OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Avicultura

L' avicultura és la pràctica de cuidar i criar aus com a animals domèstics amb diferents finalitats. Pot tenir interès per a l’obtenció d’individus ornamentals (algunes races d’ànecs, oques i cignes) o aptes per a algun tipus d’exhibició (galls de combat), però la finalitat principal n'és l’obtenció d’ous, carn i plomes.
El 2019, l'aviram representava un 12% de la producció agrària catalana i era el segon sector darrere del sector porcí que més aporta al total. Al País Valencià el sector empleava el 2014 més de cinc mil persones i genera una producció anual a l'entorn dels tres cents milions d'euros: més o menys un terç d'ous i dos terços de carn.

## Subsectors

* Avicultura de carn
* Gallinocultura: la cria de gallines
* Meleagricultura: la cria de titots (gall dindi).
* Anacultura: la cria d'ànecs.
* Cotornicultura: la cria de guatlles i altres petites aus.
* Numidicultura: la cria de gallines de Guinea.
* Colombicultura: la cria de colomes productores de carns o ous.
* Colombofilia: la cria de colomes missatgeres i les competicions
* Estrutioculura: la cria d'estruços.
* Canaricultura: la cria de canaris.

## Referències

* 1 2 «Avicultura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Núm. 89: "Avicultura de carn"». Rural Cat, 02-02-2018.
* ↑ «El pes de l’avicultura a l'economia agroalimentària catalana». Federació Avícola Catalana, 25-05-2020. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Dades bàsiques de l’agroalimentació a Catalunya 2019» (pdf). Departament d'Agricultura, Ramaderie, Pesca i Alimentació, 2020.
* ↑ «La avicultura genera más de 5.000 empleos directos en la Comunitad Valenciana» (en castellà). Avicultura.com, 24-06-2014. [Consulta: 30 juny 2021].

## Bibliografia

* Masses Tarragó, Josep Maria (ed.). Avicultura de carn. Barcelona: RuralCat, desembre 2017 (Dossier tècnic núm. 89).

## Enllaços externs

* «Federació avícola catalana».
* «Associació avícola valenciana».
* «Associació d'aviram de les Illes Balears (ADIB)».
# Aèrope

Aèrope (en grec antic Ἀερόπη, "cara brumosa"), va ser, segons la mitologia grega, filla de Catreu, fill de Minos i rei de Creta.
Catreu tenia tres filles i un fill. Les noies eren Aèrope, Clímene i Apemòsine, i el noi, Altèmenes. Va consultar l'oracle per saber com moriria, i aquest li va dir que moriria a mans d'un dels seus fills. Catreu va guardar en secret la profecia, però Altèmenes la va conèixer i va fugir immediatament amb la seva germana Apemòsine per instal·lar-se a Rodes. Catreu va agafar Aèrope i Clímene i les donà a Naupli, el viatger, amb l'ordre de vendre-les com a esclaves, ben lluny. Naupli va portar les noies a Argos, on Aèrope es va casar amb Plístenes, rei del país. D'aquest matrimoni en van néixer Agamèmnon i Menelau.
Una altra llegenda diu que Catreu va entregar Aèrope a Naupli, no per por de ser mort per ella, sinó perquè s'havia entregat a un esclau. Li va dir que la llencés al mar. Segons aquesta versió, Aèrope no s'havia casat amb Plístenes, sinó amb Atreu, que va ser el pare d'Agamèmnon i Menelau. Per resoldre aquesta contradicció, s'explicava que la noia es va casar amb Plístenes, que era fill (o pare) d'Atreu, i que quan aquest va morir es va casar amb Atreu, i Agamèmnon i Menelau van ser criats per aquest.
Mentre estava casada amb Atreu es va deixar seduir pel seu cunyat Tiestes, i li va donar secretament el moltó d'or que garantia al seu marit el poder reial. Tot i això, Atreu va aconseguir mantenir-se en el tron gràcies a la intervenció de Zeus. Per castigar a la seva dona la va llençar al mar.
Pausànias parla d'una altra Aèrope, filla de Cefeu, que va ser amant d'Ares i que va morir en donar a llum un fill d'aquest déu. Però Ares va fer que el nen s'alimentés amb la llet de la seva mare morta.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 11. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 9. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
* Kerényi, Karl. Die Mythologie der Griechen - Die Heroen-Geschichten, Múnic, 1992, ISBN 3-423-30031-0.
* Grant, Michael i Hazel, John. Lexikon der antiken Mythen und Gestalten, Múnic, 1980, ISBN 3-423-32508-9.
* von Ranke-Graves, Robert. Griechische Mythologie, Reinbek bei Hamburg (Rowohlt), 2003, ISBN 3-499-55404-6.
# El casteller

El Casteller és un monument dedicat als castellers obra de l'escultor català Josep Busquets i Òdena. Està situat a la plaça del Pati de Valls, lloc on també hi ha l'escultura La madrona, del mateix autor, i representa un home i un infant castellers. Inaugurat el 1951, durant les Festes Decennals de la Mare de Déu de la Candela, es tracta del primer monument casteller.
El Casteller és una escultura de mida natural que representa un home amb un infant a sobre l'espatlla, tots dos vestits de castellers. L'original era de pedra, malmesa per vandalisme i pol·lució que el 2007 va ser reemplaçat per una còpia de bronze a partir del motlle de l'original.

## Vegeu també

* Llista de monuments castellers
* Llista de monuments de Valls

## Referències

* ↑ Galí, Francesc. Josep Busquets (en castellà). Volume 38 de Maestros actuales de la pintura y escultura catalanas. La Gran Enciclopedia Vasca, 1981, p. 11. ISBN 9788424804916.
* ↑ «Valls més que calçotades i castellers». vallsanuncis.com, 14-02-2006. Arxivat de l'original el 2010-02-24. [Consulta: 31 març 2012].
* ↑ Bargalló, Guillem «Tots els monuments castellers, en imatges». Diari Casteller, 01-10-2015, pàg. 1-2.
* ↑ «Valls 1951». lafura.cat. Arxivat de l'original el 2011-12-30. [Consulta: 26 març 2012].
* ↑ «El Monument als Xiquets de Valls, restaurat». La Veu de la Colla Vella. Colla Vella dels Xiquets de Valls, núm. 103, 6-2007, p. 24.
# Franz Litzinger

Franz Litzinger (Coblença, 1855 - Düsseldorf, 1913) fou un tenor alemany.
Havia començat a estudiar en l'Escola de Muntanya d'Eisenach, però després es dedicà al cant sota la direcció del mestre Thureau. Debutà el 1876, donant principi a una brillant carrera de cantor de concerts i oratoris, principalment com a intèrpret de Bach.
Des de 1880 residí a Düsseldorf i des de 1902 fou professor del conservatori de la seva ciutat natal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1191 (ISBN 84-239-4530-8)
# Eduard Nößler

Eduard Karl Nößler, o també Nössler (Reichenbach, Saxònia, 26 de març de 1863 - Garmisch-Partenkirchen, 19 de setembre de 1943) fou un dirigent de cors i organista alemany.
Estudià en el Conservatori de Leipzig, i el 1885 ja era director d'orquestra en el teatre de Bremen. Posteriorment fou organista i mestre de capella de la catedral de Bremen, després d'haver desenvolupat alts càrrecs.
El 1896 fundà la Neue Liedertafel. Entre les seves composicions cal citar Der Schutz und Schirmherr, per a cor i orquestra: Doruröschen; música coral i simfònica, diverses peces per a piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 954 (ISBN 84-239-4538-3)
# Arthur Bartels

Arthur Bartels, també Barthels (Vilnius, 13 d'octubre de 1818 - Cracòvia, 23 de desembre de 1885) fou un músic, cantant, i humorista polonès.
A partir de 1875 s'establí a Cracòvia. Se li deuen innumerables poesies humorístiques a les que hi posava música i, a voltes, il·lustrava amb dibuixos que es van fer molt populars en aquella època arreu de Polònia, i s'estengueren per Europa mercès al picaresc enginy que rebel·laven.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 972 (ISBN 84-239-4507-3)
# Hemigrammus stictus

Hemigrammus stictus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical entre 23 °C i 27 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius costaners de la Guaiana i conques dels rius Amazones, Negro i Orinoco.

## Referències

* ↑ Gill, T. N. 1858. Synopsis of the fresh water fishes of the western portion of the island of Trinidad, W. I. Ann. Lyc. Nat. Hist. N. Y. v. 6 (núms. 10-13): 363-430.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Durbin, M. L. 1909. Reports on the expedition to British Guiana of the Indiana University and the Carnegie Museum, 1908. Report Núm. 2. A new genus and twelve new species of tetragonopterid characins. Annals of the Carnegie Museum v. 6 (núm. 1): 55-72.
* ↑ «Hemigrammus stictus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Gyldenholm, A.O. i J.J. Scheel 1971. Chromosome numbers of fishes. I. J. Fish Biol. 3(4):479-486.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Sabino, J. i J. Zuanon 1998. A stream fish assemblage in Central Amazonia: distribution, activity patterns and feeding behavior. Ichthyol. Explor. Freshwat. 8(3):201-210.
* Scheel, J.J. i B. Christensen 1970. The chromosomes of the two common neon tetras. Trop. Fish. Hobbyist 19:24-31.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Francisco Valdés Ramírez

Francisco Valdés Ramírez (L'Havana, Cuba, 1838 - ?) fou un compositor i poeta cubà. Primer estudià en el conservatori de la seva ciutat natal i després lleis en la Universitat d'Oviedo, per pasar de nou al seminari, però al final abandonà els seus estudis per dedicar-se a la literatura. Va promoure els bufos havaneros i va compondre gran nombre de comèdies, danses i cançons populars, entre aquestes: Las feas; Los ñañigos; Calabaza amarilla; La jovent moribunda; El negro Bueno; Guataqueando, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 520 ISBN 84-239-4566-9
# Francisco Vicente Cervera

Francisco Vicente Cervera (Móra de Rubiols o Vinaròs, ca. 1690 - València, maig de 1749) fou un prevere, organista i compositor espanyol. Fou organista i mestre de capella del Col·legi del Corpus Christi de València, i organista de la Catedral d'Osca. Va compondre nombrosos salms, i misses a 8 i 12 veus, una Recercada a 3 de dos bajos, bajoncillo y acompañamiento cifrado de órgano, i l'oratori sacre titulat La primera flor del Perú entre penetrantes espinas, y la inocencia atribulada: expresivos símbolos de su vida de Sta. Rosa de Lima. Segons el musicòleg Joaquín Piedra, és un compositor superior als seus contemporanis.

## Referències

* ↑ Tomás Laguía, César. La insigne Colegiata de Santa María de Mora de Rubielos (en castellà). Terol: Instituto de Estudios Turolenses, 1964, p. 75.
* ↑ AADD. Història de la música catalana, valenciana i balear. vol. 2: Barroc i Classicisme. Barcelona: Península, 1999, p. 120 i 129. ISBN 9788429747003.
* ↑ Piedra, Joaquín «Maestros de capilla del Real Colegio del Corpus Christi (Patriarca) (1662-1822)». Anuario Musical, XXIII, 1968, p. 61-128.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàgs. 545-6 ISBN 84-239-4568-5
# Francisco da Costa y Silva

Francisco da Costa y Silva fou un compositor de música religiosa portuguès, del segle xviii, mestre de capella de la catedral de Lisboa; gaudí de gran fama com a compositor i deixà nombroses composicions de caràcter religiós.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1252. (ISBN 84-239-4515-4)
# Baga de Bernils

La Baga de Bernils és una obaga a cavall dels termes municipals de Castellcir i Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
És a l'extrem nord-oest del terme de Sant Quirze Safaja i a l'est del de Castellcir, a l'oest de la masia de Barnils i de la capella de la Mare de Déu del Roser de Can Barnils, i al nord-est de la del Bosc, en el vessant nord-oest de la Serra de Barnils i a l'esquerra del torrent del Bosc. És al nord-oest de la Solella del Bosc, al sud-oest de la Baga de la Balma Fosca i a llevant del Pla de l'Estepar.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.
# Xavier Mas Craviotto

Xavier Mas Craviotto (Navars, 11 d'abril de 1996) és un novel·lista i poeta català. És conegut sobretot per haver estat l'escriptor més jove a guanyar el premi Documenta de narrativa, l'any 2018, per la novel·la La mort lenta i la primera edició del premi de poesia Salvador Iborra per Renills de cavall negre. També ha guanyat altres premis literaris, com ara el Gabriel Ferrater d'Òmnium del Baix Camp amb el poemari Phosphorus i Hesperus i el Pepi Pagès de Granollers amb El roure.
L'any 2020 va rebre una de les Beques per a la creació literària de la Institució de les Lletres Catalanes pel projecte Animals inexpressius.

## Obra
### Novel·la

* La mort lenta, L'Altra Editorial (Barcelona, 2019)
* La pell del món, L'Altra Editorial (Barcelona, 2023)

### Poesia

* Renills de cavall negre, Viena Edicions (Barcelona, 2019)
* La gran nàusea, LaBreu Edicions (Barcelona, 2021)
* La llum subterrània, Edicions 62 (Barcelona, 2023)

## Premis i reconeixements

* 2017 — Premi Gabriel Ferrater d'Òmnium Cultural Baix Camp per Phosphorus i Hesperus
* 2018 — Premi Documenta de narrativa per La mort lenta
* 2018 — Premi Certamen Art Jove de poesia Salvador Iborra per Renills de cavall negre
* 2019 — Premi Tinet de narrativa curta per Geografies de l'absència
* 2022 — Premi Ausiàs March de poesia per La llum subterrània

## Referències

* ↑ «Xavier Mas-Craviotto guanya el premi Art Jove de poesia Salvador Iborra amb el poemari ‘Renills de cavall negre’». Vilaweb. [Consulta: 8 abril 2019].
* ↑ «Un poemari de Xavier Mas guanya el premi Gabriel Ferrater d'Òmnium del Baix Camp». Ajuntament de Navars. Arxivat de l'original el 27 de novembre 2018. [Consulta: 27 novembre 2018].
* ↑ Font, Oriol. «Xavier Mas Craviotto guanya el premi literari Pepi Pagès». Som Granollers. [Consulta: 27 novembre 2018].
* ↑ «Auditoria-Subvencions concedides per la Institució de les Lletres Catalanes en l'àmbit de les lletres (2019-2020)» (PDF) p. 65. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «Òmnium Baix Camp reconeix els millors escriptors novells de Catalunya. | Òmnium Cultural». Òmnium Cultural.
* ↑ «Xavier Mas Craviotto, el premi Documenta més jove de la història». Ara.cat.
* ↑ «Xavier Mas-Craviotto guanya el premi Art Jove de poesia Salvador Iborra amb el poemari ‘Renills de cavall negre’». [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ Canosa, Francesc. «Jaume C. Pons Alorda guanya el premi Pin i Soler amb 'Ciutat de mal'», 05-05-2019. [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ «Jordi Sebastià i Xavier Mas Craviotto, guanyadors dels premis literaris Ciutat de Gandia». Vilaweb, 20-11-2022 [Consulta: 20 novembre 2022].
# Franz Rummel

Franz Rummel (Londres, 11 de gener de 1853 – Berlín, 2 de maig de 1901) fou un pianista nascut a Anglaterra d'origen alemany.
Va ser deixeble de Brassin al Conservatori de Brussel·les, i després per consell de Rubinstein, es dedicà a la carrera de concertista. Va ser professor dels Conservatoris de Brussel·les i l'Stern de Berlín. Es va casar amb una filla de l'inventor del telègraf Samuel Morse; un dels seus fills, Walter, era també un pianista molt conegut.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 840 (ISBN 84 239-4552-9)
# Franz Stickl

Franz Stickl (Diessen a finals del segle XVII - Múnic, 1741) fou un organista i compositor del Barroc. Al monestir del seu poble nadiu aprengué els principis de la ciència i de la música, acabant els seus estudis en la Universitat de Salzburg i d'Ingolstadt, on s'establí com a organista el 1720. Deixà Psalm vespertini pro toto anno a 4 veus (Augsburg, 1721); sis misses a quatre veus (Augsburg, 1727), i Psalmi vespertini pro toto anno a 4 vocibus (Augsburg, 1728).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1154 ISBN 84 239-4556-1
# François-André Vincent

François-André Vincent (París, 30 de desembre de 1746 - París, 4 d'agost de 1816) fou un pintor francès.

## Biografia

Alumne del seu pare, el miniaturista François-Élie Vincent, professor a l'Acadèmia de Saint-Luc, i més tard de Joseph-Marie Vien, Vincent fou guardonat amb el Prix de Rome de 1768. Visqué a Itàlia de 1771 a 1775. El 1777 fou admès a l'Acadèmia Reial de Pintura i Escultura i partir d'aquesta data exposà regularment al Saló de París.
El 1792 fou nomenat professor a l'École Nationale Supérieure des Beaux-Arts, succeint en el càrrec a Anne-Louis Girodet.
El 1799 es casà amb Adélaïde Labille-Guiard, pintora de gran fama que ja havia estat formada pel seu pare en la miniatura i per ell mateix en la tècnica a l'oli.
De 1809 a 1815 fou professor de disseny a l'École polytechnique.
Considerat un dels principals rivals de Jacques-Louis David, ràpidament fou eclipsat per aquest. Durant la Revolució, les seves conviccions monàrquiques l'oposaren encara més a David.
Fou un dels primers membres de l'Académie des Beaux-Arts de l'Institut de France, que substituí l'Acadèmia Reial el 1795. Al final de la seva vida la seva activitat professional es veié disminuïda per problemes de salut; tot i així, després de la seva mort, seguí rebent honors oficials. Fou membre de la Legió d'Honor així com de tantes altres acadèmies europees.
Morí a París el 1816.

## Deixebles

Igual que el seu rival David, Vincent fou responsable d'un important taller en què es formarien nombrosos artistes:
| Jean Alaux (1786-1864) Jean-Joseph Ansiaux (1764-1840) Pierre-Nolasque Bergeret (1782-1863) Louis-Marie Guichard (1770-1832), escultor François-Joseph Heim (1787-1865) | Charles Toussaint Labadye (1771-1798) Charles Paul Landon (1761-1826)) Charles Meynier (1768-1832) Pierre-Antoine Mongin (1761-1827) Louis-Alexandre Péron (1776-1855) | François-Édouard Picot (1786-1868) Isabelle Pinson (1769-1855), née Proteau Charles Thévenin (1764-1838) Louis Thomassin actiu de 1796 a 1810 Horace Vernet (1789-1863) |

## Galeria

* Retrat de Monsieur Bergeret de Grancourt (1774). Museu des Beaux-Arts, Besançon.
* Belisari (1776). Museu Fabre, Montpeller.
* El marquès de La Galaizière nomenat canceller de Lorena al palau de Meudon per Stanislas Leczinski el 18 de gener de 1737 (1778). Museu històric de Lorena, Nancy.
* La Lliçó d'agricultura (1793-98). Museu des Beaux-Arts, Bordeus.

## Referències

* ↑ Frédéric Chappey, « Les Professeurs de l'École des Beaux-Arts, (1794-1873) », dans Romantisme, núm. 93, 1996, p. 95-101
* ↑ PDF musees.regioncentre.fr Arxivat 2013-12-11 a Wayback Machine.
* ↑ Cuzin, Jean-Pierre. François-André Vincent : Catalogue raisonné de l'œuvre. Arthena, 2013, p. 20.
# François-Antoine-Camille, comte de Durutte

François-Antoine-Camille, comte de Durutte (Ieper, Flandes, 1803 - París, 1881 fou un compositor i musicògraf francès.
Fill del general del mateix cognom; alumne de l'Escola Politècnica i oficial d'artilleria, fou enviat a l'Escola d'aplicació de Metz, població en la que fixa la residencia, després de renunciar a la carrera militar, per dedicar-se a la música. Estudià composició sota la direcció d'en Barbereau, influït per la teoria del seu mestre, vers la gènesi de la gamma diatònica i de l'escala cromàtica de Wrouski, feu grans estudis i treballs sobre la teoria de la música i de l'harmonia, proposant-se arribar a la llei generatriu de tots els acords i, per fi, a la llei tonal.
Per exposar aquesta doctrina, ple d'audàcia i escomès per molts crítics, publicà la seva obra, Esthètique musicale, Technic ou Lois générales du systéme harmonique (París, 1855), que el 1876 resumí i completà amb el títol de Resume elementaire de la Technic harmonique et complément de cette Technic, suivi de l'Exposé de loi de l'Echaînement dans la mélodie, dans l'harmonie et dans leur concours.
És autor de diferents composicions musicals; el 1828, per la composició d'una obertura, assolí una medalla d'or de la Societat d'Harmonia d'Anvers; a Metz s'executà el final d'una simfonia en fa (1837) i a la catedral d'Ipres, dues misses per a cors i orquestra.
El 1844 conegué en Mendelssohn a Colònia, aquest restà admirat del partit que va treure en Durutte d'un tema de fuga, que per a desenvolupar-lo li entregà el mestre alemany: va escriure diverses romances, cors, una col·lecció de melodies italianes, diverses composicions religioses, entre elles una Avemaria i un Pater noster i sis òperes, de les quals només es representà a Metz (1865) Le Violon de Crémone, romanent inèdites les restants:
* Sardanapalo,
* Le Boulanger du roi,
* Maître Martin,
* Stefano ou l'Euchantement.
* Les Saxons.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18 segona part. pàg. 2631 (ISBN 84-239-4581-2)
# François-Henri Clicquot

François-Henri Clicquot (París, 1732 – 24 de maig de 1790) fou un constructor d'orgues francès.
Fou deixeble del seu pare el qual havia construït l'orgue de la Basílica de Sant Quintí i assolí justa fama en la seva professió, sent el primer instrument sortit de les seves mans l'orgue de l'església de Sant Gervais (1760). Més tard s'associà amb Dallery hi junts construïren els orgues de Notre-Dame de París, de Saint-Nicholas-des-Champs de París, de la Santa Capella i el del Palau de Versalles.
Després va a tornar a treballar sol, sent els últims orgues que construí el de Saint-Sulpice de París, el qual es considera la seva millor obra, i el de la catedral de Poitiers, pel que va percebre 92.000 lliures.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 13, pàg. 874 (ISBN 84-239-4513-8)