OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Felipe Pardiñas

Felipe Pardiñas (Lugo, Galícia, segle XVII) fou un compositor espanyol. Entre les seves inspirades composicions hi figuren cantares gallegos, que el poble entonava amb entusiasme en les romeries i festes religioses. Es dedicà a l'ensenyança amb gran èxit i va escriure notables treballs referents a la música, però tenia un caràcter tant insuportable que es guanyà l'enemistat de tothom que el va tractar. Morí en la misèria i foll.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 41, pàg., ISBN 84-239-4541-3
# Monterey

Monterey (Monterrey en castellà, de Monterrei, poble de Galícia on va néixer Gaspar de Zúñiga, comte de Monterrey) és una ciutat situada a la Badia de Monterey, a la costa pacífica del centre de Califòrnia. El 2005, la població era de 30.641 habitants. Té importància la seva indústria pesquera. Va ser fundada per Gaspar de Portolà.

## Persones notables

* Jeremy Sumpter, actor.
* Tory Belleci

## Referències

* ↑ «El testament de Portolà». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.13. ISSN: 1695-2014.
# John Fane

John Fane, 11è comte de Westmorland OB ROG PC, (Londres, 3 de febrer, 1784 – castell d'Apthorpe House, 16 d'octubre, 1859) compositor i militar anglès.
Va prendre part en la Guerra de la Independència d'Espanya, trobant-se a Lisboa aprofità per a perfeccionar els seus estudis musicals, que ja havia fet abans en el seu país.
Després entrà en la carrera diplomàtica i desenvolupà entre altres càrrecs, els de ministre a Florència i ambaixador a Berlín. A Florència i Londres estrenà les òperes Bajazet, L'eroe di Lancastro, Lo scompiglio teatrale, Catarina, L'asedio di Belgrado, Fedra é il torneo. A més, va compondre diverses cantates, entre elles Il ratto di Proserpina, escenes, duos, trios, una Missa, un Rèquiem, un Magnificat, antífones, himnes, madrigals, canzonette i tres simfonies. També va escriure Operations of the alliens in Portugal (Londres, 1818); Memoirs of the early campaigns of the duke of Wellington in Portugal and Spain (Londres, 1920), i Operations of the allied armies in 1814 (Londres, 1822).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 70, pàg. 139 (ISBN 84-239-4570-7)
# Frederich Lamond

Frederich Lamond (Glasgow, Escòcia, 28 de gener de 1868 – Stirling, River Forth, regió central d'Escòcia, 21 de febrer de 1948) fou un pianista i compositor escocès.
Estudià orgue amb el seu germà gran, i més tard fou organista a Laurieston, però el 1882 es donà a l'estudi del violí amb C. Cooper, i acompanyà a Heermann a Frankfurt del Main en qualitat de deixeble. Allà conegué a Eric Schwarz, i es donà sencerament al piano en el Raff Konservatorium, perfeccionant-se sota la direcció de Bülow i Liszt. Més tard emprengué seriosos estudis de composició sota l'ensenyança d'Anton Urspruch.
Fou nomenat director del Conservatori de La Haia i va fer diverses gires per Europa amb molt d'èxit. Es distingia especialment com a intèrpret de Beethoven, però com a compositor també ratllà a gran altura, com ho demostren diverses obres com (Ouvertùre Aus dem schottischen Hochland, trios, simfonies, etc.). El juliol del 1904 casà amb l'artista dramàtica Irene Triesch.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 440 (ISBN 84-239-4529-4)
# Paraliparis tetrapteryx

Paraliparis tetrapteryx és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 14,2 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 330 i 843 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic: illa de Geòrgia del Sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Collett R., 1879. Fiske fra Nordhavs-expeditionens sidste togt, sommeren 1878. Forh. Vidensk. Selsk. Christiania v. 14. 1-106.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P. & Neyelov, A. V., 1979. New species of the genus Paraliparis (Liparidae) from western Antarctic. Voprosy Ikhtiologii v. 19 (núm. 1): 10-19.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Stein, D. L. i A.P. Andriàixev, 1990. Liparididae. p. 231-255. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Txernova, N. V.; Stein, D. L.; Andriàixev, A. P «Family Liparidae (Scopoli, 1777) snailfishes» (en anglès). California Academy of Sciences Annotated Checklists of Fishes, 31, 72, 2004.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1982. A new species and a new subspecies of the genus Paraliparis (Liparidae) from western Antarctica. II. J. Ichthyol. 22(2):1-9.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Felipillo

Felipillo fou un intèrpret inca, natural de Puná.
Quan Pizarro arribà a la costa de Tumbes, aquest jove d'uns quinze anys fou batejat amb el nom de Felipe i instruït en la llengua castellana. Els espanyols l'anomenaven amb el diminutiu, no tan sols per la seva edat, sinó perquè no tenia cap mena de formalitat; malgrat això, l'utilitzaren com a intèrpret Hernando de Soto i Diego de Almagro.
Segons una llegenda, hauria traït l'inca Atahualpa per aconseguir una de les seves dones, de la que s'havia enamorat apassionadament. Almagro portà Felipillo a la conquesta de Xile, però el traí fugant-se, el capità manà que el prenguessin i morí a la forca, segons uns, i esquarterat, segons altres.
Segons escriu López de Gomara:
| « | ’’confessà el malvat, al temps de la seva mort, haver acusat falsament el seu bon rei Ataviva (Atahualpa) per poder jeure segur amb una de les seves dones. Era un mal home... voluble, inconstant, mentider, amic de revoltes i sang, i, malgrat que batejat, poc cristià’’ | » |
Garcilaso atribuí a la seva ignorància i incapacitat les dificultats que hi hagué perquè els espanyols s'entenguessin amb els indígenes, perquè Felipillo coneixia molt poc tant el castellà com el quítxua, la llengua general del Perú, i només parlava bé el dialecte de Tumbez.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 617 (ISBN 84-239-4523-5)
# John Goss

John Goss (Londres, 27 de desembre de 1800 - Brixton barri de Londres, 10 de maig de 1880) fou un organista i compositor londinenc.
Fou infant de cor de la Capella Reial, llavors dirigida per John Stafford Smith, i acabà la seva educació musical amb Attwood al succeí com a organista en la Catedral de Saint Paul de Londres el 1838 i on tingué entre altres alumnes d'orgue a Frederick Bridge, a Charles Joseph Frost i a Jacob Bradford. Pels seus mèrits tingué l'honor de ser nomenat cavaller el 1872.
És autor de la valuosa obra Introducció a l'harmonia i va compondre un Te Deum i diverses antífones pel servei litúrgic de la catedral de Saint Paul, amb motiu de celebrar-se el restabliment de la salut del Príncep de Gal·les.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26 pàg. 742 (ISBN 84-239-4526-X)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 539 (ISBN 84-239-4509-X)
# Edmund Duval

Edmund Duval (Bughien, Hainaut, 29 d'agost de 1809 - ?) fou un músic belga. Després d'haver estudiat solfeig i violoncel, es traslladà a París, el 1828, ingressant en el Conservatori, on estudià fuga i contrapunt. La seva poca assiduïtat en assistir a les classes fou causa que no progressés en els estudis i que se l'expulsés de l'escola en què Fétis li donava lliçons de composició musical. De tornada al seu país, fou deixeble de l'abat Jaussen, professor de cant gregorià, en el Seminari de Malinas, i llavors fou tal l'aplicació de Duval, que va merèixer ser protegit per l'arquebisbe d'aquella ciutat. Més tard se li confià la direcció d'una edició de llibres litúrgics graduals i antífones, que devia fer-se a Malinas, amb l'aprovació del Papa. Per culpa de defectes d'escola, sembla que Duval no va saber aprofitar-se de les verdaderes fonts per sortir-se'n amb el seu treball, i el mateix va passar amb els seus col·laboradors, i per això no resultà la seva obra com era de desitjar, ja que foren moltes les alteracions que es feren en aquesta, donant motiu a serioses controvèrsies.
Sota la seva direcció es publicaren:
* Graduale romanum (Malinas, 1848);
* Vesperale roamnum, cum psalterio ex antiphonali romano fideliter extracium, cum cantu emendato (Malinas, 1848);
* Manuale chori ad decantandas parvas horas (Malinas, 1850)
* Processionale ritibus romanae Ecclesiae accomodatum... (Malinas 1851);
* Pastorale Mechliniense ritualis rom. ccom. etc. cum cantu emendato (Malinas, 1852);
* Rituale romanum Pauli V... (Malinas, 1854);
A més, també va escriure, en col·laboració amb altres, diversos treballs de caràcter polèmic, defensant-se de les censures, poc favorables, de què fou objecte, entre elles:
* Réponse aux observacions du Journal historique de Liège (Malinas, 1848);
* Etudes zur le Graduale romanum publié à Paris (1851);
* Nouvelles études (1852);
* Etudes sur les livres choraux gregorien, etc. (1855);
* Quelques remarques à propos de Etudes sur la restauration du chant gregorien, etc. (1856);
Per acabar, escrigué Traité d'accompagnement du plai-chant per l'orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part pàg. 2654 ISBN 84-239-4581-2
# Friedrich August Weber

Friedrich August Weber (Heilbronn, 24 de gener de 1756 - 21 de gener de 1806) fou un metge i compositor alemany.
D'infant ja va aprendre la música després estudià medicina a Jena i Göttingen. Després de romandre tres anys a Bremen s'establí en la seva ciutat natal, on ensems que exercia la medicina, es dedicà al cultiu de la música, per la que estava molt ben dotat. A part de diverses operetes, oratoris, cantates, sonates per a piano, etc., és notable entre les seves simfonies la titulada La cappella graziata, espècie de rèplica de La cappella disgraziata de Haydn. A més, publicà un gran nombre de treballs de tècnica i crítica musical en diaris i revistes professionals.
També va escriure algunes obres de medicina:
* Beiträge zur Geschichte d. berühmstesten Gesundbrunnen, etc (Zúric, 1788),
* Abhandlung von Gewittern und Gewitterableiten, (Zuric, 1792),
* Chem. Untersuchung d. Schinznacher Bades, al Rahn's Archiv. (1788), i a més, traduí altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1714 (ISBN 84-239-4569-3)
# Paraliparis trilobodon

Paraliparis trilobodon és una espècie de peix pertanyent a la família dels lipàrids.

## Descripció

* Fa 10,4 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 315 i 335 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Antàrtic: les illes Shetland del Sud.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Collett R., 1879. Fiske fra Nordhavs-expeditionens sidste togt, sommeren 1878. Forh. Vidensk. Selsk. Christiania v. 14. 1-106.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Andriàixev, A. P. & Neyelov, A. V., 1979. New species of the genus Paraliparis (Liparidae) from western Antarctic. Voprosy Ikhtiologii v. 19 (núm. 1): 10-19.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Stein, D. L. i A.P. Andriàixev, 1990. Liparididae. p. 231-255. A: O. Gon i P.C. Heemstra (eds.). Fishes of the Southern Ocean. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1998. A review of recent studies of Southern Ocean Liparidae (Teleostei: Scorpaeniformes). Cybium 22(3):255-266.
* ↑ Andriàixev, A. P., 1982. A new species and a new subspecies of the genus Paraliparis (Liparidae) from western Antarctica. II. J. Ichthyol. 22(2):1-9.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Feliu Mestres i Borrell

Feliu Mestres i Borrell (Barcelona, 30 de gener de 1872 - 15 de febrer de 1933) fou un pintor català deixeble de la Llotja. Cultivà un art academicista i conreà especialment el gènere del retrat i la pintura mural (Sala de sessions del Col·legi Notarial, Sala d'actes de l'Acadèmia de Ciències i Arts, voltes del Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat de Catalunya). Fou també professor a l'Escola de Belles Arts de Palma i a Barcelona i els dos últims anys de la seva vida dirigí l'escola de la Llotja d'aquesta darrera ciutat.'

## Biografia

Membre d'una família culta i benestant, fou alumne de l'Acadèmia de Belles Arts de Barcelona, i amplià estudis, becat, a Madrid i París. La seva carrera es desenvolupà preferentment a Barcelona, menys durant el període 1899-1901, quan va ser professor de l'Escola de Belles Arts de Palma. A partir del 1901 exercí el professorat a l'escola de Llotja de Barcelona. Malgrat pertànyer a la generació postmodernista, la seva pintura és filla del realisme tradicional, molt perfecta tècnicament i tocada d'un aristocratisme elegant molt característic, que fa pensar en el „retratisme“ britànic.
De la seva obra destaquen interiors, escenes de gènere i especialment retrats, com el del Doctor Bartomeu Robert (1906, Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona), el d'Enric Prat de la Riba (c. 1918, Col·legi d'Advocats de Barcelona), o un magnífic Autoretrat del 1916 (Museu de Terrassa). Tot i que no era un paisatgista, hi ha alguns paisatges seus també molt notables (Església-col·legiata de Santa Maria de Vilabertran, c. 1911. col. particular).
Com a pintor mural resten d'ell els plafons a l'oli de la Sala de Sessions del Col·legi de Notaris de Barcelona (1916-21) i els de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts també de Barcelona. El conjunt més significatiu de la seva obra es conserva al Museu de Terrassa, però també posseïxen obra seva el Museo del Prado de Madrid, el MNAC, la Fundació Rocamora, la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi -de la que esdevingué membre numerari el 1911-, el Museu de l'Empordà de Figueres, el Museu de Montserrat, la Galeria de Catalans Il·lustres, el diari "La Vanguardia", el Palau Moja de Barcelona, o diverses col·leccions privades. Fou membre primerenc del Cercle Artístic de Sant Lluc de Barcelona.

## Vegeu també

* Guillem Rodríguez i Puig.

## Referències

* ↑ «Feliu Mestres i Borrell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg, núm. 127). ISBN 84-8043-009-5.

## Bibliografia

* COLL, Isabel : Fèlix Mestres i Borrell, pintor (1872-1933), Museu de Terrassa, 2002.
* Marinel·lo, Manuel «La pintura de Fèlix Mestres» (en castellà). Museum : revista mensual de arte español antiguo y moderno y de la vida artística contemporánea, vol.2, núm.2, 1912, pp. 43-57 [Consulta: 1r agost 2013].
# John Howard Payne

John Howard Payne (Nova York, 9 de juny de 1791 - Tunis, 10 d'abril de 1852) va ser un actor, poeta, dramaturg nord-americà i autor que va tenir la major part de la seva carrera teatral i èxit a Londres.
Començà la seva carrera com a dependent de comerç, i a l'edat de tretze anys començà conèixer les seves bones disposicions per a la literatura. Va escriure en diversos diaris i va fer la seva aparició en el teatre del Parc de Nova York quan només tenia setze anys. Aquest fou el principi del seu considerable èxit que, com a actor, aconseguí a Amèrica i Anglaterra, a on s'havia traslladat el 1813. A Londres fundà un diari teatral, The Opera Glass, i arribà a ser un bon autor dramàtic. Adaptà a l'escena anglesa diverses peces del teatre francès, que es feren molt populars, com ara Brutus, Therese or the orphan of Genera, etc. El conegut aire de Home, sweet Home!, va ser compost per Payne i introduït en l'òpera Clari, or the maid of Milan, i aquesta sola composició li donà més anomenada que la que li havien donat totes les seves altres obres juntes.
Tornà als Estats Units el 1834, després d'una llarga residència a Europa, i publicà el prospecte d'una il·lustració setmanal que portà el títol persa Jarn-Jeham-Nima (La copa de l'Univers). Després d'alguns anys de treballs literaris i d'altres d'indole industrial, el 1842 fou elegit pel president dels Estats Units, John Tyler per esser cònsol del seu país a Tunísia (Àfrica). Deu anys després d'aquest nomenament, Payne moria en aquell país africà. Va ser soterrat en el cementiri protestant St. George's, a Tunísia, i el 1883 les seves restes foren traslladades als Estats Units i enterrades en el cementiri "Oak Hill", a Washington DC.
John Howard Payne fou inclòs en el Saló de la Fama dels Compositors el 1970.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 1055. (ISBN 84-239-4542-1)
# Edmund Uhl

Edmund Uhl (Praga, Txèquia, 1853 – 1929) fou un compositor i organista txec.
Alumne distingit del Conservatori de Leipzig, aconseguí anomenada com a professor i com acrític musical. Desenvolupà una càtedra en el Conservatori de Wiesbaden i fou redactor musical del Rheinische Courier. És autor d'una òpera, Judwiga, i va publicar diverses obres interessants de música de cambra (sonates, trios, etc.), tres Intermèdes Slaves per a orquestra, peces per a piano i lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65. pàg. 827 (ISBN 84-239-4565-0)
# Friedrich Christian Hermann Uber

Friedrich Christian Hermann Uber (Breslau avui Wrocław, Polònia, 22 d'abril de 1781 - Dresden, Saxònia, 2 de març de 1822) fou un compositor alemany, fill del també compositor Christian Benjamin Uber i germà del violinista Alexander Uber.
Com el seu pare, es dedicà ensems a l'estudi de la música i del dret, però la circumstància d'haver suplert a la ciutat de Halle al seu mestre Türk, com a director dels concerts d'hivern, en els quals donà a conèixer algunes obres de la seva composició, i la favorable acollida assolida en el seu doble aspecte de director d'orquestra i de compositor, el decidiren a dedicar-se per complet a la música, i fou successivament músic de la capella del príncep Lluís Ferran, primer violí de la cort de Brunsvic i director d'orquestra de l'Òpera de Cassel. La dissolució del regne de Westfàlia deixà Uber sense feina el 1814, però l'any següent passà al teatre de Magúncia amb el mateix càrrec i, per acabar, des de 1817 fins a la data de la seva mort fou cantor de l'església de la Creu, de Dresden.
Compositor fecund i no desproveït de cert mèrit, deixà les obres següents: Der falsche (interludi); música pel Moses de Karl Klingemann; música pel Taucher de Schiller; Der Frohe Tag, (òpera); Die letzen Worte des Erlösers, oratori; Diverses òperes franceses, entre elles la titulada Les marins; un concert per a violí i diverses melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 712 ISBN 84-239-4565-0
# Paralonchurus rathbuni

Paralonchurus rathbuni és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 30 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment cucs i d'altres invertebrats marins.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic oriental: des de Panamà fins al Perú.

## Ús comercial

És comú als mercats locals però no hi és gaire apreciat.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bocourt F., 1869. Descriptions de quelques reptiles et poissons nouveaux appartenant à la faune tropicale de l'Amérique. Nouv. Arch. Mus. Hist. Nat. Paris v. 5. 19-24.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Bollman, C. H., 1890. Descriptions of new species of fishes collected at the Galapagos Islands and along the coast of the United States of Colombia, 1887-1888. A: Scientific results of explorations by the U. S. Fish Commission steamer Albatross. Proceedings of the United States National Museum v. 12 (núm. 770): 149-183.
* ↑ «Paralonchurus rathbuni». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Chao, L.N., 1995. Sciaenidae. Corvinas, barbiches, bombaches, corvinatas, corvinetas, corvinillas, lambes, pescadillas, roncachos, verrugatos. p. 1427-1518. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para identificación de especies para los fines de la pesca. Pacífico Centro-oriental. 3 volums. 1813 p.
* 1 2 Chao, L.N., 1995.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ Chirichigno, N.F., 1974. Clave para identificar los peces marinos del Perú. Inf. Inst. Mar Perú (44):387 p.
* ↑ Chirichigno, N.F., 1978. Nuevas adiciones a la ictiofauna marina del Perú. Inf. Inst. Mar. Perú (46):109 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Strømme, T., 1992. NAN-SIS: Software for fishery survey data logging and analysis. User's manual. FAO Comput. Inf. Ser. (Fish.) (4):1-103.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Felix Aerts

Felix Hubert Aerts (Sint-Truiden, Bèlgica, 4 de maig de 1827 - Nivelles, Brabant Való, 9 de novembre de 1888) fou un violinista i compositor belga.
Publicà per l'ensenyança de la música les obres següents: Manuel théorique et practique du plain-chant; Méthode théorique et practique pour l'accompagnement du plain-chant, i Le Chansonnier. A més, va escriure àries, romances i fantasies per a orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 3, pàg. 73 (ISBN 84-239-4503-0)