OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Catexi

La catexi (en grec antic: κάθεξις) fa referència, segons Sigmund Freud, i dins del context psicoanalític, a un " concepte econòmic: la catexi fa que certa energia psíquica s'unisca a una representació o grup de representacions, una part del cos, un objecte, etc".
La paraula que apareix en tota l'obra freudiana per designar aquest concepte l'alemanya Besetzung. «Catexi» n'és una de les «retraduccions» possibles, perquè en realitat prové de la traducció anglesa cathexis, que en fou l'opció de Strachey per a la Standard Edition. Laplanche proposa el terme traduït com a acceptable, però anota que en rigor és equivalent a altres com «càrrega», «ocupació», «investidura», etc. Sovint apareixen en els textos psicoanalítics certes expressions compostes, com «càrrega energètica», «investidura libidinal», etc., que es refereixen a la catexi.

## Catexi en Deleuze i Guattari

Gilles Deleuze i Félix Guattari fan una revisió, extrapolació i reutilització del terme. En la seua crítica a la psicoanàlisi (L'anti-Èdip), els autors n'apliquen el concepte a l'esfera social i el divideixen distingint-ne dos tipus: les catexis preconscients d'interés de les catexis inconscients de desig.
La noció de catexi en general (i en les seues divisions) es comprén millor seguint la manera en què tots dos autors conceben el desig, noció per què s'inclinen o prefereixen a la de libido, ja que tindria un caràcter de reciprocitat entre l'àmbit social i l'individual des d'un pla molar fins a un pla molecular, una reciprocitat de què manca la noció de libido. A partir d'aquesta primera divisió adjectiven el terme d'altres maneres: per exemple, la catexi «social» per a ells no s'ha de reduir a la catexi «familiar», cosa que segons diuen fa la psicoanàlisi freudiana. Quan ocorre això, en canvi, la noció de catexi familiar és a vegades intercanviable per catexi «feixista».
L'anomenada catexi feixista fa referència pròpiament al caràcter tancat de tota mena d'agrupació respecte a altres agrupacions, partint de la simple idea que qualsevol manera d'individualitat no és individual.
El que explica aquesta reciprocitat del desig ve donat pel fet que el desig s'«emplaça» en els grups, això és, en les catexis d'interés. En el pla d'aquesta darrera catexi, Deleuze-Guattari prefereixen la noció d'infraestructura abans que la d'ideologia d'acord amb el caràcter immanentista o processualista que conceben del camp social i, en definitiva, del terme original d'inconscient.

## Vegeu també

* Libido
* Esquizoanàlisi
* Constructivisme

## Referències

* ↑ Laplanche, Jean & Pontalis, Jean-Bertrand (1996), Diccionario de Psicoanálisis, traducció: Fernando Gimeno Cervantes. Pàgina 49. Barcelona: Editorial Paidós. ISBN 9788449302565.
* ↑ Ibídem
* ↑ "El antiedipo: entrevista a Gilles Deleuze y Félix Guattari". Entrevista con Catherine Backes-Clément. Revista L'Arc, núm. 49, 1972.
# Catherine Théot

Catalina Theot (Barenton, Baixa Normandia, 5 de març de 1716 - París, 1 de setembre de 1794) fou una visionària francesa.
Era domèstica d'un convent de París, i en un principi combregava tots els dies i la seva conducta era mirada com a exemplar, però l'excés de privacions alterà la seva raó, i se li va permetre abandonar la clausura, després d'un examen facultatiu. Des de llavors començà anomenar-se a si mateixa Mare de Déu i la Nova Eva, i predicava que tot el que s'afirmava en religió cristiana no era més que una figura de l'esdevenidor, i que quan ella complís els setanta anys, vindria al món el vertader i únic Messies.
Com que les seves predicacions feien forces adeptes, va intervenir la policia, que la va detenir el 21 d'abril de 1779. Empresonada primer, a la Bastilla i després a la Salpêtrière, fou posada en llibertat el 1782, amb el que continua les seves propagandes, i una vídua anomenada Godefroy, que vivia en el carrer de Contrescarpe-Saint-Marcel, la instal·la a casa seva, que esdevingué el lloc de reunió dels adeptes a la visionaria i on si celebraven cerimònies extravagants, malgrat que no immorals, que presidia l'excartoixà Christophe Antoine Gerle, el qual gaudia de la confiança i de l'amistat de Robespierre, al qual, sembla, s'havia iniciat en l'afer.
Del fet en feren els enemics del cèlebre tribú una arma per perjudicar-lo, i a mitjans del 1793, el Comitè de Seguretat general prengué cartes en l'assumpte essent detinguda la profetessa, a la qual, segons es digué, se li descobrí una carta dirigida a Robespierre, malgrat que ningú arribà a veure. Marc-Guillaume Alexis Vadier, encarregat de redactar l'informe, inventà una verdadera conspiració, i la Theot i els seus sequaces foren conduïts davant el Tribunal revolucionari i empresonats a la Bastilla.
Poc després era empresonat i guillotinat Robespierre (28 de juliol de 1794) i absolts la Theot i la resta d'acusats.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 539 (ISBN 84-239-4561-8)
# Cecilio Francisco Centurión y Centurión

Cecilio Francisco Centurión y Centurión (m. Madrid, 15 de setembre de 1688) va ser un noble espanyol, IV marquès d'Estepa i d'Armunia.
Va ser el fill primogènit d'Adán Centurión y Fernández de Córdoba, marquès d'Estepa i d'Armunia, i de Leonor Centurión y Mendoza. En heretar del seu pare, va ostentar els títols de marquès d'Estepa, d'Armunia, de Laula, entre d'altres. A més, va ser patró de les esglésies i convents d'Estepa, del Col·legi Major i Universitat de Bolonya i membre del consell del rei.
Va casar-se amb Luisa Mesía-Carrillo y Portocarrero, marquesa de la Guardia. Va tenir dos fills, José, marquès de Laula i mort en la infància, i Francisca Josefa, hereva dels títols tret dels vinculats a la casa d'Estepa, que es regia per una successió agnatícia, raó per la qual el títol va passar als descendents del seu germà Luis.
Va morir a Madrid el 15 de setembre de 1688.

## Referències

* 1 2 3 4 Hurtado de Mendoza, Enrique «Los Centurión, marqueses de Estepa y su línea cubana». Hidalguía, núm. 256-257, 1996, pàg. 342-343.
* 1 2 Rivarola y Pineda, Juan Feliz Francisco. Monarquía Española. Blasón de su nobleza (en castellà). Madrid: Imprenta de Alfonso de Mora, 1736, p. 197-198.
* ↑ «Centurión Centurión, Cecilio Francisco (?-1688)» (en castellà). Censo-Guía de Archivos de España e Iberoamérica. Ministeri de Cultura i Esport. [Consulta: 20 octubre 2021].
# Ceferino Araujo Sánchez

Ceferino Araujo Sánchez (Santander, 21 d'octubre de 1829 – Labastida, 26 d'octubre de 1897) va ser un pintor espanyol.

## Biografia

Va néixer a Santander el 21 d'octubre de 1829, essent un dels fill del matrimoni de Tomás Araujo, de Valladolid, i de Teresa Sánchez, de Madrid. El seu naixement a Cantàbria va ser fortuït, el seu pare hi estava destinat com a metge de l'armada. La família ben aviat es va establir a Madrid, d'on l'artista sempre es va sentir natural.
Va ser deixeble de Carlos de Haes i de l'Escola Superior de Belles Arts de Madrid, dependent de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran. Va conrear principalment el paisatge, tot i que també va treballar com a decorador al cafè restaurant de Fornos, i com a retratista, confeccionant els d'Antonio Remón Zarco del Valle i Salustiano de Olózaga per a l'Ateneu Científic i Literari de Madrid. Va participar en diversos certàmens artístics com l'Exposició Nacional de Belles Arts en els anys 1858, 1860, 1862 i 1866, en el penúltim dels quals va obtenir a la penúltima una medalla de segona classe. També participà a l'Exposició Castellana de Belles Arts (1859) a Valladolid, on va ser premiat amb una medalla d'argent, a la de Baiona de 1861, guardonat amb una medalla de coure, i a la de Cadis de 1860.
També va escriure sobre art i va actuar com a crític de belles arts. Va col·laborar a les revistes La Ilustración, El Arte en España, La Revista de Bellas Artes, La España Moderna, El Día i Revista de Archivos, Bibliotecas y Museos. Així mateix, va ser autor de dues monografies sobre Francisco de Goya i Vicente Palmaroli, a més del llibre Los Museos de España el 1875, on va reflexionar de manera crítica sobre els museus, fent un important anàlisi sobre el Museu del Prado.
El 1890 va traslladar-se amb la seva família a Vitòria, on va establir la seva residència. Va morir a Labastida, localitat on passava l'estiu, el 26 d'octubre de 1897, víctima d'una malaltia.

## Obres

Algunes obres d'Araujo es conserven al Museu del Prado:
* Paisatge amb pastora de cabres al costat d'un riu (1891)
* Jardí d'un convent de monges (1891)
* Paisatge (1888)
* Paisatge amb un riu (1891)
* Paisatge amb figures al costat d'un llac (1891)
* Mare de Déu del Cobre (1891)
A banda, Manuel Ossorio en cita les següents, vinculades a les exposicions on va participar:
* Una sínia arruïnada als voltants del Manzanares
* Rodalies d'Àvila
* La platja del Grau
* Records del Guadarrama
* Tarda d'estiu
* Vista d'Hendaia
* Vista de Madrid
* Vista d'Àvila
* Font de Neptú en el Prado
* Bosc de San Antonio d'Àvila
* Els pins de la Casa de Campo
* Pinars de San Martín de Valdeiglesias
* Plaça de València

## Referències

* 1 2 Mélida, José Ramón «Ceferino Araujo Sánchez». La España Moderna, núm. 108, 30-11-1897, pàg. 114-131.
* 1 2 3 4 5 Ossorio y Bernard, Manuel. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 46-47.
* 1 2 3 Portús Pérez, Javier. «Araujo Sánchez, Ceferino» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 18 gener 2023].
# Celestino Piaggio

Celestino Piaggio (Concordia, Argentina, 20 de desembre de 1886 - Buenos Aires, 26 d'octubre de 1931) fou un pianista, director d'orquestra i compositor argenti.
Fou alumne del Conservatori de Buenos Aires sota la direcció de Villiams i d'Aguirre, i va merèixer altes distincions. El 1906 fou nomenat professor de piano d'aquell Conservatori. El 1908 es traslladà a París, ingressant en la Schola Cantorum, on perfeccionà i amplia els seus coneixements. El 1914, acabats els seus estudis, anà a Romania per passar unes vacances; però la guerra l'obligà a romandre cinc anys en aquell país, donant-se a conèixer avantatjosament com a compositor i director d'orquestra.
Abans de retornar a la seva pàtria, encara passà un any estudiant al costat de Nikisch i el 1920 tornà a Bucarest per a dirigir un concert al front de l'Orquestra Filharmònica, direcció que se li oferí, el mateix que una càtedra en el Conservatori però refusà ambdues ofertes i marxà al seu país, després de tant llarga absència, on va dirigir diverses temporades de concerts en el teatre Colón de Buenos Aires.
Entre les seves produccions es compten: Minuetto, Los dies, Página gris, humorística i dos arabescs per a piano, miniatura, andantino, gavota i dansa per a orquestra, i tres romances per a cant i piano, totes elles premiades, i que es distingeixen per l'elegància del gir melòdic, riquesa harmònica i brillant instrumentació.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 419 (ISBN 84-239-4544-8)
# Celler Cooperatiu de Nulles

El Celler Cooperatiu de Nulles, més conegut com a ADERNATS-Vinícola de Nulles, es troba al nord de la població. D'estil noucentista, va ser construït entre el 1919 i 1920 per l'arquitecte vallenc Cèsar Martinell i Brunet, encarregat pel Sindicat Agrícola de Sant Isidre de Nulles amb l'ajut econòmic del Banc de Valls.
L'edifici consta de dues naus principals i tres cossos auxiliars, producte d'ampliacions posteriors. La primera nau és de doble nau basilical rectangular, destinada a celler, amb estructura d'arcs equilibrats parabòlics doblats de maó vist per suportar la coberta a dues vessants de teula àrab. La segona és contigua i transversal a la primera i té una estructura de coberta a base d'encavallada metàl·lica i coberta de xapa, també metàl·lica.
Aquest celler incorpora algunes de les novetats tècniques (constructives i de tecnologia de producció vitivinícola) que es van convertir en invariants pròpies de l'obra de Cèsar Martinell en gairebé tots els seus cellers. Per exemple, la construcció de l'estructura de les naus basada en arcs parabòlics de maó, els cups subterranis cilíndrics i separats per cambres aïllants ventilades, i la composició i les textures de les façanes.
Fou declarat Bé Cultural d'Interès Nacional al DOGC núm. 3722 del 18/09/2002. El codi BCIN és 1861-MH, i el BIC, RI-51-0010775.

## Enoturisme

Actualment, gràcies al reconeixment de l'enoturisme i els seus vins i caves Adernats, s'ha posicionat com un referent a les comarques de Tarragona. Situat en un punt estratègic de la Ruta del Cister, Nulles és un petit poble rural. Cabanyes i marges de pedra seca recorren les extenses vinyes que envolten el poble. I com a punt d'unió entre la gent i la terra, un celler, la Catedral del Vi de Nulles.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «RESOLUCIÓ CLT/2501/2002, de 14 d'agost, per la qual es dona publicitat a l'Acord de la Comissió de Govern per a Assumptes Culturals i Educatius de 30 de juliol de 2002, de declaració de bé cultural d'interès nacional, en la categoria de monument històric, a favor del Celler Cooperatiu de Nulles. (Pàg. 16249)» (html). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya - DOGC núm. 3722, 18-09-2002. [Consulta: 17 agost 2011].
# Cementiri d'Agullana

El Cementiri d'Agullana és el cementiri del municipi d'Agullana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La majoria dels cementiris creats al llarg del segle xix i XX segueixen una mateixa estructura. Un espai destinat a l'administració, una plaça per als carruatges/cotxes, un edifici destinat a dipòsit de cadàvers, una fossa comuna (per a les persones que no tenien nínxols ni panteó), parcel·les i nínxols particulars, una capella, un espai per a nonats, etc. La zona dels nínxols i els panteons sovint es resolia en un clos amb jardí.

## Una hostessa il·lustre

En aquest cementiri fou enterrada, l'any 1946, Lídia de Cadaqués –Lídia Noguer i Sabà. Xènius escriví un epitafi per a la seva tomba i la làpida fou pagada pel pintor Salvador Dalí. L'epitafi diu: "Descansa aquí / si la tramontana la deja / Lidia Nogués de Costa / sibila de Cadaqués / que por inspiración mágica / dialécticamente fué y no fué / a un tiempo Teresa, / la Bien Plantada, / en su nombre conjuran / a cabras y anarquistas / los angélicos." Aquesta làpida no es col·locà en el seu moment perquè les autoritats eclesiàstiques no ho permeteren. Estigué molt de temps en unes dependències del cementiri fins que Salvador Dalí se la va endur i, finalment, el 12 de març de l’any 1989 va poder ser col·locada en un acte en què es va interpretar la Serenata de Lídia de Cadaqués, de Xavier Montsalvatge.

## Referències

* 1 2 3 «Cementiri d'Agullana». Gencat. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: setembre 2022].
* ↑ Tubert i Canada, Enric «Lidia Noguer i Sabá, la que fou i no fou Teresa, la Ben Plantada». Revista de Girona, núm. 132, 1989, pàg. 81-87.
* ↑ Munárriz, Nuria. «Serenata en el cementerio» (en castellà). La Vanguardia, 12-03-1989. [Consulta: 19 setembre 2022].
# Cementiri de Samtavro

El cementiri de Samtavro (en georgià: სამთავროს სამაროვანი) és un cementiri al nord de Mtskhetha, Geòrgia, datat d'entre la meitat del III mil·lenni aC i el segle x. Va ser excavat per primera vegada per F. Bayern en les dècades de 1870 i 1880. Les excavacions van començar novament el 1938 per A. Kalandadze i continuen en l'actualitat.
Al 2014, un decret del Govern de Geòrgia va atorgar al cementiri de Samtavro l'estatus de Monument Cultural destacat de Geòrgia.

## Història

Els arqueòlegs han examinat fins a 3.000 tombes de diversos tipus i han determinat l'estratigrafia del lloc. Un tipus de ceràmica arcaica, eines de pedra i estructures cremades es van descobrir en la capa cultural més antiga —principis de l'edat del bronze. Un túmul funerari de l'edat del bronze mitjà contenia eines de bronze, joies d'or i perles, entre d'altres. Es va trobar material arqueològic particularment divers en els enterraments de l'edat del bronze tardana i de la primerenca edat del ferro. Entre els artefactes trobats hi havia ceràmiques polides amb patrons geomètrics i ceràmiques esmaltades, eines de bronze i ferro, cinturons de bronze gravats, ossos, figures de bronze zoomorfes, així com àgates i altres joies.
La capa superior del cementiri data del segle II - I aC. Contenia tombes de pedra, cistes, sarcòfags de pedra, criptes de carreus, i tombes de llosa o maó.

## Referències

* 1 2 3 «The Samtavro Cementiry of Caucasian Iberia: Recent Research» (en anglés). Georgian National Museum, 24-07-2013. [Consulta: 8 agost 2019].
* ↑ საქართველოს მთავრობის დადგენილება №295, 2014 წლის 14 აპრილი, ქ. თბილისი, კულტურული მემკვიდრეობის ზოგიერთი უძრავი ძეგლისა და არამატერიალური კულტურული მემკვიდრეობის ძეგლისათვის „დედაენა - ქართული საანბანე სახელმძღვანელოს შედგენის იაკობ გოგებაშვილისეული მეთოდი“ ეროვნული მნიშვნელობის კატეგორიის განსაზღვრის შესახებ.(Resolució del Govern de Geòrgia No. 295, 14 d'abril de 2014, Tbilissi, Per a alguns llocs de patrimoni cultural inamovible i llocs de patrimoni cultural immaterial)

## Bibliografia

* A. Kalandadze: Llocsarqueològics preantics de Samtavro, Mtskheta IV, Tbilisi, 1980.
* T. Chubinishvili: Els llocs | Els setges] arqueològics més antics de Mtskheta, Tbilisi, 1957.
* M. Ivashchenko: Enterro a Samtavro dels primers tres segles, Mtskheta III, Tbilisi, 1980.
# Centre Marista d'Escoltes

Centre Marista d'Escoltes (CMS) és una federació d'agrupaments escoltes de Catalunya creada el 1977, no reconeguda internacionalment ni per la WAGGGS ni per la WOSM. Aquesta és una entitat educativa formada per agrupaments dels col·legis Maristes de Catalunya.

## Agrupaments

Aquesta federació està formada per 8 agrupaments:
| Agrupament | Localitat | Seu |
| Agrupament Escolta Albada | Rubí | Maristes Rubí |
| Agrupament Escolta Arrels | Girona | |
| Agrupament Escolta Champagnat | Barcelona | Maristes La Immaculada |
| Agrupament Escolta Garbí | Lleida | Maristes Montserrat |
| Agrupament escolta La Soca | Mataró | Maristes Valldemia |
| Agrupament Escolta Montserrat | Barcelona | Maristes Sants-Les Corts |
| Agrupament Escolta Torxa | Igualada | |
| Grup Escolta Champagnat | Badalona | |
L'any 1977 es va crear el Centre Marista d'Escoltes i el Club de Montaña canvià el nom i va passar a anomenar-se Centre Escolta Maristes Igualada (CEMI). També es va editar el llibre "Un riu anomenat Anoia". Durant aquesta dècada es van crear les branques de Castors i els Ròvers.
La dècada de 1990 va representar un període d'estabilitat per a l'agrupament amb un nombre d'escoltes situat entre els 70 i 90 nens i nenes. Posteriorment es va ampliar el local amb la incorporació del 1r pis i es va editar el llibre Anoia, terra de camins, guanyador del segon premi en la modalitat "En la millora de l'entorn natural" del certamen Jaume Ciurana (2001). Finalment, el cau va inaugurar les noves instal·lacions al carrer del Bruc núm. 9 d'Igualada i va deixar definitivament les que tenia al carrer sant Roc.

## Referències

* ↑ Agrupaments del Centre Marista d'Escoltes Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ A.E. Torxa. Un Riu anomenat Anoia. Igualada: Felber, 1980, 41. ISSN 19779860
* ↑ Agrupament Escolta Torxa, Clan de Róvers. Anoia, terra de camins. Igualada: Agrupament Escolta Torxa, 2001, 126. ISSN 31673660
* ↑ Generalitat de Catalunya, Memòria del Departament de Benestar i Família 2002, pàg 22

## Enllaços externs

* Web de Centre Marista d'Escoltes Arxivat 2007-09-15 a Wayback Machine.
# Centre Nacional d'Educació Ambiental

El Centre Nacional d'Educació Ambiental (CENEAM) és un centre de referència a Espanya en el tema de l'educació ambiental, que promou la responsabilitat dels ciutadans en relació amb el medi ambient. Dedica els seus recursos al servei de tots aquells col·lectius, públics i privats, que desenvolupen programes i activitats d'educació i formació ambiental. Depèn funcionalment de la Subsecretaria per a la Transició Ecològica, i orgànicament de l'Organisme Autònom Parcs Nacionals (OAPN). Les seves funcions estan regulades mitjançant l'ordre ministerial 1973/2002.
El centre va ser creat per l'ICONA (Institut Nacional per a la Conservació de la Naturalesa) en 1987, com un fòrum de reunió, coordinació i difusió a escala estatal a Espanya en l'àmbit de l'educació ambiental, seguint les recomanacions de la Conferència Internacional sobre Educació Ambiental, celebrada a Tbilisi, en 1977.
Des de 2015 és director del centre el biòleg Javier Pantoja Trigueros, qui va substituir Juan Carlos Dueñas, director des de 2000.

## Referències

* ↑ Adscripció funcional del CENEAM. «Reial decret 401/2012, de 17 de febrer, pel qual es desenvolupa l'estructura orgànica bàsica del Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi ambient.».
* ↑ «Orden del Ministerio de Medio Ambiente 1973/2002 de 22 de julio, BOE núm. 184, de 2 de agosto de 2002, pp. 28600-28600».
* ↑ En 1995 va passar a denominar-se Parcs Nacionals. «Des del 4 de Julio de 1995 va passar a denominar-se Parcs Nacionals, segons Reial decret 1055/1995, de 23 de juny, per la qual es modifica parcialment l'estructura orgànica del Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació (BOE, n.158 de 4 de juliol de 1995)».
* ↑ El biólogo Javier Pantoja releva a Juan Carlos Dueñas al frente del CENEAM, El Adelantado, 30 de juny de 2015

## Enllaços externs

* Ministeri d'Agricultura Alimentació i Medi Ambient Arxivat 2018-09-16 a Wayback Machine.
* Organisme Autònom Parcs Nacionals
* Xarxa de Parcs Nacionals
* Fundació Biodiversitat
* RECIDA
# Cephaloscyllium speccum

Cephaloscyllium speccum és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 68 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 150-455 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Austràlia.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1862. Analytical synopsis of the order of Squali; and revision of the nomenclature of the genera. (Genera date to this article, also treated in Gill 1862:409-413. Both articles combined as separate, pp. 1-42.) Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 7. 367*-370*, 371-408.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R., Séret, B. & White, W.T., 2008. New swellsharks (Cephaloscyllium: Scyliorhinidae) from the Indo–Australian region. Pp. 129-146, a: Last, P.R., White, W.T. & Pogonoski, J.J. (eds.): Descriptions of New Australian Chondrichthyans. CSIRO Marine and Atmospheric Research Paper núm. 22.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Compagno, L.J.V. i V.H. Niem, 1998. Scyliorhinidae. Catsharks. p. 1279-1292. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO Identification Guide for Fishery Purposes. The Living Marine Resources of the Western Central Pacific. FAO, Roma, Itàlia.
* Compagno, L.J.V., D. Dando i S. Fowler, 2005. A field guide to the sharks of the world. Harper Collins Publishing Ltd., Londres, Gran Bretanya, 368 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Last, P. R., B. Séret i W. T. White, 2008: New swellsharks (Cephaloscyllium: Scyliorhinidae) from the Indo-Australian region. A: Descriptions of new Australian Chondrichthyans. CSIRO Marine and Atmospheric Research Paper Núm. 022: 129-146.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schaaf-Da Silva, J. A. i D. A. Ebert, 2008: A revision of the western North Pacific swellsharks, genus Cephaloscyllium Gill 1862 (Chondrichthys: Carcharhiniformes: Scyliorhinidae), including descriptions of two new species. Zootaxa Núm. 1872: 1-8.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB