OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Conselleria de Treball i Afers Socials de la Generalitat Valenciana

La Conselleria de Treball i Afers Socials de la Generalitat Valenciana fou una conselleria o departament del Consell de la Generalitat Valenciana amb les competències que tenia l'anterior Conselleria de Tre­ball i Seguretat Social, que estigué en funcionament entre el 17 de juliol de 1991 i el 24 de febrer de 1997.

## Llista de Consellers de Treball i Afers Socials

| Legislatura | Nom | Inici | Fi | Partit |
| III | Martín Sevilla Jiménez | 17 de juliol de 1991 | 12 de juliol de 1993 | PSPV |
| III | Francisco Javier Sanahuja Sanchis | 12 de juliol de 1993 | 6 de juliol de 1995 | PSPV |
| IV | José Sanmartín Esplugues | 6 de juliol de 1995 | 24 de febrer de 1997 | PP |
Després, les seues competències s'integrarien a les conselleries d'Economia, Hisenda i Ocupació i de Benestar Social.

## Referències

* ↑ «Decret 118/91, de 16 de juliol de 1991, del Consell de la Generalitat Valenciana, pel qual estableix el nombre i denominació de les con­selleries del Consell» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 1588, 17-07-1991, p. 7103.
* ↑ «Decret 11/1991, de 16 de juliol de 1991, del President de la Generalitat Valenciana, pel qual assigna la titularitat de les conselleries de la Generali­tat Valenciana» (PDF). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, núm. 1588, 17-07-1991, p. 7105.

## Vegeu també

* Conselleries de la Generalitat Valenciana
* Conselleria d'Economia, Hisenda i Ocupació de la Generalitat Valenciana
* Conselleria de Benestar Social de la Generalitat Valenciana
* Conselleria d'Ocupació de la Generalitat Valenciana
# Consonant postalveolar

Una consonant postalveolar (o simplement postalveolar en l'àmbit de la fonètica) és aquella consonant que s'articula tocant amb la punta de la llengua la part mitjana de la boca, una posició intermèdia entre un so alveolar i un de palatal (de fet en algunes llengües es considera una subdivisió d'aquest darrer). Sons com [ʃ], per exemple, són postalveolars segons l'AFI però es consideren directament palatals en alguns idiomes (com el català), ja que es pronuncien una mica endarrerits.
Carbonell & Llisterri, explícitament categoritzen les consonants de cuixa i puja, és a dir /ʃ/ i /ʒ/, com a postalveolars.

## En altres llengües

Alguns exemples de consonants postalveolars en llengües properes:
| AFI | Descripció | Exemple | Exemple | Exemple | Exemple |
| AFI | Descripció | Llengua | Ortografia | AFI | Significat |
| dʒ | africada postalveolar sonora | català | metge | ['medʒə] | metge |
| dʒ | africada postalveolar sonora | angles | jug | ['dʒʌg] | gerro |
| dʒ | africada postalveolar sonora | italià | legge | ['ledʒe] | llei |
| dʒ | africada postalveolar sonora | romanès | deget | ['dedʒet] | dit |
| tʃ | africada postalveolar sorda | català | metxa | ['metʃə] | metxa |
| tʃ | africada postalveolar sorda | angles | chip | ['tʃɪp] | xip |
| tʃ | africada postalveolar sorda | castellà | chico | ['tʃiko] | noi |
| tʃ | africada postalveolar sorda | italià | faccia | [fat'tʃa] | cara |
| ʒ | fricativa postalveolar sonora | català | puja | ['puʒə] | puja |
| ʒ | fricativa postalveolar sonora | anglès | vision | ['vɪʒən] | visió |
| ʒ | fricativa postalveolar sonora | francès | bijou | [bi'ʒu] | joia |
| ʃ | fricativa postalveolar sorda | català | cuixa | ['kuʃə] | cuixa |
| ʃ | fricativa postalveolar sorda | anglès | ship | ['ʃɪp] | nau |
| ʃ | fricativa postalveolar sorda | italià | sciocco | ['ʃokko] | estúpid |

## Referències

* ↑ Carbonell i Llisterri, JIPA, núm. 22, 1992, p. 53

## Bibliografia

* Carbonell, Joan F.; Llisterri, Joaquim «Catalan». Journal of the International Phonetic Association, 22, 1-2, 1992, p. 53–56.
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Constantin Christian Dedekind

Constantin Christian Dedekind (Reisendorf, 2 d'abril del 1628 - Dresden, 2 de setembre del 1715) va ser un músic, poeta i compositor alemany.
Fou successivament músic al servei de l'elector de Saxònia, poeta llorejat i cobrador de contribucions dels districtes de Mísnia i Erzgebirge. Fou un fecund compositor, que va escriure gran quantitat d'obres tant sagrades com profanes.
Les principals són: Aelbianische Musen-Lust, col·lecció de cançons (Dresden, 1663); Dividische Geheime Musik-Kamer, salms alemanys (Dresden, 1663): Susser Mandel-Kaernen, Erstes Pfund von ausgekoerten Salomonischen Liebes-Worten, in 15 Gesägen mit Vor-zwischen und nach-Spielen, auf Violinen subereitet, 15 cants (Dresden, 1664). Belebte oder suchbare Myrrhen Blaetter, das sind zwegstimmige beseelte heilige Deidens-Dieder, duets a dues veus amb baix continu (Dresden, 1666); Die Sonderbahre Seelen-Freude, oder geistlicher Concerten, erster und zweiter-Theil, concerts escollits (Dresden, 1672); Musikalischer Jahrgang und vesper Gesang, in 120 auf Sonn-Festag schicklichen zur Saengen Uebung, nach rechter capellmanier gesetzten deutschen Concerten, any musical i cants de vigílies (Dresden, 1674); Davidischer Harfenschall in Lieder und Melodien, cants i melodies (Frankfurt, 1678); Singenden Sonn-und Fest-Tags Andachten, cants espirituals (Dresden, 1683); i Musikalischer Jahrgang und Vesper-Gesang in 2 Singstimmen und der Orgel, any musical i cants de vigílies (Dresden, 1684).

## Referències

* ↑ http://www.bach-cantatas.com/Lib/Dedekind-Constantin-Christian.htm
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 1260 (ISBN 84-239-4517-0)
# Constantin von Sternberg

Constantin von Sternberg, rus: Константин Иванович фон Штернберг, Konstantín Ivànovitx fon Xtenberg (Sant Petersburg, Rússia, 9 de juliol de 1852 - Filadèlfia, Estats Units, 31 de març de 1924) fou un pianista germanoestatunidenc i compositor d'origen rus.
Estudià en el Conservatori de Leipzig amb Moscheles i Richter, i un temps més tard a Berlín amb Kullak i Liszt. Després d'haver viatjat per Europa i Amèrica donant-se a conèixer avantatjada ment com a pianista, establí la seva residència als Estats Units. El 1890 fou nomenat director d'un Conservatori particular a Filadèlfia.
Va compondre molta música per a piano, i va escriure una obra molt interessant per als pianistes, titulada Ethics and Esthetics of piano playing.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1121 (ISBN 84 239-4556-1)
# Cooperativa Agrícola Sant Gregori

Cooperativa Agrícola Sant Gregori és un edifici de Santa Bàrbara (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici ocupa tota l'illa de cases, format per una estructura rectangular amb teulada a doble vessant i dos pisos. La planta baixa té la porta central amb muntants de pedra i al costat s'hi veu l'estructura de la cinta de transport de les olives. Les golfes tenen un òcul. Entre els dos pisos hi ha el rètol "Cooperativa agrícola de Sant Gregori". Annex hi ha l'estructura quadrada d'una sola planta amb porta de fusta, que fa les funcions de magatzem.

## Història

L'agrupació d'agricultors es formà el 17 de febrer de 1965. El local, la maquinària i la indústria són propietat dels socis (225). Les instal·lacions comprenen tres premses hidràuliques, tres bombes, dos batedores, una netejadora d'olives, trulls i magatzems. Com a antecedent d'aquest tipus d'agrupació, el 1913 es formà el sindicat Agrícola, promogut per Mossèn Millan, que var fer fallida. L'any 1937 l'església parroquial fou convertida en sindicat Agrícola pels grups ultra esquerrans. L'any 1957 es va formar el Grup sindical de Colonització, núm. 1531, que avui encara funciona com a Societat Agrària de Transformació.

## Referències

* 1 2 «Cooperativa Agrícola Sant Gregori». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ «Societat Agrària de Transformació». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cooperativa Agrícola Sant Gregori». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Cooperativa de consum

Una cooperativa de consum és una agrupació de consumidors que s'uneixen per a beneficiar-se de la compra comuna i així evitar els marges de distribució. Les cooperatives son copropietat dels seus socis, que persegueixen els mateixos objectius, en aquest cas cooperativitzar l'adquisició de béns o serveis. Tenen una gestió democràtica. Moltes busquen fer un consum responsable, adquirir productes ecològics i de proximitat, i un comerç just, pretenent un canvi en les relacions amb els productors. Algunes tenen un espai propi o compartit des d'on desenvolupen l'activitat cooperativitzada, com les cooperatives de consum agroecològic.

## Referències

* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Plana 23. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006, Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9
* ↑ Arthur., O'Sullivan,. Economics : principles in action. Needham, Mass.: Prentice Hall, 2003. ISBN 0130630853.

## Enllaços externs

* Federació de Cooperatives de Consumidors i Usuaris de Catalunya
* Web de Cooperatives Europe. (anglès), (francès) i (rus)
* http://www.ccma.cat/tv3/alacarta/60-minuts/lenergia-dels-ciutadans/video/4843031/
# Copeina

Copeina és un gènere de peixos pertanyent a la família dels lebiasínids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Taxonomia

* Copeina guttata (Steindachner, 1876)
* Copeina osgoodi (Eigenmann, 1922)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Steindachner, F., 1876. Beiträge zur Kenntniss der Characinen des Amazonenstromes. Sitzungsberichte der Kaiserlichen Akademie der Wissenschaften. Mathematisch-Naturwissenschaftliche Classe v. 72 (1. Abth.): 6-24, Pls. 1-2.
* ↑ Eigenmann, C. H., 1922. The fishes of western South America, Part I. The fresh-water fishes of northwestern South America, including Colombia, Panama, and the Pacific slopes of Ecuador and Peru, together with an appendix upon the fishes of the Rio Meta in Colombia. Memoirs of the Carnegie Museum v. 9 (núm. 1): 1-346, Pls. 1-38.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Fritzsche, R.A., 1982. Osteichthyes. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill, Nova York: 858-944.
# Cor Kint

Clasina Cornelia Kint, més coneguda com a Cor Kint (Rotterdam, 22 de juliol de 1920 - Coffs Harbour, 7 d'octubre de 2002), fou una nedadora neerlandesa, especialista en esquena, que va competir durant la dècada de 1930.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en els 100 metres esquena del Campionat d'Europa de natació de 1938, per davant de la seva compatriota Iet van Feggelen i la danesa Birte Ove-Petersen. Entre 1938 i 1940 guanyà tres campionats nacionals dels 100 metres esquena i va establir cinc rècords del món i quatre d'Europa en els 100 i 200 metres i 100 i 150 iardes esquena. Els rècords de les 150 iardes i 200 metres esquena van ser vigents durant 11 anys i el rècord del món dels 100 metres esquena no fou superat fins 21 anys més tard, en el que és el rècord del món més durador en natació al llarg de la història.
La cancel·lació dels Jocs Olímpics de 1940 i 1944 va impedir la seva participació olímpica. El 1941 es va prometre amb un mariner alemany i es va traslladar a Dresden, on va continuar la seva carrera esportiva dins l'Alemanya nazi. A finals de 1943 se li va oferir ser entrenadora de natació a Chemnitz. Després de la guerra va tornar als Països Baixos i el 1947 fou suspesa temporalment com a membre de la federació neerlandesa de natació pels seus estrets vincles amb l'ocupant nazi.
A finals de 1959 va emigrar a Austràlia, on es va casar amb un forner de Frísia. El 1971 fou incorporada a l'International Swimming Hall of Fame. Va morir el 2002 a Coffs Harbour, Austràlia.

## Referències

* ↑ «European Swimming Championships (Women)». [Consulta: 5 octubre 2020].
* ↑ Cor Kint Arxivat 2012-04-24 a Wayback Machine.. zwemmenindepolder.nl
* ↑ Degut a un canvi en les regles el 1956, el rècord mundial oficial va durar només 17 anys, però el seu temps no va ser igualat fins al 10 de juliol de 1960 per Ria van Velsen i no fou millorat fins al 17 de juliol de 1960 per Lynn Burke). El seu compatriota Willy den Ouden va mantenir el rècord mundial de 100 metres lliures durant gairebé 23 anys (1933 a 1956), però Den Ouden va batre el seu propi rècord diverses vegades.
* ↑ (alemany)Cor Kint hat sich verlobt, Deutsche Zeitung in den Niederlanden (15 febrer 1941)
* ↑ Cor Kint verloren voor de Nederlandsche sport?, Haagsche courant (21 febrer 1941)
* ↑ Cor Kint door Amor geslagen!, Het volk : dagblad voor de arbeiderspartĳ (29 maig 1941)
* ↑ Wordt Cor Kint trainster?, Dagblad van het Zuiden voor Eindhoven, Meierĳ, Peel en Kempenland (20 desembre 1943)
* ↑ Uit het rijke Rotterdamse sportleven, De Oud Rotterdammer (any5, núm. 21, 13 octubre 2009)
* ↑ COR KINT (NED) 1971 Honor Swimmer Arxivat 2014-01-16 a Wayback Machine.. www.ishof.org
# Corb marí gros

El corb marí gros (Phalacrocorax carbo) és una au de la família dels corbs marins que s'observa amb relativa freqüència a les zones humides i a la costa dels Països Catalans, sovint mentre s'eixuga les ales en una postura característica.
També s'anomena corbassa, corpetassa o corpatassa i cagaire a les Balears o anguilaire al Delta del Llobregat.

## Morfologia

* Mida gran (91 cm).
* Plomatge negre tret dels laterals de la cara i sota el bec, on apareix un gran floc blanc.
* Els joves són més terrosos, amb parts inferiors clares.

## Alimentació

S'alimenta de peixos plans i espinosos que ingereix en abundància.

## Distribució geogràfica

A Catalunya es pot observar de setembre a abril a la pràctica totalitat de les zones humides, tant insulars com continentals. Malgrat haver estat constatada la seua reproducció a les Illes Medes, és un hivernant regular al territori català.

## Referències

* ↑ https://www.cronicadesalbufera.com/el-paisatge-hum%C3%A0/glossari-l%C3%A8xic-i-can%C3%A7oner-albuferer/
* ↑ «Atles de les Illes Balears». [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ Gutiérrez, Ricard; Esteban, Pau; Santaeufemia, F. Xavier. Els Ocells del Delta del Llobregat. 1995. Barcelona: Lynx Edicions, p. 173. ISBN 84-87334-16-4.
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, pàgina 17. ISBN 84-315-0434-X

## Bibliografia

* BirdLife International (2004). Phalacrocorax carbo. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 de maig del 2008 (en anglès).
* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 80. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Fotografies de corbs marins grossos (anglès)
# Cornelius Gurlitt

Cornelius Gurlitt (Altona, Schleswig-Holstein, 10 de febrer de 1820 – 17 de juny de 1901) fou un compositor alemany.
Fou deixeble de Reinecke i Weyse, i el 1864 se'l nomenà organista de la catedral de la seva vila natal. Gurlitt fou un compositor instruït i inspirat, i tenen gran importància les seves obres per a l'ensenyança del piano. A més, va escriure composicions simfòniques, música di camera i per a piano, lieder, l'òpera Scheik Hassan i dues operetes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 334-35 (ISBN 84 239-4527-8)
# Acestrocephalus ginesi

Acestrocephalus ginesi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco a Veneçuela.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1910. Catalogue of the fresh-water fishes of tropical and south temperate America. A Reports of the Princeton University expeditions to Patagonia 1896-1899. Zoology. Catalogue v. 3 (pt 4): 375-511.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lasso, C. A. & D. Taphorn. 2000. A new species of Acestrocephalus (Characiformes: Characidae) from Venezuela. Rev. Biol. Trop. v. 48 (núm. 2/3): 443-447.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# València a l'Imperi Espanyol

Amb l'adveniment de l'Imperi Espanyol al segle xvi, València va perdre la posició hegemònica respecte de l'economia que havia tingut a la centúria anterior. El descobriment d'Amèrica va canviar els eixos de la política internacional i l'arribada massiva d'argent indià va transformar l'escala de les coses. València va quedar com a capital regional d'un comerç que majorment ja no es negocia a la seua llotja.
L'entrada de València en l'època moderna va estar marcada per un fet traumàtic: la revolta de les Germanies, una vertadera guerra civil que va enfrontar la societat valenciana: d'una part, els artesans i llauradors, el baix clergue i alguns membres de la petita burgesia, i davant la noblesa i l'alt clergue —amb els seus vassalls moriscs— i la burgesia benestant. Després d'una primera etapa (1519-1520) en què la Germania prengué el control de la ciutat i va establir encertades mesures de govern, el procés es va radicalitzar. Les tropes agermanades van aconseguir en un principi algunes victòries militars, però finalment van ser derrotades i els seus líders passats per les armes, de manera que hi hagué una severa repressió.
Des de l'acabament del segle XV actuava a València el tribunal de la Inquisició, el principal objectiu del qual era la persecució dels jueus conversos que seguien practicant en secret la seua antiga religió. En pocs anys el Sant Ofici va aconseguir crear un clima de terror a la ciutat, en particular sobre la comunitat jueva, en actuar sobre destacats membres de la societat, com la família de l'humanista Joan Lluís Vives.
Les idees humanistes i els corrents estètics renaixentistes que bullen a Europa van arribar a València per estos anys, però van ser cultivats tan sols dins el restringit cercle cortesà vinculat a la cort virregnal i no van arribar a la societat. Així mateix, a les idees religioses protestants se'ls va contraposar la ideologia contrareformista, postulada per personatges de la talla del patriarca Ribera, promotor del Col·legi del Corpus Christi. En l'àmbit cultural, la ciutat va viure un procés de castellanització, especialment encoratjat per la cort virregnal de Germana de Foix. Importants obres literàries es van traduir a esta llengua, com El Cortesà, de Lluís Milà, o la Història de València, de Pere Antoni Beuter.

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament de València d'on s'ha extret part de la informació anterior, amb permís.
# Florent Schmitt

Florent Schmitt (Blâmont, Lorena, 28 de setembre de 1870 - Neuilly-sur-Seine, 1958) fou un compositor francès.
Feu els seus estudis musicals a Nancy i més tard els amplià al Conservatori de París, sota la direcció de Maurice Ravel i Gabriel Fauré. Gran premi de Roma el 1900, la seva cantata llorejada Semiramis fou la seva primera mostra brillant del seu talent de compositor. Els enviaments de Roma corresponents a la seva estança en aquella capital, comprengueren, a més d'algunes obres de menor importància, el poema simfònic inspirat en el Ramayana, Combat des Raksasas et déliverance de Sîta; un estudi simfònic per El Palau encantat, d'Edgar Allan Poe; la Suite Feuillets de voyage; Musiques de plein air, i el Psaume XLVI, considerat per la crítica musical com una de les obres més acabades d'aquest artista.
En acabar el pensionat de Roma viatjà per Alemanya, Àustria i l'Orient, tornant a París el 1906 i consagrant-se de ple a la composició. Els Concerts de Lamoreux i Colonne començaren a popularitzar-lo com a simfonista, mentre la Société National de Musique el revelava com a autor selecte de música de cambra amb el Quintet per a piano i instruments d'arc (Op. 51), valorat com una de les més elevades manifestacions del gènere en la seva època.

## Moderna escola francesa

Aquest compositor, com altres de la moderna escola francesa, va sofrir la influència de Chabrier i Debussy. El mateix que aquests, cultivà i feu florir preciosament la rara harmonia, però la seva personal inclinació el portà als amples discursos sonors, adoptant amb ells les grans formes consagrades. Per aquesta raó se'l pot considerar un neoclàssic. En general, la seva música es distingeix pel vigor de l'estil, la rica complexitat de l'escriptura i l'habilitat en què el compositor treu partit de la massa orquestral.
A més de nombroses obres per a piano, a dues i quatre mans, cant i piano, orgue i conjunt coral amb orquestra i a cappella, va compondre les següents del gènere de cambra i simfònic:
* Chant élegiaque, per a piano i violoncel,
* Andante et Scherzo, per a arpa cromàtica i quartet d'arc.
* Lied et Scherzo per a doble quintet de vent.
* En été, poema simfònic per a orquestra
* Combat de Raksasas et deliverance de Sîta, poema simfònic per a orquestra.
* Salm XLVI, per a solo i cors amb orgue i orquestra.
* Musiques de plein air,
* Le Palais hanté, estudi simfònic.
* Selamlik, poema simfònic per a banda militar.
Entre les obres de teatre mereixen atenció especial:
* La tragèdia de Salome mimo-drama en dos actes.
* Semiramis, escena lírica.
* Ourvaci, ballet.
* Le petit Elfe ferme l'oeil.
Va orquestrar de manera brillant una masurca i el vals pòstum de Chopin i dos valsos romàntics i un Minuetto, de Schubert. El 1921 succeí a Savard en la direcció del Conservatori de Lió, on va tenir entre altres alumnes en Pierre-Octave Ferroud (1844-1932.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54. pàg. 1082-1083 (ISBN 84-239-4554-5)
* Editorial Omega Una Historia de la Música, pàgs, 645-647 de Lucien Rebatet