OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'internauta

L'internauta era un programa sobre Internet que s'emetia des dels estudis de VilaWeb, a través de desenes d'emissores de ràdio locals i El Punt Avui TV. Iniciat per Jordi Vendrell l'any 1995 a la sintonia de Catalunya Ràdio, va ser conduït després per Vicent Partal. L'internauta comptava cada setmana amb Martí Crespo i ha tingut com a col·laboradors habituals del programa Amadeu Abril, Anna Boluda, Joan Jofra i Cristina Ribas.

## Història

Iniciat l'any 1995 per Jordi Vendrell, amb la col·laboració de Vicent Partal, L'internauta va ser el primer programa en català sobre internet, el primer de totes les ràdios europees a tractar exclusivament aquest tema i un dels primers programes de ràdio en català que va estar disponible per baixar en diferit i disposar d'una versió en podcast. Cada setmana L'internauta porta convidats que presenten iniciatives en català a la xarxa, que presenten amb un estil planer dirigits a tots els públics, amb un estil que intenta fugir dels tecnicismes.
Catalunya Ràdio va decidir no seguir emetent L'internauta la temporada 2010-11. Després de les queixes d'alguns oients i el fet que era el podcast més escoltat de l'emissora, els autors van decidir continuar emetent el programa, des de VilaWeb, a partir del setembre del 2010. Des del setembre del 2011, L'internauta va tornar a les ones de ràdio a través de les emissores locals. Va començar emetent-se a Ràdio Caldes (Caldes de Montbui), però ben aviat es va establir un conveni amb la Federació de Ràdios Locals de Catalunya, que oferí L'internauta a totes les emissores associades dins de la programació de suport. El nombre d'emissores que s'apunten a l'emissió de L'internauta va ser creixent fins a arribar a emetre's a més de 150 emissores.
Durant la temporada 2012 – 2013 els programa es va emetre per les emissores de La Xarxa. A partir del 26 d'abril de 2014 el programa també s'emetia a través d'El Punt Avui TV.

## Llista de L'internauta

La llista de correu electrònic de L'internauta va ser creada just en els inicis del programa on es parlava de tot i de res cap a l'any 1995, quan el programa era dirigit i presentat per Jordi Vendrell. Durant molts anys, sobretot en els seus inicis, va ser considerat un referent en el ciberspai català. El 24 de febrer del 2010, Joan Jofra va enviar un correu anunciant que a causa de la baixa participació potser era el moment de tancar la llista.

## Vegeu també

* Ràdio per Internet

## Referències

* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Creat, 2014, p. 228.
* ↑ «Torna 'L'Internauta'». VilaWeb, 14-09-2010.
* ↑ Crespo, Martí «L'internauta versió 2.0». Presència [Barcelona], núm. 2013, 24-09-2010, p. 48. GI-143-1965.
* ↑ «10 anys del programa l'Internauta de Catalunya Ràdio». Softcatalà, 07-09-2015. [Consulta: 28 novembre 2015].

## Enllaços externs

* L'internauta, VilaWeb.
* L'internauta Arxivat 2007-05-06 a Wayback Machine., Catalunya Ràdio.
* L'internauta Arxivat 2012-09-24 a Wayback Machine., La Xarxa.
# La Correspondencia de Reus

La Correspondencia de Reus: diario defensor de los intereses de Cataluña va ser un diari de caràcter conservador que va sortir a Reus del 14 de maig de 1886 al 2 de gener de 1894.

## Història

Aquest diari va substituir al Diario de Reus i su comarca que havia aparegut el 4 de maig de 1886. Del Diario de Reus y su comarca no se n'ha conservat cap exemplar, però es coneix per les notícies que en donen La Correspondencia de Reus i el Diario de Reus. Quan va sortir El Diario de Reus y su comarca al carrer, el Diario de Reus el va denunciar perquè n'era una rèplica exacta, amb l'única diferència que sota el títol hi afegia en lletra petita "y su comarca". Aquest diari només es publicà fins al 13 de maig, apareixent sense solució de continuïtat l'endemà La Correspondencia de Reus.
En la seva presentació diuen que no tenen ganes de polèmica i que per això han canviat el títol del diari, però que seguiran en la mateixa línia política: "La Correspondencia de Reus no ha vacilado en publicar este nuevo periòdico que, inspirándose en los mismos ideales de siempre gastará hasta el último cartucho, como vulgarmente se dice, en defender los intereses de nuestra ciudad y su comarca y los del país en general". Segueix dient que només aspiren a la prosperitat i desenvolupament de Reus i la seva comarca.
El seu redactor en cap era Josep Ferrer Folch, llavors corresponsal "telegráfico y postal" de El Liberal de Madrid, El Noticiero Universal, La Correspondencia de Valencia y altres publicacions. En retirar-se Ferrer d'aquest càrrec a mitjans de 1893, el periòdic va perdre qualitat i finalement va desaparéixer el 2 de gener de 1894, on en una nota a la segona pàgina comuniquen als lectors, sense explicar-ne les causes, la suspensió temporal del periòdic i la voluntat de tornar a reprendre la publicació un cop superades les dificultats en què es troben. Entre els seus redactors hi destaquen el metge Antoni Aluja Miguel, autor d'una interessant Topografía médica de Reus, publicada el 1887, i Pere Ferré Solanes, poeta i dramaturg.
Polemitzà amb el Diario de Reus, tot i les coincidències ideològiques dels dos periòdics.

## Aspectes tècnics

El director era Josep Maria Sabater, germà de l'impressor Gaietà Sabater, a la impremta del qual es confeccionava el diari.
Sempre en castellà, constava de quatre pàgines a quatre columnes, en format gran foli. La redacció era a la Plaça del Rei núm. 10, local de la impremta Sabater, que en aquest diari es feia dir "Imprenta de la Correspondencia de Reus".

## Localització

* Col·lecció a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus

## Referències

* ↑ 200 anys de premsa diària a Catalunya: 1792-1992. Barcelona: Arxiu Històric de la Ciutat, 1995, p. 221.
* ↑ «Editorial». La Correspondencia de Reus, Any I, núm 1, 14-V-1886, pàg. 1.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 38.
* ↑ «La Correspondencia de Reus».

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# La Derecha

La Derecha: diario político va ser un diari reusenc que sortí el 8 d'agost de 1900 i acabà el 8 de maig de 1901.

## Història

Diari de tendència conservadora va ser fundat per Pere Nolasc Gay. En la seva presentació manifestaven que es proposaven la formació d'una dreta política a Reus en què tinguessin cabuda tots els que no estiguessin d'acord amb l'esquerra. Dos dies després, el 10 d'agost, concreten la seva proposta inicial: "Así pues, dentro de nuestro organismo político caben todos aquellos que respetando y acatando las leyes existentes rindan ferviente culto á la Religión, a la Patria, al Poder, á la Justícia, á la Autoridad y á la Libertad bien entendida y perfectamente ejercida". Després de deu mesos de publicació, el 31 de maig de 1901, anuncien la suspensió temporal del diari, amb el propòsit de reprendre la seva publicació el mes de setembre: "Cierto es que no se ha notado movimiento alguno en las clases conservadoras, pero prescindiendo de que la multiplicidad de candidaturas monárquicas impedía una concentración de fuerzas, no debe olvidarse que no se ganó Zamora en una hora". La Derecha ja no va tornar a publicar-se.
Gras i Elies diu de la publicació: "Importante publicación política fundada por el ilustre reusense D. Pedro Nolasco Gay. Vino al estadio de la prensa en 8 de agosto de 1900 y suspendió su publicación en 31 de mayo de 1901"

## Contingut

Mostren continuadament el seu desacord amb altres publicacions locals, sobretot a través dels articles inclosos en la secció "Artillería ligera" firmats per "El cabo del cañón". Els col·laboradors signen sempre amb pseudònim. El director va ser Gregorio Fernán, i hi col·laboraven E. Gómez Carrillo, Norbert Galceran, Joaquim Costa, Francesc J. Beten i altres
Va publicar un fulletó: "Extremo Oriente"
Tenia format de gran foli, amb quatre pàgines a quatre columnes, i s'imprimia a la Impremta de Carreras i Vila.

## Localització

* Es conserva una col·lecció quasi completa a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus

## Referències

* ↑ «Ideario». La Derecha, Año I núm. 3, 1900, pàg. 1.
* ↑ «¿Hasta septiembre?». La Derecha, Año II núm. 346, 31-V-1901, pàg. 1.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 52.
* ↑ 200 anys de premsa diària a catalunya: 1792-1992. Barcelona: Arxiu Històric de Barcelona, 1995, p. 299.
* ↑ «La Derecha: diario político». [Consulta: 13-I-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# La Font de la Pineda (Riells del Fai)

La Font de la Pineda és una de les masies del poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental.
Fou construïda al nord-oest del terme i del poble al qual pertany, del qual és molt a prop. Es troba a l'esquerra i a ran del Tenes, al costat d'una font que li dona el nom: la Font de la Pineda. Antigament era una masoveria de la Pineda, al nord-oest de la qual es troba. També és al sud de la Madella, i a prop i a ponent de Can Jaume.
L'edifici actual és la reforma d'una construcció anterior, duta a terme a començaments del segle xx. És quadrada i de dues plantes, amb ampliacions posteriors per al seu ús com a restaurant. La façana principal té al capdamunt un acroteri rere el qual es troba la coberta de dos vessants. L'obra inicial cerca la simetria, i s'observen a la façana tres panys, separats per maons fent de marc, repartiment que també es dona amb les obertures a l'exterior, i amb un sòcol de pedra al capdavall. Tot plegat situa la construcció dins de les masies d'inicis del segle xx, d'obra popular.
En l'actualitat la Font de la Pineda és un restaurant que duu el nom de la masia principal a la qual pertanyia: la Pineda.
A ponent de la Font de la Pineda s'estén el Bac de la Pineda.

## Bibliografia

* VICENS I LLAURADÓ, Albert. 100 arbres monumentals de Catalunya: Excursions a peu, en BTT o en cotxe. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2005. (Col·lecció "Llibres de muntanya", núm. 10. ISBN 84-95695-46-4.
# La Mare de Déu de la Tosca

La Mare de Déu de la Tosca és un santuari del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès. És a l'enclavament de la vall de Marfà. Està situat a la dreta de la riera de Marfà, a llevant de la casa de Marfà. És en el paratge de la Tosca, a prop i al sud-oest del Molí de Brotons. Podria ser l'església de Santa Maria de les Illes, documentada el 1062.

## Referències

* ↑ Rodríguez 2009.

## Bibliografia

* GAVÍN, Josep M. Vallès Oriental. Barcelona: Arxiu Gavín i Editorial Pòrtic, 1990 (Inventari d'esglésies, 23). ISBN 84-7306-410-0
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# La Montoliva

La Montoliva és un mas del municipi de Vilallonga del Camp (Tarragonès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El mas està format per un conjunt d'edificacions de diverses èpoques. L'antiga quadra de la Montoliva, on es troba la masia de la Montoliva, està documentada ja en època medieval.

## DescripcióEl mas de la Montoliva està situat ran de la carretera que va de Vilallonga cap a la Selva del Camp. En conjunt, resulta força interessant tant per la seva estructura com per la seva arquitectura. La part més antiga del mas està orientada cap a ponent i presenta força reminiscències de l'estil gòtic popular. Són de destacar les finestres del primer pis, amb arc partit per columneta i motllures decoratives a sobre.

Una escala exterior i recolzada a la façana de ponent ens porta a la façana de l'est, on trobem una bonica galeria correguda construïda a la segona meitat del segle xviii. Els arcs d'aquesta galeria no són uniformes però tots tenen característiques arabitzants: apuntats, trilobats... La casa està construïda amb maçoneria i carreus.
Actualment el seu estat de conservació no és del tot òptim però si considerem les dimensions del conjunt tampoc podem dir que sigui dolent. El sobre de la galeria es terrat, delimitat per una balustrada de panys calats.
Cal destacar també el mobiliari de la casa, on es poden veure mobles Renaixentistes, imperi. barrocs, modernistes, isabelins, neoclàssics o romàntics.

## Història

Antigament conegut com la Torre, a principi del segle xv va esdevenir propietat de Joana de Jorba (li deien la Montoliua d'aquí el nom de la masia), vídua del Galceran de Montoliu, passant a nomenar-se la Montoliva. La família Maymó van tenir el domini senyorial de les terres. Al segle xviii va passar a la família Magrinyà.

## Referències

* ↑ «La Montoliva». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* 1 2 3 4 «La Montoliva». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J «Els senyorius laics del Camp de Tarragona (segle xviii)» (pdf). Butlletí Arqueològic. Reial Societat Arqueològica Tarraconense, núm. 36-37, 2015, pàg. 263-9. ISSN: 1695-5862 [Consulta: 8 febrer 2021].
# La Mulassa: periòdic satíric

La Mulassa: periòdic satíric va ser una revista satírica que sortí a Reus el 1932.
Els únics exemplars coneguts són a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus i a la Biblioteca del Centre de Lectura de Reus. La Mulassa recollia totes les xafarderies dels joves reusencs que freqüentaven els llocs d'esbarjo i de ball de la ciutat, reflectint la seva vida quotidiana en un to humorístic. També mostrava la imatge que els seus redactors tenien dels polítics del moment, de forma molt satírica. El centre dels seus atacs eren els monàrquics i els sectors de dreta, crítiques que es feien des d'un vessant esquerrà i nacionalista. El número 2 (12-XI-1932) portava una "Interviu amb don Alecandru", entrevista fictícia amb A. Lerroux de caràcter satíric. Els dos números tenien seccions fixes: "Plana esportiva", "Espatecs", "Secció de grafologia", "Gegants i nanos", "La Tronada", "Plana poètica", "De la dona". La publicació comentava amb to satíric qüestions d'actualitat, com les eleccions, les promeses dels polítics o l'absència del català en molts àmbits socials.
Al número 1, en una mena de declaració de principis, deia: "La Mulassa? tots la coneixeu. És aquella que amb indiscreció es filtra dins l'Ajuntament. És aquella que reullant, reullant, va veient els fets de la nostra ciutat".
El títol està format per l'article La seguit d'un dibuix de la Mulassa reusenca. Els creadors del setmanari van ser Enric Portell i Mas i Pere Duran Vernet, sindicalista de la UGT. Els articles anaven signats amb pseudònims: "Galan", "Sonàmbul", "Miliu", "Thomàs", "Tanet"... S'imprimia a la Impremta Diana en format foli. Cada número tenia 8 pàgines a dues columnes. Només en sortiren dos números, el 5 i el 12 de novembre de 1932.

## Referències

* ↑ «La Mulassa: periòdic satíric». catàleg Argus. [Consulta: 13-II-2014].
* ↑ «La Mulassa. periòdic satíric». CCUC. [Consulta: 14-XII-2018].
* 1 2 La Premsa a la província de Tarragona durant la Segona República 1931-1936. Tarragona: Diputació de Tarragona, 1996, p. 449-451. ISBN 848861828X.
* 1 2 Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936. Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 90. ISBN 8487873049.
* ↑ «La Mulassa». La Mulassa: periòdic satíric, Any I, núm. 1, 5-XI-1932, pàg. 1.

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# La Reina blanca

L'Estàtua de la Reina blanca (núm. d'inventari: JE 31413) és una escultura que representa Meritamon, filla i esposa de Ramsés II (1279–1213 abans de la nostra era). La part final de les inscripcions sobre el pilar dorsal, amb el nom i títols principals de la reina, s'ha perdut. Tanmateix, la corona circular amb cobres i amb Aton (que sostenia dues plomes altes i un altre disc solar) i l'ureu doble sobre el front (les dees Nekbet i Djet duent la Corona de l'Alt i del Baix Egipte) defineixen el rang de reina i gran esposa reial, la consort principal del sobirà. Es va esclarir la seua identitat quan se'n va descobrir que el tocat i rostre mostren semblança amb els del Colós de Meritamon descobert a Panòpolis el 1982, amb les inscripcions identificant-la com a Meritamon, filla major de Ramsés II i gran esposa reial Nefertari, que es convertí en esposa reial a la mort de sa mare. La dona retratada, jove i amb un lleu somriure, duu una perruca llarga cenyida amb doble banda que sosté l'ureu, arracades grosses redones, en forma de botó, polsera al canell esquerre de dues voltes de grans tubulars i un ampli collar, amb grans en forma del jeroglífic nefer, que significa 'bell'; a la mà dreta, sobre el pit, agafa un collaret amb el contrapés en forma de dea Hator, que permet identificar-la com a sacerdotessa; els mugrons, visibles a través del vestit cenyit de lli transparent, semblen petites rosetes. Entre els títols conservats en la inscripció posterior, apareix:
| « | "Tocadora del sistre de Mut i el menat d'Hathor, ballarina d'Hathor. | » |
La fina estàtua fins i tot conserva parts de la policromia originària, roig als llavis, blau fosc a la perruca, groc en les bandes, tocat i joies recordant l'or que formava aquestes peces en realitat. La superfície polida evoca una pell blanca i suau.(4) La va descobrir a Tebes, en l'anomenada "Capella de la Reina Blanca" del Ramesseum, l'arqueòleg britànic Flinders Petrie el 1896.(3)
Aquesta peça és la part superior d'una estàtua trencada, i unes noves excavacions en l'àrea al 1994 en trobaren fragments del peu dret, parts d'una cama i més bocins del pilar posterior.

## Referències

* ↑ «Frammento superiore di una statua di Merytamon - 20831».
* ↑ Jaromìr Màlek, Egitto. 4000 anni di arte, Phaidon (2003) ISBN 0-7148-9761-2. p. 245.
* ↑ «Princess Meritamun, "the White Queen"».
* ↑ Official Catalogue of the Egyptian Museum - Cairo, Verlag Philip von Zabern (ed.), Mainz (1987), reperto n°208.
* ↑ «La Reina blanca», 23-04-2020.
# La Roureda (Castellcir)

La Roureda és una moderna urbanització del terme de municipal de Castellcir, pertanyent a la comarca del Moianès. Està del tot unida al Carrer de l'Amargura, de manera que, de fet, funciona com un barri de Castellcir.
Està situada a l'entorn dels 785 metres d'altitud, al nord i molt a prop del nucli actual del poble de Castellcir, el Carrer de l'Amargura, amb el qual de fet forma un contínuum urbà. És al lloc on es troba l'extrem nord-est de la carretera BV-1310. A l'extrem sud-occidental de la urbanització es troba la masia de la Caseta del Giol, i al sud-oriental, la de Cal Manel. Al seu límit de ponent es troba el Pla de la Llosa, i al nord, el Sot de les Espines.
La urbanització de la zona ha fet perdre alguns indrets destacats, com ara el Bosquet, al nord de la Caseta del Giol.

## Referències

* ↑ Rodríguez Lara, José Luis. Aproximació a la toponímia del Moianès. 1a ed. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 8423207358.
* ↑ Altitud presa in situ amb un GPS bàsic Garmin eTrex H.
# La Semana de Igualada

La Semana de Igualada era una publicació setmanal, editada a Igualada entre 1890 i 1902.
Portava el subtítol Periódico de intereses religiosos y locales. La redacció i l'administració eren a la impremta de Nicolau Poncell, al carrer de Santa Maria, núm. 5, d'Igualada. Se'n van publicar 750 números. El primer es va publicar el 6 de juliol de 1890 i el darrer portava la data de 27 de setembre de 1902. El seu format era de 44 x 32 cm i tenia quatre pàgines a tres columnes.
Era una publicació integrista catòlica. Venia a ser la continuació de Revista de Igualada (1887) i atacava les idees liberals i anarquistes que s'oposaven als seus principis. La majoria d'articles anaven sense signar, però s'hi troben col·laboracions de Josep Puiggarí, José Perea i Gabriel Castellà i Raich. Cal destacar els escrits sobre història local i els que tracten sobre l'arribada del ferrocarril a la ciutat.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1982, p. vol. 1, p. 116.
* ↑ Centro de Estudios Comarcales de Igualada. Exposición retrospectiva de la prensa igualadina. Igualada: CECI, 1948.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. 2 vol.
# La Torre de Babel

La Torre de Babel va ser un periòdic satíric reusenc en castellà que va sortir el 1870, del qual només va sortir un únic número. El subtítol deia «periódico defensor de la situación presente de España, como en su día lo será de toda la récua de las situaciones futuras».

## Història

La Torre de Babel, segons els seus redactors, és l'expressió simbòlica per a poder pujar al punt més alt, que «no era tal cielo; quería significar la gloria del presupuesto». A continuació compara la situació de la Torre i l'estat espanyol: «La confusión de estrañas lenguas, la obra a medio hacer, la coalición descoyuntada, ¿qué era sinó el anuncio de la España con honra?». Al mateix article s'estableix la comparança entre la Torre de Babel i la Revolució de Setembre: «Lo de la Torre de Babel era una figura retórica, que anunciaba la revolución de Setiembre. Nemerth el cazador, gefe de aquella coalición babélica era un mito, un símbolo, una personificación de los cazadores de los montes de Toledo». Marc Ferran, que ha estudiat la premsa satírica reusenca, indica que es refereix al general Prim.
La Torre de Babel se situa en una línia ideològica conservadora. Es desmarca però d'altres publicacions de la mateixa ideologia, com El Canta claro i El Enano de la Venta, creats i dirigits pel polític monàrquic Marià Pons. Ataca principalment Prim i el seu govern, sobretot la seva política i a Figuerola, Ministre d'Hisenda. I també als carlins, cosa que l'apropa a la tendència alfonsina. El seu editor, propietari i impressor era Gaietà Sabater, impressor també (i proper ideològicament) del Diari de Reus, portaveu dels conservadors locals.
L'únic número que va parèixer era imprès en format foli i amb vuit pàgines, i va sortir el 5 de juliol del 1870. Tenia una capçalera dibuixada, amb la bíblica Torre de Babel, sobre la qual, rodejada de núvols, hi ha un sol amb el nom imprès de «presupuesto». Es veuen també grups de militars i personatges vestits amb faixa i barretina en diverses situacions. S'imprimia a la impremta de Gaietà Sabater. Segons el periodista i historiador reusenc Gras i Elies es publicava els diumenges. Se'n conserva un exemplar a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* ↑ «La nueva de Babel». La Torre de Babel, núm. 1, 05-06-1870, pàg. 1.
* ↑ Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica (1868-1936). Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 36-37. ISBN 8487873049.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 36.
* ↑ «La Torre de Babel». [Consulta: 6 març 2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# La Vileta (Castellcir)

La Vileta, anteriorment Llobet o la Vila, és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada en el sector central-meridional del terme, a prop i al sud-est del Carrer de l'Amargura. És també molt a prop i al sud-est de la Codina, al nord-nord-est de Can Sants i a la dreta de la riera de Castellcir, a prop i al nord-oest del lloc on hi ha el Molí del Bosc.
Passa per la Vileta el Camí del Molí del Mig del Bosc.
És un mas documentat des del segle xiii, amb el nom de Vila, i apareix annex al mas Viver, actualment il·localitzat. Entre el mas de La Vileta i el de La Codina, hi ha la font de la Vileta, que brolla tot l'any.

## Referències

* ↑ Rodríguez i Lara, 2009.
* ↑ Dantí i Ruiz i Ruiz i Calonja, 1993.
* ↑ Belmonte, Cristina. «La Vileta. Castellcir». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 24 abril 2023].

## Bibliografia

* Dantí i Riu, Jaume; Ruiz i Calonja, Joan. Castellcir : segles X a XVIII: origen i evolució d'un poble de la Catalunya vella. Barcelona: R. Dalmau, 1993 (Camí Ral, núm. 2). ISBN 84-232-0459-6.
* Rodríguez i Lara, Josep Lluís. Aproximació a la toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009, p. 311 (Camí Ral, núm. 30). ISBN 84-232-0735-8.