei es basa en el criteri de "contaminació zero", segons el qual, amb molt poques excepcions, cap lluminària pot enviar la llum per sobre del pla horitzontal.
En els últims anys, CieloBuio ha tingut un paper crucial en l'aprovació d'altres lleis regionals sobre el model llombard. En són exemples les lleis vigents a les regions d'Emília-Romanya (LR 19/03), Les Marques (LR 10/02), Abruços (LR 12/05), Pulla (LR 15/05), Úmbria (LR 20/05), Friül - Venècia Júlia (LR 15/07) i Vèneto (LR 17/09). A més, la llei aprovada a Llombardia ha inspirat la redacció de lleis a la República Txeca (el primer país del món amb una llei contra la contaminació lumínica que s'aplica en tot el país) i a Eslovènia.
CieloBuio treballa en estreta col·laboració amb la secció italiana de la International Dark-Sky Association i altres organitzacions científiques per promoure una llei de protecció del medi ambient nocturn que entri en vigor a tot el territori italià.

## Honors

El 2000, pel seu paper fonamental a favor de la llei contra la contaminació lumínica a Llombardia, el Gruppo Astrofili Brianza honrà CieloBuio amb la dedicatòria de l'asteroide 13777 CieloBuio, descobert pels membres d'aquesta aliança a Sormano (Como, Itàlia) el 20 d'octubre del 1998.
El 2003, la secció europea de la International Dark-Sky Association atorgà a l'aleshores president de CieloBuio, Diego Bonata, el Galileo Award, un premi atorgat anualment a individus o grups que destaquen a Europa en la lluita per la preservació de la foscor del cel nocturn.
El 2004, CieloBuio fou un dels guanyadors del premi Innovazione Amica dell'Ambiente ("Innovació Amiga del Medi ambient"), atorgat per l'agrupació ecologista italiana Legambiente, en reconeixement dels resultats obtinguts en termes de qualitat de la llum, estalvi d'energia i protecció del medi ambient mitjançant l'aplicació de la llei núm. 17/2000 de Llombardia.

## Referències

* ↑ «Pàgina web de CieloBuio sobre la llei regional núm. 17/2000 de Llombardia» (en italià).
* ↑ «Eslòvenia: 2n pais (després de la República Txeca) amb una llei nacional contra la contaminació lumínica» (en italià).

## Vegeu també

* L'Hora del Planeta

## Enllaços externs

* Web de l'organització CieloBuio
# Cine Dorado

El Cine Dorado ubicat a Gran Via de les Corts Catalanes, 465-567, de Barcelona també es va anomenar Doré, Durruti, Club Doré i Aribau Club.
Manuel Reverter López va començar a construir un local per a albergar un cinema però amb l'esclat de la Guerra Civil, aquest passà a mans de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Aquesta inaugurà el cinema el 4 d'octubre de 1936. El programa seleccionat per a l'ocasió va ser Es mi nombre, Guerra sin cuartel i El pueblo en armas, núm. 3 (curt metratge de propaganda). Tenia una capacitat de 699 localitats repartides entre platea i amfiteatre.
La primera etapa del Doré acabà el 4 d'abril de 1938, per obrir l'endemà sota el nom de Durruti, en homenatge al líder anarquista Buenaventura Durruti Domínguez mort al front universitari de Madrid el 20 de novembre de 1936.
Acabada la guerra i després de tornar la propietat confiscada a Reverter López, la sala va reobrir sota el nom de Doré amb la projecció de ¡Ahí viene la Armada!, Tres lanceros bengalíes i un Noticiario de Falange.
L'1 de març de 1939, adaptant-se als cànons nacionalsindicalistes, va reobrir sota el nom de Dorado. El programa elegit va ser Pygmalio i Nobleza baturra. Des d'aquest moment i fins al 31 de gener de 1984 el local va programar bàsicament pel·lícules de reestrena.
Durant un temps va programar amb els cines Vergara, Ramblas i Principal Palacio. I a partir del 1958 es va aliar en solitari amb el Vergara programant pel·lícules com: Mujeres en la calle, El secreto del pirata o El desafiament.
El Dorado, ja en propietat de Pere Balañá, va destacar durant els últims anys per les seves pel·lícules infantils i de dibuixos animats. Durant aquest període va programar amb el Principal Palacio i el Liceo.
Tancà les portes el 8 de maig de 1994 amb al projecció de Sister Act 2.
El 22 de desembre de 1994, el cinema va reobrir, reconvertit en dos sales, sota el nom de Club Doré. Les sales tenien una capacitat de 441 i 265 localitats respectivament. Les pel·lícules projectades van ser The Lion King a la sala 1, i Peligro imminente a la sala 2. Les últimes pel·lícules d'aquesta etapa van ser Sense control i Una rosa de Francia el 23 de febrer de 2006.
El 24 de febrer de 2006, la sala va obrir sota el nom de Aribau Club amb la projecció de El nou món i Transamerica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Munsó Cabús, Joan. Els cinemes de Barcelona. Barcelona: Edicions Proa, 1995.
* ↑ Torras i Comamala, Jordi. Viaje sentimental por los cines de Barcelona. Barcelona: Parsifal Ediciones, 2002.
* 1 2 3 4 5 Lahuerta Melero, Roberto. Barcelona sus cines de estreno, reparto y arte y ensayo. Barcelona: Quarentena Ediciones, 2016.
# Cine Oliveras

El Cine Oliveras va ser una sala d'exhibició cinematogràfica ubicada al carrer Baró de Maldà cantonada passatge Xerricó, al barri Centre de L'Hospitalet de Llobregat. El seu propietari, en Lluís Oliveras Norta, va demanar el permís municipal per construir l'edifici a les acaballes de l'any 1924. La sala, obra de l'arquitecte Lluís G. Colomer, va començar a funcionar a finals de l'any 1925. L'aforament era de 350 butaques preferents i 620 de generals, i els preus de 50 i 30 cèntims respectivament.
Ràpidament, i degut principalment a la manca de locals a la ciutat, la sala es va convertir en la seu d'altres actes públics, no cinematogràfics, com festivals benèfics, actes municipals, classes populars de sardanes o mítings polítics.
La primera remodelació va arribar l'any 1930, augmentant-ne el seu aforament fins a les 593 butaques preferents i les 707 de generals. Al mateix any es van començar a emetre pel·lícules amb so.
L'any 1934, el Cine Oliveras va canviar de propietari. La parella d'empresaris formada per Josep Campreciós i Josep Mitjavila es va fer càrrec del negoci, començant amb aquesta empresa una dilatada trajectòria com a empresaris cinematogràfics, en la que destaca també el Cine Lumiere a Bellvitge.
Començada la guerra civil, l'any 1936 el cinema va ser col·lectivitzat com la resta de sales de la ciutat, tot i que no va deixar de funcionar com a cine. 64 anys després de la seva inauguració, l'any 1989, el Cine Oliveras va tancar.

## Vegeu també

* Llista de sales de cinema de l'Hospitalet de Llobregat
* Cine Alhambra
* Cine Lumiere
* Cine Romero
* Cine Victoria

## Referències

* ↑ Expedient d'habitatge núm. 3902. Arxiu Històric de L'Hospitalet.
* ↑ Toril, Núria; Garcés, Òscar. El cinema a l'Hospitalet: de l'espectacle de fira a la multisala (1907-1996). L'Hospitalet: Centre d'Estudis de L'Hospitalet, 1996, p. 42.
* ↑ Expedient d'habitatge núm. 6874. Arxiu Històric de L'Hospitalet.

## Enllaços externs

* Mapa dels cinemes de L'Hospitalet Arxivat 2014-05-21 a Wayback Machine.
# Cipriani Potter

Philip Cipriani Hambly Potter (Londres, 3 d'octubre de 1792 - 26 de setembre de 1871 fou un pedagog, pianista i compositor anglès.
El seu pare que era professor de música, li donà les primeres nocions del seu art, perfeccionant al jove Potter els seus estudis amb Calcott, Attwood i Joseph Woelfl. Viatjà molt per Alemanya i Itàlia; també va estar a Viena, on fou presentat a Beethoven. De retorn a Londres es dedicà a l'ensenyança del piano, i fou nomenat professor de la Royal Academy of Music, on tngué entre els seus alumnes a Kellow John Pye, i Joseph Barnaby i el 1832 se li confià la direcció d'aquest important centre docent. El 1861, després de vint-i-nou anys d'assídua labor en el desenvolupament d'aquestes funcions sol·licità i aconseguí la jubilació, sent substituït per Ernest Pauer.
Publicà moltes composicions de música de cambra, un gran duet per a dos pianos, obres per a piano a quatre mans i piano sol, etc. Aquestes produccions resten escrites amb molta correcció.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 1072 (ISBN 84-239-4546-4)

## Referències

* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 48, pàg. 785. (ISBN-84-239-4548-0)
# Cipriano Pontoglio

Cipriano Pontoglio (Bèrgam, 1831 - Milà, 1892) fou un pianista i compositor italià.
Tenia la carrera d'advocat, per aquest motiu inicià la gestió d'un bufet a Zogno. Però en ser fill d'un organista tenia una inclinació natural per a la música viva: estudià piano a Milà amb Cagnoni i la composició a Nàpols amb Serrao. Reclutat per l'exèrcit, dirigí la banda d'un regiment i lluità a Custoza. Director de la capella musical de la parròquia de Breno, va compondre música sagrada que avui reposa en l'arxiu de la catedral de Brescia. A Milà dirigí una escola de música, a La Spezia, i va compondre diverses òperes, entre elles:
* Lamberto Malatesta (1857);
* Il cerco di Brescia (1865);
* Tebaldo Brusato (1865);
* D. Prospero l'ottimista (1867);
* La schiava greca (1868);
* La note di Natale (1872);
* Edward Stuart (1877).
El seu germà Giovanni, també fou un bon músic.

## Referències

* http://www.bgpedia.it/pontoglio-cipriano/%5BEnllaç+no+actiu%5D
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 46, pàg. 398 (ISBN 84-239-4546-4)
# Citharinus gibbosus

Citharinus gibbosus és una espècie de peix de la família dels citarínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 61 cm de longitud total i 4.400 g de pes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo (incloent-hi el llac Tanganyika).

## Referències

* ↑ Cuvier, G., 1816. Le Règne Animal distribué d'après son organisation pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Les reptiles, les poissons, les mollusques et les annélides. Edition 1. Règne Animal (ed. 1) v. 2: i-xviii + 1-532, (Pls. 9-10, in v. 4).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Zoologie.--Série I. Poissons nouveaux du Congo. Quatrième Partie. Polyptères, Clupes, Mormyres, Characins. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 4): 59-96, Pls. 30-39.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Daget, J., 1984. Citharinidae. p. 212-216. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P., 1979: Anatomy, relationships and classification of the families Citharinidae and Distichodontidae (Pisces, Characoidea). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 36 (núm. 5): 261-344.
* Welter-Schultes, F. W. i V. Feuerstein, 2008. Nomenclatural notes on Torpedo (Chondrichthyes: Torpedinidae) and some other early established fish taxa (Actinopterygii: Molidae, Eleginopidae and Citharinidae). Species Phylogeny and Evolution. v. 1 (núm. 3): 141-145.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Clara Noble Malvido

Clara Noble Malvido (Jerez de la Frontera, 1872 - Barcelona, 26 d'abril de 1944) era filla del corredor d'assegurances anglès Ernest Noble Barber i d'una dama andalusa, María de las Angustias Malvido Nocedo. Es va casar amb el poeta Joan Maragall.

## Biografia

Va rebre una educació pròpia de les filles de bona família de l'època i en el seu cas incloïa música, piano i idiomes: francès i anglès.
Cap al 1885 la seva família es va traslladar a viure a Barcelona i començà a estiuejar a Puigcerdà, on Clara Noble va conèixer el que seria el seu marit l'estiu del 1888, quan tenia 16 anys. Després de tres anys de festeig es van casar el 27 de desembre del 1891 a l'església de Santa Anna de Barcelona. La parella es va instal·lar en un pis del carrer Roger de Llúria, després al passeig de Gràcia. El 1896 van tornar a canviar de casa per anar al carrer de Consell de Cent, i el 1899 a l'habitatge definitiu, molt a prop d'on vivien els Noble Malvido, al carrer d'Alfons XII, n. 79, seu actual de l'Arxiu Joan Maragall. Van tenir tretze fills: Helena (1893), Maria (1894), Eulàlia (1896), les bessones Clara i Anna (1899) Josep (1900), Joan-Anton (1902), Ernest (1903), Guillem (1905), Raimon (1906), Elvira (1907), Gabriel (1909) i Jordi (1911).
La seva figura va ser fonamental en la vida i en l'obra del poeta. Després de la mort del seu marit, el 1911, Clara Noble es va fer càrrec de tirar endavant l'edició de les Obres Completes de Maragall, publicades el 1912 per Gustau Gili, i va endreçar el seu llegat: cartes, documents, articles, tot un aplec de material que seria el nucli del futur Arxiu Joan Maragall, dipositat després a la Biblioteca de Catalunya. Aquest Arxiu conserva també documentació de Clara Noble –un diari personal, cartes i fotografies, llibres de comptes i factures de casa...– un material que mostra la seva personalitat i el paper que exercí com a companya de vida de Joan Maragall.

## Família

És àvia de Pasqual Maragall, 127è President de la Generalitat de Catalunya, Ernest Maragall i Mira, Pau Malvido, Jordi Maragall i Mira, Joan-Anton Maragall i Garriga i Julio Maragall, així com besàvia de Cristina Maragall. És ressogra de Diana Garrigosa.

## Referències

* ↑ Tormo, Maria Dolça; Franch, Carme. Casa Museu Joan Maragall. Barcelona: Biblioteca de Catalunya, 2004, p. 20. ISBN 9788478451517.
* ↑ Sánchez Villanueva, José Luís «Clara Noble y Joan Maragall». Diario de Jerez, 09-10-2017.
* ↑ Casals, Glòria. Joan Maragall - Clara Noble. Cartes del festeig. Edicions de la ela geminada, 2011 (Trivium, 2). ISBN 978-84-938587-5-9. Arxivat 2018-12-24 a Wayback Machine.
* 1 2 Vilar, Esther; Arxiu Maragall. «En homenatge a Clara Noble». Biblioteca de Catalunya. [Consulta: abril 2019].
* ↑ S., M. «'Les minves del gener', el festeig amb Clara». Vilaweb, 03-08-2010.

## Bibliografia

* Maragall i Noble, Jordi «Clara Noble». La Vanguardia, 12-05-1994, pàg. 25.
* Casals, Glòria «Introducció al dossier: "L'epistolari Maragall: diàleg, mirall i creació"». Haidé. Estudis Maragallians. Butlletí de l'Arxiu Joan Maragall, núm. 7, 2018, pàg. 11-17.
# Horaglanis alikunhii

Horaglanis alikunhii és una espècie de peix de la família dels clàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Menon A. G. K., 1950. On a remarkable blind siluroid fish of the family Clariidae from Kerala (India). Rec. Indian Mus. (Calcutta) v. 48 (pt 1). 59-66.
* ↑ AQUATAB (anglès)
* ↑ Subhash Babu, K. K. & C. K. G. Nayar. 2004. A new species of the blind fish Horaglanis Menon (Siluroidea: Clariidae) from Parappukara (Trichur District) and a new report of Horaglanis krishnai Menon from Ettumanur (Kottayam District), Kerala. J. Bombay Nat. Hist. Soc. v. 101 (núm. 2): 296-298.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Clay, D., 1977. Biology of the tropical catfish (Family Clariidae) with special emphasis on its suitability for culture (including a bibliography of Clariidae and related topics). Fisheries and Marine Service Commission. Manuscript Report Núm. 1458. 68 p. Ministry of Supply and Services, Canadà.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Glyptothorax garhwali

Glyptothorax garhwali és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.