OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Martí d'Escalarre

Sant Martí d'Escalarre és l'església parroquial romànica del poble d'Escalarre, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada a uns 150 metres al sud del poble, aïllada enmig d'uns camps.

## Història

Es tracta d'una església documentada des del segle xiv, en documents del Deganat de la Vall d'Àneu, al qual pertanyia, tot i que la factura de l'església presenta característiques indubtablement anteriors. Arribà a tenir el servei de 4 co-rectors, el 1770.
Devia ser un edifici de planta basilical, de tres naus, de les quals es conserven la central, ara meridional, i la septentrional. Presenta dos absis semicirculars a llevant, un dels quals actualment convertit en sagristia. La coberta és de volta de canó, acusadament apuntada.
És especialment interessant la portalada, formada per dues arcades en degradació, amb interessants escultures, datable al segle xii o principis del xiii. A l'interior es conserva una pica baptismal romànica amb decoració geomètrica.

## Descripció

Església d'una sola nau. Originàriament estava rematada a l'est per tres absis semicirculars, decorats exteriorment per bandes i arcuacions cegues, però actualment només es conserven el central i el lateral nord, amb les finestres de mig punt pràcticament encegades.
La nau central és coberta per volta d'arestes i està dividida en quatre trams. Entre aquesta i l'absis central s'interposa un presbiteri. Els absis laterals han estat transformats en capelles.
A l'extrem oest es troba la porta amb arc de mig punt amb dues arquivoltes en degradació. L'externa descansa sobre impostes decorades amb rosetes dins de cercles alternant amb bossells i a la dovella central una testa humana. L'arquivolta interna és decorada amb tors o bossells. Sobre mateix de la porta hi ha una petita fornícula, per damunt la qual s'obre un ull de bou. Remata la façana una espadanya de dos ulls.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Martí d'Escalarre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Sant Martí d'Escalarre». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
* https://www.ccma.cat/324/una-peca-del-retaule-descalarre-espoliat-torna-al-pallars-despres-dun-segle-de-peripecies/noticia/3304718/
# Lluïsa Xifré Morros

Lluïsa Xifré Morros (Barcelona, 11 de juliol de 1893 - Abrera, 19 de febrer de 1939) fou una militant antifeixista que morí afusellada durant la Guerra Civil espanyola.

## Biografia

Era filla de Teresa Morros i Baldomero Xifré, ebenista, dedicat a la construcció de billars i proveïdor de la casa reial.
Després de casar-se amb Ramon Bagué, es traslladà a viure a Olesa de Montserrat l’any 1918, on van néixer els seus primers fills. En quedar viuda es va casar amb Joan Castells, que tenia també tres fills. I encara en va tenir dos més, fins a constituir una família de vuit germans. La Lluïsa Xifré es dedicava a cosir, brodar i a fer de llevadora, per guanyar-se la vida.

## Compromís polític i afusellament

Militant activa del PSUC des del moment de la seva creació, al 1936, des del principi formà part de la direcció local del partit. Davant de l’amenaça que comportà per als drets socials i democràtics el cop d’estat de 1936, es comprometé fortament amb la lluita antifeixista i la defensa de la República.
El 25 de gener entraren les tropes franquistes a Olesa, es feren càrrec del govern municipal i s'estengué la repressió, amb les primeres detencions. Una trentena de persones denunciades pels seus veïns, entre les quals Lluïsa Xifré, quedaren empresonades al local del Círcol. Després d’un simulacre de judici que es conegué després com a ‘judici de les vídues', fet a mig febrer, unes 20 persones van ser traslladades a les cotxeres de l’Hotel Gori, condemnades a mort. Al 19 de febrer de 1939 van ser traslladades al cementiri d’Abrera, on van ser assassinades.
Sembla que Lluïsa Xifré Morros va ser afusellada sense judici previ. Segons que va explicar la seva família, havia estat denunciada per col·laborar amb els milicians com a cosidora.

## Reconeixement i memòria

Cada any per Tots Sants, les poblacions d'Abrera i Olesa de Montserrat homenatgen en un acte al Cementiri Vell d’Abrera els veïns i veïnes afusellats el 19 de febrer de 1939. Una làpida els recorda.
L’any 2022 la vila d’Olesa decidí, per votació popular, donar el nom de Lluïsa Xifré a un dels carrers de la població, a la zona de Cal Candi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La repressió franquista. Lluïsa Xifré Morros». Memorial del Baix Llobregat. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Lluïsa Xifré». Gencat. Banc de la Memòria Democràtica. [Consulta: 21 desembre 2023].
* 1 2 «Consejos de guerra, víctimas y culpables». Pensión Ulises, 09-07-2017. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «El Cementiri Vell d'Abrera acull un any més l'homenatge a les persones afusellades l'any 1939». Ajuntament d'Abrera. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Olesa tria els noms de dones amb els quals es batejaran sis carrers de Cal Candi». Regió7, 16-04-2022. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Barri amb noms de dones». Periòdic mensual d'Olesa de Montserrat, núm. 08640, 14-04-2023. [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ «Propostes més votades de noms de dona a carrers de Cal Candi | Ajuntament d'Olesa de Montserrat». [Consulta: 21 desembre 2023].
# Lo Campaneret

Lo Campaneret: periódich semiserio tocacampanas humorístich literari y musical va ser un setmanari satíric reusenc que va sortir el 1909.

## Història

Va sortir amb la intenció de tractar els temes locals de forma irònica i satírica. Dirigit pel poeta alguerès Antoni Ciuffo, que va viure a Reus una temporada, se'n coneixen només dos números, del 22 i el 29 de maig de 1909.
El Campanaret (aquí Campaneret) era una casa cantonera, avui desapareguda, entre els carrers de Llovera i de l'Amargura a la ciutat de Reus, que estava coronada per una petita torre amb un rellotge i una campana. Va ser construïda l'any 1867.
A la seva presentació, figura que l'edifici es presenta per regidor municipal i avança el seu programa: "Lo primer que tractarem de conseguir será la supressió inmediata del alumbrat públich per atentatori al desarrollo natural de la industria criaturil [...] Per altre part, convensuts igualment de la necessitat que Reus té d'aygua no hem deixat de pensar en aquest problema, però tenim la satisfacció de dir que ho hem resolt promte [...] tenim ja la seguretat per carta del Francolí [...] de venir a passar tres mesos cada istiu al nostre poble".

## Aspectes tècnics

De format foli, amb capçalera mixta i de vuit pàgines, s'imprimia a la Impremta de Montserrat Rosich. El preu era de 10 cèntims i la redacció al carrer de la Presó núm. 9.

## Localització

* Els exemplars coneguts són a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* ↑ Torrent, Joan. Història de la premsa catalana. Barcelona: Bruguera, 1966, p. 314.
* ↑ Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936. Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 61-62. ISBN 8487873049.
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 133. ISBN 8486387655.
* ↑ «Programa». Lo Campaneret, Any I, núm. 1, 22_V-1909, pàg. 2.
* ↑ «Lo Campaneret». [Consulta: 27-III-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Lo Renaixement (1884-1886)

Lo Renaixement era una publicació mensual catalanista, editada a Igualada entre 1884 i 1886.

## Descripció

Portava el subtítol Butlletí mensual del Centre Catalanista d'Igualada i, a partir del núm. 25 (30 juny 1886), Butlletí mensual de la Secció Catalanista del Ateneo Igualadí de la Classe Obrera.
L'adreça de la redacció i l'administració era al Centre Catalanista, al carrer de Sant Pere Màrtir, 21, baixos i s'imprimia als tallers de Marian Abadal, a la rambla de Sant Isidre, 21.
El primer número es va publicar el 30 de juny de 1884 i el darrer, el 27, portava la data de 31 d'agost de 1886. Sortia l'últim dia de cada mes i tenia entre vuit i setze pàgines, segons els números. El format era de 21 x 15 cm. La numeració de les pàgines continuava d'un número a l'altre, pensant en la seva enquadernació. Així, el primer volum comprèn fins al número 19 i té 320 pàgines i el segon conté des del 20 fins al 27 i té 64 pàgines.

## Continguts

Estava escrita totalment en català i va començar a publicar-se en fundar-se el Centre Catalanista d'Igualada. En el primer número diu que pretenen: “Unió entre els igualadins quant es tracti d'interessos locals; unió entre’ls catalans quant els interessos de Catalunya corrin perill”.
La presentació era acurada, amb informació sobre la història, la cultura i les tradicions igualadines, algunes poesies i notícies curtes. Destaquen la sèrie d'articles “Aplech de datos per la historia de Igualada” i la secció fixa “Curiositats de l'Arxiu Municipal d'Igualada”. El mes de juny de 1885, van publicar un número extraordinari dedicat a la batalla del Bruc.
El dia 1 de juny de 1886 el Centre Catalanista es va unir a l'Ateneu Igualadí de la Classe Obrera com una secció més d'aquesta entitat. A partir d'aquesta data, només es van publicar tres números més i després els redactors van col·laborar en les publicacions de l'Ateneu.
Probablement el director era Jaume Serra Iglesias, que era el president del Centre Catalanista i, més endavant, de l'Ateneu Igualadí (1899-1900). Els redactors eren: Pere Bosch i Soldevila, Joan Serra i Constansó, Joseph Bas i Aguilera i Joan Bas i Jordi. També hi ha col·laboracions de: Joseph Ausió, Olegué Godó, Joseph Franquesa i Gomis, Artur Masriera Colomer, Joan Freixas, Joseph Calonge i Domingo Vidal.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 100-103.
* ↑ «Editorial». Lo Renaixement, 1984, núm. 1, pàg. 2.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 103.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 103.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Lodovico Graziani

Lodovico Graziani (Fermo, 14 de novembre de 1820 – Grottazzolina, 15 de maig 1885) fou un tenor italià.
Després d'haver-se fet cèlebre, recorrent les principals escenes líriques del món, despertant el major entusiasme per la seva veu potent i de timbre admirable. Fou un dels millors intèrprets de les primeres obres de Verdi, que va escriure per aquest artista La traviata, i de les òperes de Meyerbeer.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 1164 (ISBN 84-239-4526-X)
# Loricaria maculata

Loricaria maculata és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius de Surinam.

## Referències

* ↑ Linnaeus C. 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1. i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Isbrücker, I. J. H. 1981: Revision of Loricaria Linnaeus, 1758 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Beaufortia v. 31 (núm. 3): 51-96.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Loricariichthys edentatus

Loricariichthys edentatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Uruguai.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Reis, R. E. & E. H. L. Pereira 2000. Three new species of the loricariid catfish genus Loricariichthys (Teleostei: Siluriformes) from southern South America. Copeia 2000 (núm. 4): 1029-1047.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Louis-Alexandre Berthier

Louis-Alexandre Berthier (20 de novembre de 1753 - 1 de juny de 1815) va ser un general francès. Va ser el cap de l'estat major de Napoleó Bonaparte.

## Biografia

Fill d'un oficial d'enginyers, va ingressar també en aquest cos i va lluitar amb La Fayette a Amèrica contra els anglesos durant la guerra de la Independència dels Estats Units; nomenat coronel d'estat major al seu retorn a França, va manar la guàrdia nacional a Versalles en esclatar la Revolució. Cap el 1795 de l'estat major de l'exèrcit d'Itàlia amb el grau de brigadier, va contreure amb Napoleó una estreta amistat que va durar divuit anys. El 1798 fou encarregat del comanament en cap d'aquell exèrcit i proclamà la República de Roma; va acompanyar més tard a Bonaparte a Egipte, i de tornat a França va ser nomenat després del 18 Brumari ministre de la Guerra. En pujar Napoleó a soli imperial el 1804 Berthier era mariscal de França i oficial de la Legió d'Honor, i des de llavors fou constantment cap d'estat major de Napoleó; el 1807 fou nomenat sobirà dels dos principats prussians de Neuchatel i Balangin i vice-condestable i príncep de l'imperi.
El 1808 es va casar amb la princesa Maria, filla del duc Guillem de Baviera, i el 1809 Napoleó li va atorgar el títol de príncep de Wagram arran de la batalla del mateix nom. A la caiguda de Napoleó, Berthier, oblidant tots els beneficis que havia rebut, va prestar jurament de fidelitat a Lluís XVIII, i si bé va perdre la sobirania sobre Neuchatel, li va ser concedida la dignitat de par de França.
En tornar Napoleó de l'illa d'Elba, Berthier es va retirar a Baviera, i en un rapte d'alienació mental es va suïcidar llançant-se per un balcó del castell on residia, encara que alguns historiadors afirmen que va ser assassinat.
Va escriure:
* Relations des campagnes du général Bonaparte en Egypte et en Syrie (París, 1800);
* Relation de la bataille de Marengo (París, 1804);
* les seves Mémoires es publicaren a París el 1826.

## El seu fill

Napoleó Berthier, príncep i duc de Wagram (1810-1887), era fill seu. Fou nomenat senador per Napoleó III, conservant el seu càrrec fins 1870. El 1876 i 1877 presentà la seva candidatura per a diputat, però no fou elegit.

## Referències

* ↑ Kiley, Kevin. «Berthier, The Indispensable Marshal». napoleon-series.org. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «Louis Alexandre Berthier, Prince of Neuchâtel». Museu Britànic. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «Louis Alexandre Berthier». Vidas contadas. RTVE, 29-05-2014. [Consulta: 30 octubre 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 416/17. (ISBN 84-239-4508-1)
# Louis-Alexis Raoux

Louis-Alexis Raoux (Kortrijk, 11 de setembre de 1814 - Brussel·les, 15 de novembre de 1855), fou un compositor belga.
Estudia en l'Acadèmia de Música de Brussel·les, on demostrà grans dots pel violoncel, piano i composició. El 1827 ja era répétiteur de la Reial Escola de Música, i el 1833 fou nomenat professor de solfeig del Conservatori de Brussel·les. Fundà diversos centres per l'ensenyança de la música, entre ells un Conservatori de música clàssica i religiosa, amb l'objecte de formar excel·lents organistes i mestres de capella.
Va compondre diverses òperes còmiques, com les titulades Les deux précepleurs, Le mariage de l'anglaise, etc., que no assolí veure posades en escena; els cors Athalie, simfonies, misses, motets, obertures, melodies vocals, cantates, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 691-92 (ISBN 84 239-4549-9)
* Le fonds musical des archives de la famille d'Arenberg à Enghien. Marie Cornaz. Revue belge de Musicologie / Belgisch Tijdschrift voor Muziekwetenschap. Vol. 49 (1995), pàgs. 129-210. Publicat per: Societe Belge de Musicologie
* Treballs per o sobre Louis-Alexis Raoux en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Louis-Barthélémy Pradher

Louis-Barthélémy Pradher (París, 1782 - Gray, Alt Saona, 1843) fou un pianista i compositor francès del romanticisme.
Estudià musica en l'Escola Reial de cant i en el Conservatori de París, i entre els seus professors s'hi contaren Gobert i en Berton, que li ensenyà la teoria de la música. El 1802 fou nomenat professor de piano del mateix Conservatori en substitució de Hyacinthe Jadin, i entre els seus deixebles hi figuren Le Couppey, Dubois, els dos Herz, Rosellen, etc. El 1829 es retirà del professorat i s'establí a Tolosa. Durant els regnats de Lluís XVIII i Carles X fou pianista de la cort.
Pradher va compondre diverses òperes còmiques, entre elles:
* La folie musicale ou Le Chanteur prisonnier,
* Jeune et vieille,
* L'emprant secret,
* Philosophe en voyage (en col·laboració amb Kreubé);
* Jenny la bouquétière;
* Le voisinage;
* Les enlevement impromtu.
Diverses composicions per a piano; un concert, cinc sonates, diversos rondós, un d'ells per a dos pianos; potpourris, etc. Música de cambra, 22 col·leccions de romances, etc.
Estava casat en segones núpcies amb la cantatriu Félicité More (Carcassona, 1800 - Gray, 1876). Aquesta artista es dedicà a l'òpera còmica, i en aquest gènere creà papers importants.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 1182 (ISBN 84 239-4546-4)
# Louis Brassin

Louis Brassin (Aquisgrà, 24 de juny de 1836 - Sant Petersburg, 5 de maig de 1884) fou un pianista i compositor alemany.
Els seus pares eren cantants i foren els primers mestres. Els seus germans Gerard i Leopold també foren músics. Deixeble després de Moscheles a Leipzig, fou el 1866 professor del conservatori Sternberg a Berlín on va tenir entre altres alumnes en Ertel, i després a Brussel·les on va tenir com alumnes a James Kwast i Arthur De Greef o en Franz Rummel i més tard Sant Petersburg (1869-79), on entre els seus molts alumnes tingué en Harold von Mickwitz. Entre les composicions per a piano s'han de citar els seus estudis, alguns lieder, i les operetes Der Missionar i Der Thronfolger.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9 (ISBN 84-239-4509-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. IV, pàg. 1140 (ISBN 84-239-4574-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 840 (ISBN 84 239-4552-9)
# Louis Lacombe

Pierre Louis Trouillon-Lacombe (Bourges, 26 de novembre de 1818 - Saint-Vaast-la-Hougue, 30 de setembre de 1884) fou un compositor francès.
Fou deixeble de Zimmermann en el Conservatori de París i als tretze anys aconseguí el primer premi de piano, poc temps després va emprendre amb la seva germana Felicia un viatge artístic, visitant França, Bèlgica, Alemanya i Àustria, i a Viena s'aturà any i mig per a perfeccionar els seus estudis amb Czerny i altres mestres.
De retorn a París el 1839 es dedicà exclusivament a la composició i publicà un gran nombre d'obres d'estil ric i variat, des de la graciosa i senzilla melodia vocal fins a l'òpera de grandiosa i complicada factura, però sobretot especialment en el primer gènere.
Cal mencionar:
* Manfred, (1847), Arva, ou les hongrois, (1850) simfonies dramàtiques amb solos i cors;
* Agnus i Kyrie, per a tres veus iguales;
* Epopée lyrique;
* La Madone, òpera còmica;
* Winkelried, òpera en quare actes;
* Le Tonnelier, òpera còmica;
* Korigane, òpera entres actes;
* Sapho, cantata per a orquestra i cors, que s'executa nombroses vegades;
* Un quintet, dos trios, peces per a piano, cors a cappella i un gran nombre de melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 64. pàg. 1054 (ISBN 84-239-4564-2)
# Louise Ayres Garnett

Louise Ayres Garnett (Plymouth, Indiana, 1860 - 1937) fou una escriptora i compositora estatunidenca.
Estudià en el Seminari Dearborn de Chicago, i va escriure:
* The Muffin Shop (1980);
* The Rhymin Ring (1910);
* Master Will of a Midwinter Night's Dream and the incidental music, drama en tres actes (1916);
* The Merrymakers (1918);
* Three to Make Ready, tres peces dramàtiques per a la infancia (1922);
A més, va escriure;
* la lletra de The New Earth, oratori, música de Henry Hadley;
* A Forest Rondo, cantata sobre un text de Shakespeare (1919);
* The Courtship of Miles Standisch (1920);
* l'oratori Resurgam, lletra seva i música de Henry Hadley;
* The Loves Mirtil, drama líric (1926);
* Foe Walks in Her Garden (1926);
* A Fairy Wedding (1927);
* Joyous Pretender (1928).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 730 (ISBN 84-239-4575-8)