OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giovanni Francesco Maria Marchi

Giovanni Francesco Maria Marchi (Milà, 4 de desembre de 1689 - 10 de desembre de 1740) fou un compositor italià.
Les seves principals composicions són les òperes:
* Catone in Utica (llibret de Metastasio, 1733, Milà)
* La generosità politica (llibret de Carlo Goldoni, basat en el seu Pisistrato di Domenico Lalli, 1736, Venècia);
* Emira (1736, Milà);
* La clemenza di Tito (llibret de Pietro Metastasio, 1737, Milà).

## Oratoris

Tots els oratoris foren representats per primera vegada a Milà.
* Il trionfo della Grazia (1708);
* Oratorio per il Santissimo Natale (1719);
* La morte in spavento (1720);
* L'angelo e pastori (1721);
* I portenti del zelo eloquente (1722);
* La colpa originale piangente alle culle del Redentore (1723);
* La calunnia delusa (1724);
* Li elementi in gara nell'ossequio di Gesù Bambino (1724);
* La probatica piscina (1728);
* Sant'Antonio da Padova (1731).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1417 (ISBN 84-239-4532-4)

## Enllaços externs

* Biografia a treccani.it (italià)
# Oreoglanis macropterus

Oreoglanis macropterus és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,5 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 37-41.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Myanmar i la Xina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Smith H. M., 1933. Contributions to the ichthyology of Siam. II-VI. J. Siam Soc. Nat. Hist. Suppl. v. 9 (núm. 1). 53-87.
* ↑ «Oreoglanis macropterus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ Vinciguerra, D., 1890. Viaggio di Leonardo Fea in Birmania e regioni vicine. XXIV. Pisci. Annali del Museo Civico di Storia Naturale di Genova (Serie 2a) v. 9: 129-362, Pls. 7-11.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* 1 2 Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Fish collection database of the National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Chu, X. i T. Mo, 1999. Sisoridae. p. 114-181. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i W. J. Rainboth, 2001: A review of the sisorid catfish genus Oreoglanis (Siluriformes: Sisoridae) with descriptions of four new species. Occasional Papers of the Museum of Zoology University of Michigan. Núm. 732: 1-34.
* Ng, H.H. i J. Freyhof, 2001. Oreoglanis infulatus, a new species of glyptosternine catfish (Siluriformes: Sisoridae) from central Vietnam. J. Fish Biol. 59(5):1164-1169.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escut de Gavarda

L'escut de Gavarda és un símbol representatiu oficial de Gavarda, municipi del País Valencià, a la comarca de la Ribera Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'argent un castell del seu color, maçonat i aclarit de sable, sobre ones d'atzur i argent. Al cap, en camper de gules, una tau d'or. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 29 de setembre de 1998, del conseller de Presidència, publicada al DOGV núm. 3.377, de 20 de novembre de 1998.
El castell sobre les ones són les armories dels Pròixida, antics senyors de Gavarda. Al cap, la creu de tau com a senyal al·lusiu a sant Antoni Abat, patró del poble i titular de la parròquia.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Ribera Alta.

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 131 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 29 de setembre de 1998, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Gavarda (València)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.377, 20-11-1998, pàg. 18.444 [Consulta: 22 desembre 2015].
# Phenacoscorpius megalops

Phenacoscorpius megalops és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 13,5 cm de llargària màxima (normalment, en fa 5,1).

## Alimentació

Menja peixets i crustacis.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües fondes que viu entre 68-622 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic: les illes Filipines, Indonèsia, Taiwan, les illes Hawaii i Nova Zelanda.

## Costums

És bentònic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Fowler H. W., 1938. Descriptions of new fishes obtained by the United States Bureau of Fisheries steamer "Albatross", chiefly in Philippine seas and adjacent waters. Proceedings of the United States National Museum v. 85 (núm. 3032). 31-135.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Fowler, H. W., 1938. Descriptions of new fishes obtained by the United States Bureau of Fisheries steamer "Albatross", chiefly in Philippine seas and adjacent waters. Proceedings of the United States National Museum v. 85 (núm. 3032): 31-135.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Eschmeyer, W.N. i J.E. Randall, 1975. The scorpaenid fishes of the Hawaiian Islands, including new species and new records (Pisces: Scorpaenidae). Proc. Calif. Acad. Sci. 40(11):265-334.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20): 977 p.
* ↑ Poss, S.G., 1999. Scorpaenidae. Scorpionfishes (also, lionfishes, rockfishes, stingfishes, stonefishes, and waspfishes). p. 2291- 2352. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). Roma, FAO. 2069-2790 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Motomura, H., 2008. Scorpaenopsis stigma Fowler, 1938, a junior synonym of Phenacoscorpus megalops Fowler, 1938, with comments on the type series of P. megalops (Teleostei: Scorpaenidae). Zool. Stud. 47(6):774-780.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Giovanni Girolamo Kapsberger

Giovanni G Kapsberger (1580 - 17 de gener, 1651) fou un músic i compositor italoalemany del Barroc.
Primer va residir a Venècia i després a Roma, on cridà extraordinàriament l'atenció, tant pels seus mèrits de concertista de llaüt, tiorba i guitarra, com per les seves composicions, per les que apareixia afiliat a l'escola florentina. Després entrà com a músic de la capella pontifícia.

## Principals composicions

* Intavolatura di chitarrone, (3 llibres, 1604, 1616 i 1626).
* Villanelle, a 1, 2 i 3 veus (4 llibres, 1610, 1616, 1619 i 1623)
* Arie passegiati, (1612).
* Balli, gagliardi e correnti, (1612 i 1623)
* Intavolature di lants, (1611 i 1629)
* Madrigalo, a 5 veus.
* Motetti passegiati, 1612)
* Sinfonie a 4 con il basso continuo, (1615)
* Capricci a due stromenti, tiorba e tiorbino, (1617).
Dos llibres de poesies llatines del cardenal Barberini (més tard Urbà VIII) a una veu, amb baix xifrat (1624 i 1633).
* Missae Urbanae, de 4 a 8 veus (1631).
* Apotheose des heil.
* Ignatius von Loyola,
* Coro musicale, cantata epitalàmica d'1 a 5 veus.
* Fetonte, drama musical (1630)
A més deixà, una considerable quantitat de música manuscrita.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3.344 (ISBN 84-239-4582-0)
# Oreonectes furcocaudalis

Oreonectes furcocaudalis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,9 cm de longitud total.
* Part superior del cap plana.
* Ulls rudimentaris.
* Nombre de vèrtebres: 34-36.
* 12 radis tous a l'aleta dorsal i 9 a l'anal.
* Origen de l'aleta dorsal abans del de l'aleta pelviana.
* Aleta caudal bifurcada.
* Part posterior del cos amb escates petites.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, cavernícola, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Guangxi (la Xina).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Günther A., 1868. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Heteropygii, Cyprinidae, Gonorhynchidae, Hyodontidae, Osteoglossidae, Clupeidae,... Halosauridae, in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 7. i-xx + 1-512.
* 1 2 Zhu, S.-Q. & Cao, W.-X., 1987. The noemacheiline fishes from Guangdong and Guangxi with descriptions of a new genus and three new species (Cypriniformes: Cobitidae). Acta Zootaxonomica Sinica v. 12 (núm. 3): 321-331.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Du, L.-N., X.-Y. Chen i J.-X. Yang, 2008. A review of the nemacheilinae genus Oreonectes (Günther) with descriptions of two new species (Teleostei: Balitoridae). Zootaxa 1729:23-36.
* ↑ UICN (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Zhu, S.-Q., 1995. Synopsis of freshwater fishes of China. Jiangsu Science and Technology Publishing House i-v + 1-549.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0940228238. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hanel, L. i J. Novák, 2002. Ceské názvy zivocichu V. Ryby a ryboviti obratlovci (Pisces) 3., maloústí (Gonorhynchiformes) - máloostní (Cypriniformes). Národní muzeum (zoologické oddelení), Praga.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Prokofiev, A. M., 2005: Osteology of Oreonectes platycephalus (Günther, 1868) (Balitoridae: Nemacheilinae) with notes on the composition of the genus and its phylogenetic relations. Voprosy Ikhtiologii v. 45 (núm. 4): 460-474.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (editors), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Escut de Gisclareny

L'escut oficial de Gisclareny té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una balança de sable acompanyada a la punta d'una pinya de sinople. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 25 de juny de 1993 i publicat al DOGC el 7 de juliol del mateix any amb el número 1767.
Les balances són l'atribut de sant Miquel, i recorden l'antiga església de Sant Miquel de Turbians. La pinya de sinople sobre camper d'or prové de les armes parlants dels barons de Pinós, senyors del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Berguedà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 25 de juny de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Gisclareny.» (pdf). DOGC núm. 1767. Generalitat Catalunya, 07-07-1993. [Consulta: 25 juny 2010].
# Mormia georgica

Mormia georgica és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Rússia.

## Referències

* ↑ Enderlein, G., 1935. Zur Klassifikation der Psychodinen. Sber. Ges. Naturforsch. Freunde Berlin, 1935, 248. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2014-05-25. [Consulta: 6 maig 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Rüdiger Wagner, 2008. Some Psychodidae (Diptera) from the Southern Caucasus and Iran. Aquatic Insects: International Journal of Freshwater Entomology, vol. 3, núm. 1. «Enllaç».
* ↑ Global Species Arxivat 2014-10-16 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1984. New and little known moth flies (Diptera, Psychodidae) from Iran. Čas. Nár. Muz., k. Přír., 153: 1-9, 43 figs., 14 refs.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Philipp Jakob Roeth

Philipp Jakob Heinrich Roeth, també Rötch o Roetch (6 de març de 1779 a Múnic; † 27 de gener de 1850 ibídem) fou un compositor alemany.
Va ser intèrpret de diversos instruments, però fou la seva afició a la composició, la que més practicà, devent-se'li l'òpera Holmara, diverses operetes i òperes còmiques, representades a Múnic amb un èxit relatiu; ballables; obres per a violí, flauta, etc.; cançons alemanyes amb acompanyament de piano, etc..

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 51, pàg. 1352 (ISBN 84 239-4551-0)
# Harttia novalimensis

Harttia novalimensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Steindachner F. 1877. Die Süsswasserfische des südöstlichen Brasilien (III). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 74 (1. Abth.). 559-694.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, P. de. 1939. Sobre o gênero Harttia, Steind. (Peixes: Loricariidae). Bol. Biol. Sao Paulo (N. S) v. 4 (núm. 1): 11-13, Pl. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T. 1993. Cinco espécies novas de Harttia Steindachner, 1876 da região sudeste do Brasil, de comentários sobre o gênero (Teleostei, Siluriformes, Loricariidae). Comun. Mus. Ciênc. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 6: 3-27.
* Rapp Py-Daniel, L. H. & E. C. Oliveira 2001. Seven new species of Harttia from the Amazonian-Guyana region (Siluriformes: Loricariidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 12 (núm. 1): 79-96.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# L'afusellament de Maximilià

L'afusellament de Maximilià és un quadre del pintor francès Édouard Manet que relata l'execució de l'emperador mexicà Maximilià I de Mèxic, succeïda a Querétaro el 19 de juny de 1867.
Manet va realitzar tres esbossos preparatoris per a aquesta obra, dels quals aquest és el més reeixit i el més conegut a nivell internacional. Probablement ho va fer amb intenció de generar un profund sentiment a la societat parisenca, afectada per l'afusellament de qui va ser arxiduc d'Àustria i a qui el seu governant Napoleó III havia ajudat. També, l'escriptor Víctor Hugo va demanar al president mexicà Benito Juárez perdonar la vida a Maximilià, sent-li negada la petició.

## Anàlisi

ALEop
En aquest quadre es copsa a Miramón i a un soldat revisant el seu fusell. Un fons blau, substituït per un mur de contenció, remarquen l'influeix de Goya. La principal font gràfica del pintor per a aquest quadre són unes fotografies preses el dia de l'execució.
Manet sobresurt aquí a un verisme fotogràfic que permet a l'espectador sentir la impressió del quadre, amb colorit fosc que crea un contrast habitual en la seva producció, predecessora, com la del pintor aragonès, de l'impressionisme.
Va poder estat influït per El tres de maig de 1808 a Madrid, de Francisco de Goya, que Manet va veure el 1865 al Museu del Prado i mesos més tard en una exposició al Museu del Louvre. També va poder haver vist una còpia de El tres de maig, en un llibre sobre Goya, cap a 1866. Arthur Danto, crític d'art, compara l'obra de Goya amb la de Manet així:
| « | El tres de maig mostra un afusellament en el marc de la Guerra d'Independència Espanyola, quan els francesos van envair Espanya i van raptar a la família reial. Els gals eren impopulars a la península, i també a Mèxic. Va ser en aquest país on els insurrectes els van donar una ferotge batalla en què finalment va triomfar la república. El quadre de Goya és una execució de civils, que estava destinada a despertar l'odi envers els francesos a Espanya. En resum, la pintura de l'aragonès va ser concebuda com un episodi nacionalista. | » |

## Vegeu també

* Intervenció francesa a Mèxic

## Referències

* ↑ Armengol, Montse «Denúncia i censura. L'execució de l'emperador Maximilià de Mèxic». Sàpiens [Barcelona], núm. 96, 10-2010, p. 22. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Johnson, Lee.; «Una nueva fuente para La ejecución de Maximiliano, de Manet». The Burlington Magazine, Volumen 119, Edición 893, Agosto de 1977. pp.560-564.
* ↑ «La ejecución de Maximiliano». Museo Metropolitano de Arte, Nova York. Consultat: 3 d'avril de 2010.
* ↑ Brombert, Beth A. Edouard Manet: Rebel in a frock coat. Chicago: Universidad de Chicago, 1997. p.216. ISBN 0-226-07544-3
* ↑ Danto, Arthur C. «Surface Appeal» The Nation, 11 de gener de 2007. Consultat: 3 d'avril de 2010.

## Enllaços externs

* Fitxa a artehistoria.com Arxivat 2009-03-06 a Wayback Machine.
# Escut de Golmés

L'escut oficial de Golmés té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sable, un món creuat d'or cintrat de gules acompanyat al cap d'una estrella d'or de 6 puntes. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 4 de març de 1987 i publicat al DOGC el 13 d'abril del mateix any amb el número 828.
El món és l'atribut del Crist Salvador, patró del poble. L'estrella és un senyal tradicional de l'escut de la localitat. Els esmalts, sable i or, provenen de les armes dels Anglesola, senyors de la baronia de Bellpuig a la qual pertanyia Golmés.

## Referències

* ↑ «DECRET 111/1987, de 4 de març, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Golmés per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 828. Generalitat de Catalunya, 13-04-1987. [Consulta: 28 abril 2012].
# Maria del Rio i Montfort

Maria del Rio i Montfort (Igualada, 25 de març del 1917 - 6 de març del 2006) va ser una professora de música, directora de coral i compositora igualadina.

## Biografia

Estudià música a Igualada amb la professora Remei Palahí i Valentín i a Barcelona a l'Acadèmia Ainaud, on aconseguí el professorat de piano amb excel·lent i distinció. Després cursà harmonia i composició amb Joan Just i Bertran. Ensenyà música a Igualada, on assolí excel·lent reputació com a professora. Amb la seva germana Mercè i altres companyes fundà al maig del 1939 el Cor Parroquial de Santa Maria d'Igualada (avui, Coral de Santa Maria d'Igualada) i el dirigí des d'aleshores fins a l'any 2000, quan traspassà el càrrec a la subdirectora Coni Torrent, també professora. Compaginà aquesta tasca, i la pedagogia musical, amb la direcció d'altres corals com les del Casal d'Avis i les dels col·legis Mare del Diví Pastor, Escolàpies i Caputxins d'Igualada, així com les corals parroquials de Capellades i Vilanova d'Espoia, i la direcció orquestral del grup de teatre Art i Alegria.
Va compondre dues misses (In honorem Divini Pastoris Matris i In honorem Sancti Hieronymi, per a coral a tres veus), una Salve Regina, motets, Goigs a llaor de sant Sebastià, compatró del barri de Capdevila d'Igualada (amb lletra de Josep Poch) Goigs a llaor de la Mare de Déu del Carme que es venera a la parròquia de St. Martí de Carme, (1964, amb lletra d'Antoni Malats). També va fer obres per a piano i per a cant coral, sobretot de música sacra, i les sardanes Cantaires d'Igualada (1990) i Cinquantenari 1939-1989 (1988, enregistrada).
Morí a la seva Igualada natal, als 89 anys. Havia estat homenatjada pels músics i cantors d'Igualada en les festes de Santa Cecília (1988) i amb el nomenament d'"Igualadina de l'Any" el 1989 per la dedicació a la música i a l'ensenyament, i per haver difós el nom de la ciutat per mitjà del cant coral. El 30 d'agost del 1994 l'Ajuntament d'Igualada li atorgà la Medalla de la Ciutat. En recordança de la seva antiga directora, la coral de Santa Maria li dedica un concert memorial amb freqüència anual.

## Notes

* ↑ Al Diccionari Biogràfic de Dones se l'indica el segon cognom Monfort, sense t intercalada, però a la necrològica i a la majoria de les fonts consultades hi apareix Montfort ( «Necrológicas: Maria del Rio i Montfort». La Vanguardia, 07-03-2006, pàg. 30.)
* ↑ DC Cobla Nocturna. Aires d'Igualada I. Sabadell: Careli, 1997.

## Referències

* ↑ «Maria del Rio Monfort, al web "Diccionari Biogràfic de Dones"». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 1r maig 2014].
* 1 2 «Diumenge als Caputxins, VII Memorial Maria del Rio Montfort». La Veu de l'Anoia, núm. 1589, 01-03-2013, pàg. 54. Arxivat de l'original el 2014-05-12 [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ «Ha mort Maria del Rio, fundadora del Cor Parroquial de Santa Maria d'Igualada». Full diocesà Solsona/Vic, 02-04-2006, pàg. 6. Arxivat de l'original el 2015-09-23 [Consulta: 12 maig 2014].
* ↑ «Maria del Rio i Montfort, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 1r maig 2014].
* ↑ «Als Caputxins, VIII Memorial Maria del Rio». L'Enllaç dels Anoiencs, 13-03-2014, pàg. 18.