OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ielena Fanàilova

Ielena Fanàilova (Vorónej, 19 de desembre de 1962), nom complet amb patronímic Ielena Nikolàievna Fanàilova, rus: Еле́на Никола́евна Фана́йлова, és una poetessa, traductora i periodista soviètica i russa.

## Biografia

Graduada a l'Institut Mèdic de Vorónej i al Departament de Lingüística de Filologia Romànica i Germànica de la Universitat de Vorónej. Va treballar com a metgessa a l'hospital regional de Vorónej, com a professora a la Facultat de Periodisme de la Universitat Estatal de Vorónej i com a editora d'una televisió regional. Des del 1995 i fins a finals dels la anys noranta fou corresponsal de Radio Liberty. En l'actualitat, viu i treballa a Moscou.
Ultra els seus reculls de poesia, contribueix amb crítiques literàries a diferents revistes: Znàmia, Novoie literatúrnoie obozrénie, Mitin Jurnal, i d'altres. També és traductora, sobretot de la poesia de Serhí Jadan, poeta ucraïnès. Va rebre el premi Andrei Beli el 1999 i el premi Moskovski Sxiot el 2003.

## Creativitat

La seva escriptura va des de curtes quatrenes, a les seves primeres publicacions, des d’imatges quotidianes observades amb un ull agut que recorda Marina Tsvetàieva, fins a formes més versàtils de vers lliure, amb una sintaxi breu i límpida. La seva poesia es fa més atrevida a mesura que avança la seva escriptura. En els seus poemes de moltes facetes, barreja política, història, traumes de la Rússia natal, amb esdeveniments de la seva vida personal, autors que l’han marcada, etc.

## Principals publicacions

* Путешествие (El viatge), 1994.
* С особым цинизмом (Amb un cinisme especial), 2000.
* Трансильвания беспокоит (Transsilvània pertorbada), 2002.
* Русская версия (Versió russa), 2005, llibre i CD.
* Чёрные костюмы (Vestits negres), 2008.
Les traduccions de les seves obres a l’anglès han estat publicades per l'editorial Ugly Duckling Presse-

## Bibliografia

* Polukhina, Valentina; Weissbort, Daniel. An Anthology of Contemporary Russian Women Poets (en anglès). University of Iowa Press, 2005, p. 223, 249. .
* Bunimovich, Evgeniĭ; Kates, J. Contemporary Russian Poetry: An Anthology (en anglès). Dalkey Archive Press, 2008, p. 481. .
* Delbos, Stephan «Elena Fanailova: «The Russian Version» (poems), Translated by Genya Turovskaya and Stephanie Sandler» (en anglès). Jacket Magazine, núm. 37, 2009..
* «Anthologie de la poésie russe contemporaine 1989-2009» (en francès). Bacchanales, núm. 45, febrer 2010..
* Delacroix, Marie. «Fanaïlova, Elena [Voronej, 1962]». A: Béatrice Didier, Antoinette Fouque i Mireille Calle-Gruber (dir.). Le dictionnaire universel des créatrices (en francès). Éditions des femmes, 2013, p. 1488-1489. .

## Referències

* ↑ «The Healing Art: An Interview with Elena Fanailova» (en anglès). thenormalschool.com. [Consulta: 17 gener 2021].
* 1 2 3 Delacroix, 2013, p. 1488-1489.
* ↑ Polukhina i Weissbort, 2005, p. 223.
* 1 2 Bunimovich i Kates, 2008, p. 481.
* ↑ Delbos, 2009, Jacket Magazine.

## Enllaços externs

* (rus) Pàgina de Ielena Fanàilova al lloc web "Nou mapa literari de Rússia" (biografia i textos de les seves obres).
# La Medicina contemporánea

La Medicina contemporánea va ser una publicació periòdica que sortia mensualment, apareguda a Reus l'any 1887. Portava un llarg subtítol: revista médica de Reus: órgano de la clase médico-farmacéutica de la provincia y del centro médico-farmacéutico de Tarragona.
El periodista i escriptor Francesc Gras i Elies diu que va ser la primera revista professional que va sortir a la ciutat. La va fundar i la dirigia el metge oftalmòleg Francesc Gras Fortuny.

## Contingut

El seu contingut era professional, dirigit a la classe mèdica i farmacèutica. L'editorial, que sortia a cada número i segurament estava escrita pel seu director, es titulava "Reflexiones". La majoria d'articles eren originals, i algunes seccions van existir durant tota la publicació de la revista: "Resumen del movimiento científico", que parlava sobre les innovacions mèdiques a Europa, "Sección oficial" on s'explicaven els nomenaments i les disposicions oficials, i s'exposaven estadístiques sobre malalties i curacions, "Notícias", on s'indicaven els trasllats, les vacants, les baixes professionals i es parlava dels congressos mèdics i farmacèutics, i la secció de "Bibliografia" que donava notícia de les novetats aparegudes en el camp de la medicina. La revista va tenir, a més del doctor Gras Fortuny, alguns col·laboradors eminents: Emili Briansó, Àngel Campos, Salvador Cardenal Fernández, Antoni Constantí Bages, Jaume Ferran i Clua, Joan Giné i Partagàs i Bartomeu Robert.

### Aspectes tècnics

S'imprimia a la Impremta d'Eduard Navàs, i després a la de Sabater. Tenia normalment 24 pàgines, més unes altres vuit de publicitat. Sortia mensualment, i els articles eren sempre en castellà. Publicava fulletons de contingut especialitzat. El subtítol va variar amb el temps. L'últim número conegut és el número 1 de l'any VI, del gener de 1892. La numeració començava cada any de nou.
La Biblioteca Central Xavier Amorós i la Biblioteca del Centre de Lectura de Reus en tenen alguns exemplars.

## Referències

* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de F. Arís e Hijo, 1904, p. 39.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 340.
* ↑ Aguadé Sans, Enric «Metges en exercici a Reus». Col·legi Oficial de Metges de Tarragona: una història de cent anys (1898 - 1998), 1998, pàg. 124.
* ↑ Segons s'observa a: núm. 8 any II (febrer de 1888), Núm. 10 any III (octubre de 1889) i núm. 1 any VI (gener de 1892).
* ↑ «La Medicina Contemporánea». Catàleg Argus. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2022].
* ↑ «La Medicina Contemporánea». CCUC. Consorci Universitari de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2022].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Steatocranus mpozoensis

Steatocranus mpozoensis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ Boulenger, G. A. 1899. Matériaux pour la faune du Congo. Poissons nouveaux du Congo. Troisième Partie. Silures, Acanthoptérygiens, Mastacembles, Plectognathes. Ann. Mus. Congo (Ser. Zool.) v. 1 (fasc. 3): 39-58, Pls. 20-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Roberts, T. R. & D. J. Stewart. 1976. An ecological and systematic survey of fishes in the rapids of the lower Zaire or Congo River. Bull. Mus. Comp. Zool. v. 147 (núm. 6): 239-317, Pls. 1-14.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Snoeks, J. i G. De Boeck 1991 Steatocranus. p. 460-461. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, Bèlgica; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1992. Cichlidae. p. 714-779. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Volum 2. Coll. Faune Tropicale núm 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, 902 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Salvador Maluquer i Nicolau

Salvador Maluquer i Nicolau (Barcelona, 22 de gener de 1881 - Barcelona, 1955) fou un advocat, naturalista i divulgador científic català.

## Biografia

Va néixer al carrer del Carme de Barcelona, fill de Joan Maluquer i Viladot i de Caterina Nicolau i Rosés, ambdós naturals de Barcelona, i germà de Josep i Joaquim Maluquer i Nicolau. Casat amb Neus de Motes i Aleu (1882-1975), varen ser pares de Joan Maluquer de Motes i Nicolau.
Especialista en entomologia, va ser membre fundador de la Institució Catalana d'Història Natural, que presidí el 1910. Va publicar diverses obres d'ensenyament i de divulgació científica com L'aquari d'aigua dolça (1918), Llibre de la natura (1932) i El microscopi (1936). El 1918, juntament amb els seus germans Joaquim i Josep, va publicar la revista Physis.
Va exercir de professor de ciències naturals a l'Escola Normal de la Mancomunitat, que va ser clausurada per la dictadura de Primo de Rivera, i posteriorment de l'Escola Normal de la Generalitat, creada l'any 1931 i suprimida a la fi de la Guerra Civil espanyola.

## Referències

* 1 2 «Naixements 1881, núm. 448». AHCB, 22-01-1881.
* 1 2 «esquela primer aniversari de Salvador Maluquer». La Vanguardia, 20-03-1956, pàg. 19.
* ↑ «Nieves De Motes Aleu». geneanet. cecil3.
* ↑ «Necrológica. Doña Nieves de Motes Aleu, viuda de Maluquer». La Vanguardia, 05-12-1975, pàg. 32.
* 1 2 Maluquer de Motes i Bernet, Jordi «Joan Maluquer de Motes i Nicolau (1915-1988). Records i impressions». Revista d'Arqueologia de Ponent, 23, 2013. Arxivat de l'original el 28 d’abril 2018 [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ «Salvador Maluquer i Nicolau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Directori de les societats filials: (1907-2007). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2009. ISBN 978-84-92583-11-9.
* ↑ Maluquer i Maluquer, Salvador «Un intent de divulgacio de les ciencies de la natura a Catalunya: La Revista Physis». Butlletí Institució Catalana d'Història Natural, 50, 1983, pàg. 61-66.
# Ielizaveta Bliumina

Ielizaveta Bliumina, coneguda per la transliteració en anglès com Elisaveta Blumina (en rus: Елизавета Блюмина; Leningrad, 1976), és una pianista russa. Ha guanyat nombrosos premis internacionals.
Elisaveta Bliumina es va formar inicialment al Conservatori Rimsky-Korsakov de Sant Petersburg i es va beneficiar de l'ensenyament de grans mestres com Radu Lupu, András Schiff o Paul Badura-Skoda sense oblidar la influència de la seva mare la pianista Mara Mednik.
Va començar la seva carrera en solitari als 16 anys amb el primer concert de Brahms acompanyada per l'Orquestra de Sant Petersburg dirigida per Aleksandr Polianitxko. Ha sigut convidada a nombrosos festivals i ha actuat en recitals a llocs tan prestigiosos com la Filharmònica de Berlín o al Carnegie Hall de Nova York.

## Compositors oblidats

Al mateix temps que la seva carrera solista, desenvolupa una activitat de música de cambra dins de la seva pròpia formació, l'Ensemble Blumina. Bliumina ha invertit molt de temps a donar a conèixer l'obra per a piano en enregistraments i després amb la formació de cambra del compositor polonès Mieczysław Weinberg.
El fet que Mieczysław Weinberg es torni a interpretar regularment avui i les seves obres ara es graven és gràcies a Gidon Kremer, que va ser infectat per Bliumina amb la "febre de Weinberg". Bliumina aposta per compositors “no desitjats”. En els seus concerts, de vegades, no només presenta la seva música, sinó també la seva sort. En fer-ho, va ser molt ben rebuda en una sèrie de concerts a les comunitats jueves d'Alemanya: "El destí va tocar a molts dels oients i de vegades va estar vinculat a les seves pròpies experiències".
La música idiosincràtica de Galina Ustvólskaia, que no va ser reconeguda a la Unió Soviètica a causa de la seva profunda religiositat cristiana, li preocupa especialment.
Bliumina és la directora artística del Festival de música de cambra russa d'Hamburg,

## Referències

* ↑ «Biografia» (en anglès). Naxos. [Consulta: 15 maig 2020].
* ↑ «Biografia» (en alemany). staatskapelle-berlin.de. [Consulta: 15 maig 2020].
* ↑ «Entrevista». Final Note Magazine. Arxivat de l'original el 25 d’agost 2017. [Consulta: 15 maig 2020].

## Enllaços externs

* Ielizaveta Bliumina - Lloc web oficial
# Laocoont

Laocoont, (en grec antic Λᾱοκόων), segons la mitologia grega, fou un sacerdot d'Apol·lo Timbri troià, fill d'Antènor. Es casà amb Antíope, la qual li donà dos fills, Etró i Melanto, o bé Antifos i Timbreu. Laoocont atragué la còlera d'Apol·lo en casar-se amb la seva muller davant l'estàtua consagrada a aquest déu, cosa que constituïa un sacrilegi.
Quan els grecs van desembarcar a Troia, els troians havien lapidat el sacerdot de Posidó amb el pretext que no havia sabut obtenir, mitjançant sacrificis, la protecció d'aquest déu i tampoc havia impedit l'arribada de les tropes enemigues. En el moment en què els grecs van simular embarcar i van deixar el cavall de fusta a les portes de la ciutat, Laocoont se'n malfià i mirà de convèncer els seus conciutadans que no l'acceptessin com a obsequi, però aquests no li'n van fer cas. Els troians encarregaren a Laocoont que oferís un sacrifici a Posidó amb el prec que fes caure grans tempestes a la ruta de les naus enemigues.
Però quan Laocoont es disposava a oficiar el sacrifici a Posidó en plena platja immolant al déu un brau, dues serps gegants van sortir de la mar i es van enroscar en els seus dos fills. Laocoont va córrer a auxiliar-los, però tots tres van morir escanyats pels monstres, els quals van anar després a trobar-se al peu de l'estàtua d'Atenea, al temple de la ciutadella. Davant aquest prodigi, els troians van recordar que Laocoont s'havia oposat a la proposta d'introduir a la ciutat el cavall abandonat pels grecs, havia aconsellat de cremar-lo i fins i tot havia revelat que era buit. Van creure que la mort de Laocoont era un càstig per aquest acte sacríleg, quan, en realitat, encara que ells no podien saber-ho, Apol·lo venjava un sacrilegi anterior: la profanació del seu temple.
Ja no es va dubtar en consagrar el cavall a la divinitat, i això -com se sap- va originar la ruïna de la ciutat. Els troians ho interpretaren com un càstig dels déus per haver-se oposat a una oferta de pau, però generalment se suposa que les serps van ser enviades per Atena, que desitjava la caiguda de la ciutat.
La tradició ha conservat el nom de les dues serps, que es deien Porce i Caribea.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 311. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana, Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 132. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Ifidamant

Segons la mitologia grega, Ifidamant (en grec antic Ιϕιδαμας, Ifidamas) fou un heroi troià, fill d'Antènor i de Teano, filla del rei de Tràcia Cisseu. Aquest rei el va educar, i el va casar amb una de les seves filles, una germana de la seva mare.
Poc després de casar-se va marxar a la guerra de Troia amb dotze naus. Va morir a la guerra de Troia a mans d'Agamèmnon, i el seu fill primogènit, Coó, va intentar venjar-lo, i aconseguí ferir al rei, que es va haver d'allunyar del camp de batalla.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 288. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 122. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# La Part Petita

La Part Petita és una entitat de població del terme comunal de Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a la comarca nord-catalana de l'Alta Cerdanya.
És a prop al nord-est del nucli de la Part Major del poble d'Angostrina, al qual pertany, al peu de la carretera de Font-romeu (D - 618).
La Part Petita és un dels dos nuclis primigenis del poble d'Angostrina. En un primer estadi, el poble d'Angostrina era una parròquia rural d'hàbitat dispers, però de seguida es començaren a formar dos petits nuclis, la Part Major, més gran i a prop de l'església parroquial de Sant Andreu d'Angostrina, i la Part Petita, com el seu nom indica, més petita que l'altra i allunyada de l'església parroquial.
Al nord de la Part Petita es troba el mas, actualment veïnat, del Mas d'en Gaula.

## Referències

* ↑ La Part Petita en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Angostrina». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1994 (Onomasticon Cataloniae, II A - Be). ISBN 84-7256-889-X.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Pélissier, Jean-Pierre. Paroisses et communes de France : dictionnaire d'histoire administrative et démographique, vol. 66 : Pyrénées-Orientales. París: CNRS, 1986. ISBN 2-222-03821-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Stefano Gobatti

Stefano Gobatti (Bergantino, Vèneto, 5 de juliol de 1852 – Bolonya, 17 de desembre de 1913) fou un compositor italià del Romanticisme.
Als vint-i-un anys estrenà a Bolonya la seva primera òpera I Goti (1873) que aconseguí un extraordinari èxit i que feu cèlebre al seu autor en pocs dies, sent sol·licitada la partitura pels principals teatres d'Itàlia. L'obra va tenir un èxit sense precedents i va despertar tants elogis com per ser recordada pels historiadors com un dels grans triomfs de la història del melodrama. Per aquesta òpera, Gobatti va ser proclamat l'èmul de Verdi i el competidor de Wagner, però de seguida va romandre arraconada en els prestatges del seu editor.
Dos anys més tard estrenà la seva segona òpera, Luce, que encara augmentà la seva reputació de jove compositor, però les seves obres següents no respongueren a les esperances que les dues anteriors havien fet concebre. El 1881 va estrenar Cordelia.

## Referències

* ↑ «La música italiana i Cavalleria Rusticana». La Vanguardia. [Consulta: 28 juliol 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 403 (ISBN 84-239-4526-X)
# Salvador Revés Grau

Salvador Revés Grau (Lleida 1851 - 1908), conegut popularment com "Lo Teta" o "Badó", va ser un músic, poeta, periodista i dibuixant. Signava articles també amb el pseudònim "Nagen".
L'any 1885 guanyà el premi Cítara de Plata al certamen de l'Acadèmia Mariana amb el seu poema religiós La Estrella del Nord. Des de 1886 col·laborà a El Diario de Lérida, on publicà la major part dels seus versos (destaca el seu poema líric i romàntic Las Violas, 1890); de 1892 és el seu poema Dos dotzenes de consells (el saber no ocupa lugar). Aquell mateix any formà part del grup musical La Pua, dirigit per Joan Bergós i Dejuan "Lo Llaüt"; Lo Teta feia els arranjaments i dirigia els assajos. El 1900 participà en l'expedició fluvial pel Segre juntament amb els Arderiu, els Llúria (Manuel Roger de Llúria) i el cap de l'expedició, Joan Bergós, tots membres de l'Associació Catalunya; portaren la bandera des de Lleida a Torres de Segre. Arran d'aquesta expedició fluvial, de caràcter catalanista, van ser processats per denúncia del governador José Martos O'Neale.
Publicà a la revista Lo Garbell, en la fundació de la qual intervingué.
Es va casar amb Maria Vidal i Albert, natural de Granollers, el 1885.

## Referències

* ↑ El cognom va passar de ser escrit Revés a ser escrit Rebés en algun moment al llarg de la vida de Salvador Revés i Grau. El seu fill Salvador Rebés i Vidal va ser inscrit sota la forma Rebés, al igual que els seus descendents.
* ↑ «Noticias de Barcelona». La Veu de Catalunya, 11-10-1900, pàg. 2.
* ↑ «José Martos O'Neale». Altres històries de Lleida. [Consulta: 20 juny 2019].
* ↑ BORRELL I FIGUERA, Josep (1984), Escriptors Contemporanis de Ponent (1859-1980), Ajuntament de Lleida, La Banqueta: Quaderns de divulgació ciutadana, núm. 4, p. 49.
* ↑ ROIG NADAL, Miquel (2005), Els renoms de Lleida: mil mots, motius, noms, malnoms i pseudònims de Lleida i voltants, Lleida, Pagès Editors, p. 127.
* ↑ Cens de Girona de 1919-1925, inscripció de Salvador Rebés Vidal i de la seva mare, Maria Vidal Albert, al número 8 de la plaça de la Constitució.
# Ifis (filla de Teletusa)

D'acord amb la mitologia grega, Ifis (en grec antic Ἶφις) va ser una noia de Creta, filla de Ligdos i de Teletusa.
Abans del seu naixement, el pare va disposar que, si el nadó era una nena, havia de morir, però la mare, quan estava a punt d'infantar, va tenir una visió on se li va aparèixer Isis, que li va ordenar que pugés la criatura, fos quin fos el seu sexe. Com que va néixer una nena, la va vestir i educar com si fos un nen, i li va posar de nom Ifis, que en grec és ambigu. Una noia, Iante, que compartia l'error general de considerar-la un noi, se'n va enamorar i Ifis d'ella, i el seu pare hi va emparaular el casament. Però Teletusa, tement que no es descobrís el secret, anava ajornant l'enllaç, fins que acudí a la deessa Isis per suplicar-li que hi posés remei, i la deessa va canviar el sexe d'Ifis perquè el casament pogués celebrar-se.
Al 1637 el poeta i dramaturg francès Isaac de Benserade s'hi va inspirar per a escriure una comèdia: Ifis i Iante, traduïda al català per Encarna Sant-Celoni.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 290. ISBN 9788496061972.
* ↑ de Benserade, Isaac. Ifis i Iante. adesiara editorial, 2024, p. 304. ISBN 9788419908094.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 123. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461