OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Haakon el Bo

Haakon (en nòrdic: Hákon Aðalsteinsfóstri) (v. 920 - v. 961), dit el Bo, va ser el tercer rei de Noruega, com a Haakon I. Educat a Anglaterra, es va convertir al cristianisme. Tornà a Noruega on va deposar el seu germà Eric I el Sanguinari amb el suport de la noblesa. Intentà, sense èxit, implantar-hi el cristianisme i morí assassinat per les faccions més tradicionalistes.

## Biografia

Haakon era el fill petit del primer rei Noruec, Harald de la Bella Cabellera, i la seva esposa Thora Mosterstang. Per tal de protegir-lo de les lluites de poder que hi havia a la cort entre els seus germans grans, Harald el va enviar a Anglaterra per ser educat pel rei Etelstan, com a part d'un tractat de pau signat entre els dos monarques. El rei anglès va educar Haakon en el cristianisme.
Haakon era el fill petit del primer rei Noruec, Harald de la Bella Cabellera, i la seva esposa Thora Mosterstang. Per tal de protegir-lo de les lluites de poder que hi havia a la cort entre els seus germans grans, Harald el va enviar a Anglaterra per ser educat pel rei Etelstan, com a part d'un tractat de pau signat entre els dos monarques. El rei anglès va educar Haakon en el cristianisme.
A la mort del rei Harold va ser proclamat rei del seu fill gran, Eric el Sanguinari. Eric es va enfrontar amb la resta dels seus germans fins que tots ells van ser morts, i el rei Etelstan va deixar vaixells i homes a Haakon per deposar-lo.
Eric no era apreciat per la població que el considerava un monarca despòtic, i Haakon va guanyar-se el suport dels grans terratinents prometent d'eliminar impostos. En veure que no comptava amb el suport necessari per mantenir-se al tron, Eric va exiliar-se del país i el 934 Haakon va ser proclamat rei.
El 953 Haakon es va enfrontar als fills d'Eric en una batalla a Avaldsnes, en la que fou victoriós. Va tornar a derrotar-los el 955 a Rastarklav, i un altre cop el 957 quan els fills d'Eric havien aconseguit l'ajut militar del rei danès Gorm el Vell. Les millores que Haakonhavia introduït a l'exèrcit i la marina noruegues van ser claus en aquestes victòries.
En el terreny religiós, però, no va obtenir els mateixos èxits. Tot i els seus reiterats intents d'introduir el Cristianisme no va aconseguir implantar-lo ni tan sols dins la seva pròpia cort. Tant fou així que, a la mort de Haakon
En el terreny religiós, però, no va obtenir els mateixos èxits. Tot i els seus reiterats intents d'introduir el Cristianisme no va aconseguir implantar-lo ni tan sols dins la seva pròpia cort. Tant fou així que, a la mort de Haakon, el poeta de la cort, Hákonarmál, va compondre un poema fúnebre on es narrava com Haakon era benvingut al Valhalla pels seus avantpassats.
Haakon va morir l'any 961 a mans de tres fills d'Eric, que van desembarcar per sorpresa a Hordaland. En la batalla que seguí, Haakon va ser travessat per una fletxa i acabaria morint de la ferida. El fill gran d'Eric, Harald, va succeir-lo al tron.
# Palau del Comte de Santa Coloma

El Palau del Comte de Santa Coloma era un edifici situat a la plaça del Duc de Medinaceli (abans de Sant Francesc) i els carrers Ample, Orient i Mercè de Barcelona, actualment desaparegut.

## Història i descripció

Segons les dades del Cadastre, va ser fet construït cap al 1747 per Joan de Queralt i de Xetmar (1679-1756), cinqué comte de Santa Coloma de Queralt. Es tractava d'un casal barroc compost de semisoterrani, planta baixa i dos pisos, cobert amb una teulada amb un potent ràfec. La façana principal, que donava a la plaça, tenia un portal d'arc de mig punt adovellat i un rellotge de sol.
La societat de comerç i banca Girona Germans, Clavé i Cia, fundada el 1839 per Ignasi Girona i Targa (15.000 duros), els seus fills majors d'edat Joan i Manuel Girona i Agrafel (6.250 duros cadascun) i Joan Baptista Clavé (12.500 duros), es va instal·lar al palau, que el 1846 fou adquirit per aquest darrer en nom propi i dels Girona al comte Joan Baptista de Queralt i Silva per 690.000 rals. El 1854, Clavé es va retirar de la societat, per la qual cosa aquesta passà a dir-se Girona Germans, liquidada finalment entre el 1864 i el 1867. Aleshores, Manuel Girona va esdevenir l'únic propietari del palau, que fou enderrocat el 1868, cedint una part del terreny a la via pública, per a construir-hi un nou edifici, projectat per l'arquitecte Josep Oriol Mestres.

## Referències

* ↑ «Quaderno de casas rehedificadas desde 1721 inclusive en adelante, f. 994». Cadastre I-34. AHCB, 1747.
* ↑ Blasco i Pla, 2009, p. 84.
* ↑ «Can Girona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Generalitat de Catalunya.
* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 20.
* ↑ Guía general de Barcelona, 1849, p. 372, 373 i 380.
* ↑ Congost, 1989, p. 87.
* 1 2 Pla i Toldrà, 2014, p. 206.
* ↑ Blasco i Pla, 2009, p. 85.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 170, 287, 289.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 117, 166, 233.
* ↑ Blasco i Pla, 2009, p. 87-88.
* ↑ Pla i Toldrà, 2014, p. 206-207.
* 1 2 Pla i Toldrà, 2014, p. 207.

## Vegeu també

* Castell de Santa Coloma de Queralt
* Casa Besora
* Castell de Besora (Osona)
* Castell de Montesquiu
* Casa-fàbrica Girona

## Bibliografia

* Blasco, Yolanda; Pla, Lluïsa «Manuel Girona, el fundador de la banca moderna». Historia Social, 64, 2009, pàg. 79-98.
* Congost, Rosa «La família Safont, el comte de Santa Coloma i la revolució liberal». Recerques. Història, economia, cultura, 22, 1989, pàg. 83-92.
* Pla i Toldrà, Lluïsa. Els Girona. La gran burgesia catalana del segle XIX. Barcelona: Fundació Noguera, 2014 (Estudis, 68).
# Pampeta

La pampeta, pampeta vera o pampeta lleonada (Paralepista flaccida) és la pampeta més corrent i un dels bolets més comuns a la tardor. Surt, sense gaires exigències, pertot arreu i en grups nombrosos.

## Morfologia

El seu barret, amb una forma d'embut molt acusada i amb el marge enrotllat, fa de 3 a 10 cm d'amplada. És de color ocre ataronjat o bru rogenc i a sota duu làmines molt decurrents de color crema, que se separen fàcilment de la carn del barret si s'estiren amb els dits.
El peu és més aviat prim, de color vori, i a baix de tot porta sempre una massa cotonosa, restes del miceli, que moltes voltes enganxa diverses fulles, que d'aquesta manera resten atrapades a la base del peu.
La carn és molt prima, blanquinosa.

## Comestibilitat

És un bolet comestible de gust agradable, no gaire fort, sense gaire tradició, que pot collir-se aquells dies que no es troba res més de bo.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon: Els bolets (on surten, com es coneixen, com es cuinen). Editorial Pòrtic, S.A., Barcelona, octubre del 1997. Col·lecció Els manuals de Pòrtic, núm. 1. ISBN 84-7306-965-X, planes 128-129.
# Panaque nocturnus

Panaque nocturnus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Gosline, William A. 1947. Contributions to the classification of the Loricariid catfishes. Archos. Mus. Nat., Rio de Janeiro, 41:79-144.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 117pp.
* Schaefer, S. A. & D. J. Stewart. 1993. Systematics of the Panaque dentex species group (Siluriformes: Loricariidae), wood-eating armored catfishes from tropical South America. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 4 (núm. 4): 309-342.
* Schaefer, S.A. 2003. Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pancas

Pancas és un municipi brasiler de l'estat de Espírito Santo, Regió Sud-est de Brasil. Es troba al nord-oest i tenia una població al 2018 de 23.059 habitants.
Té com a llengua cooficial el pomerani.

## Història

La història de l'actual municipi de Pancas comença al 1918, quan hi arriben els primers invasors, provinents de Minas Gerais, que cercaven terres fèrtils. Aquests, aliats a l'arribada d'immigrants alemanys, iniciaren el conreu de café.
Per la llei estatal núm. 1.486, de 5 de setembre de 1924, es va crear el districte, denominat Nossa Senhora da Penha, subordinat a Colatina, que va passar a denominar-se Santa Luzia per la llei estatal núm. 9.222, de 31 de març de 1938. El 31 de desembre de 1943, per la llei estatal núm. 15.177, en rep el nom actual. Per la llei estatal núm. 1.837, de 21 de febrer de 1963, Pancas se segrega de Colatina, i el 13 de maig del mateix any es compon de tres districtes (Alto Rio Novo, Lajinha i el Districte Seu). Per la llei núm. 1.919, de 31 de desembre de 1963, se'n creen els districtes de Palmerino i Vila Verde. Alto Rio Novo és elevat a municipi per la llei estatal núm. 4.071, d'11 de maig de 1988, incorporant Palmerino com a districte. Pancas actualment es compon de tres districtes: Districte Seu, Lajinha i Vila Verde.

## Geografia

Segons la divisió regional vigent des del 2017, instituïda per l'IBGE, el municipi pertany a les Regions Geogràfiques Intermèdies i Immediata de Colatina.

## Llocs d'interés

* Pedra Camelo - amb 720 metres d'altura
* Pedra Agulha - semblant a un fumeral
* Cachoeira de Bassani - cascada a tres quilòmetres del centre urbà
* Cachoeira de Santa Ana - salt d'aigual a 40 quilòmetres de la seu
* Cachoeira i Prainha de Sâo Luís - situades a 2 km de la ciutat
* Cachoeira de Moraes - cascada al districte de Vila Verde
* Rampa de vol lliure Clementino Izoton

## Referències

* ↑ Lpniceia. «Pomerano!?», 27-12-2008. [Consulta: 21 agost 2011].
* ↑ Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística (IBGE). «Divisão Regional do Brasil» (en portugués), 2017. [Consulta: 28 octubre 2017].
* ↑ Instituto Brasileiro de Geografia e Estatística (IBGE). «Divisão Territorial Brasileira 2016» (en portugués), 2016. [Consulta: 28 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Ajuntament
* Cambra Municipal
* Associació de Vol Lliure de Pancas
* Principals llocs d'interés
* Pancas en l'IBGE Ciutats
# Leptobotia hengyangensis

Leptobotia hengyangensis és una espècie de peix de la família dels cobítids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Reproducció

No ha estat possible fins ara la seua reproducció en captivitat.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça (pH entre 7 i 8), demersal i de clima temperat, el qual viu a Àsia: la Xina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1870. Description d'une espèce inédite de Botia de Chine et figures du Botia elongata et du Botia modesta. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 4. 254-256. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 setembre 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Huang, H.-J. & Zhang, W., 1986. Description on three new species of fishes from the Changjiang River, China. Acta Hydrobiologica Sinica v. 10 (núm. 1): 99-100.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Loaches Online (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Hwang, H.C., P.C. Yueh i S.F. Yu, 1982. The freshwater fishes of China in colored illustrations. Vol. 1 Shanghai Sciences and Technology Press, Shanghai, la Xina. 173 p.
* ↑ China Endemic Freshwater Fish Checklist (anglès)

## Bibliografia

* Hanel, L. i J. Novák, 2002. Ceské názvy zivocichu V. Ryby a ryboviti obratlovci (Pisces) 3., maloústí (Gonorhynchiformes) - máloostní (Cypriniformes). Národní muzeum (zoologické oddelení), Praga.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* BioLib (anglès)
* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Moenkhausia barbouri

Moenkhausia barbouri és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1903. New genera of South American fresh-water fishes, and new names for old genera. Smithson. Misc. Collect. v. 45: 144-148.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 52 (núm. 6): 91-106.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Benine, R.C. 2002. Moenkhausia levidorsa, a new species from Rio Aripuanã, Amazon basin, Brazil (Characiformes: Characidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 13(4):289-294.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Pandaka trimaculata

Pandaka trimaculata és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 1,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i bentopelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic Occidental: el Japó, les Filipines, Indonèsia i Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Herre A. W. C. T., 1927. Gobies of the Philippines and the China Sea. Monogr. Bur. Sci. Manila Monogr. 23. 1-352.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Akihito, Prince & Meguro, K., 1975. Pandaka trimaculata, a new species of dwarf goby from Okinawa Prefecture, Japan and the Philippines. Japanese Journal of Ichthyology v. 22 (núm. 2): 63-67.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Herre, A.W.C.T. i A.F. Umali, 1948. English and local common names of Philippine fishes. U. S. Dept. of Interior and Fish and Wildl. Serv. Circular Núm. 14, U. S. Gov't Printing Office, Washington. 128 p.
* ↑ Kimura, S., 1995. A check list of the marine fishes collected around northern Palawan and Calauit islands, Philippines. p. 158-167. A: Pawikan Conservation Project - PAWB, DENR, Philippines and Toba Aquarium, Japan. Dugongs Dugong dugon (Müller 1776) of the Philippines. A report of the Joint Dugong Research and Conservation Program.
* ↑ Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Nakabo, T., 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species, English edition II. Tokai University Press, el Japó, pp 867-1749.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Larson, H.K., 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Johann Balthasar Reimann

Johann Balthasar Reimann (Breslau, avui Wrocław, Polònia, 1702 - Hirschberg, 1749) fou un compositor i organista alemany.
Nascut i mort en pobles de la Baixa Silèsia és considerat alemany. Fou organista de l'església de Santa Magdalena, de Wrocław, i a Hirschberg, i deixà algunes composicions, així com una Col·lecció de cants antics i moderns (Hirschberg, 1747).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa volum núm. 50, pàg. 357 (ISBN 84-239-4550-2)
# Diario de Igualada (1939)

Diario de Igualada va ser una publicació d'informació diària editada a Igualada l'any 1939.

## Descripció

A la capçalera hi posava «Año triunfal» i, a partir del núm. 1545, «Año de la Victoria».
S'imprimia a la impremta de Nicolau Poncell. Era un full solt, amb dues pàgines a dues columnes i un format de 33 x 23,5 cm. Sortia cada dia excepte el diumenge. El primer número va sortir l'11 de febrer de 1939 i l'últim, el 23 de juny del mateix any.

## Continguts

Pretenia ser la continuació del Diari d'Igualada d'abans de la guerra i per això va començar la seva publicació amb el núm. 1500 i va acabar amb el 1604, però tant per la llengua, com pel format, l'estil, la ideologia i el contingut eren ben diferents.
El primer titular va ser «La guerra en Cataluña ha terminado» i en l'article següent, després del «Parte oficial de guerra», deien «Era necesario que aprendiéramos a morir heroicamente, bellamente, para que del dolor inmenso de nuestro pueblo surgiese la grandeza futura, para que la sangre de nuestros mártires convertida en llama y en luz de aurora alumbrase el renacer de la Patria redimida, de la Patria liberada del comunismo asiático, de la patria eterna que, como decía el poeta, aún reza a Jesucristo y habla en español».
Els articles respiraven l'ambient polític de l'acabament de la Guerra Civil, amb un fort patriotisme nacional, un cert esperit militar, un sentiment religiós i la ideologia del nacional-sindicalisme.
Hi havia consignes i recomanacions com: «Denunciar a los asesinos es un acto de civismo, la inhibición es una cobardía imperdonable. Todos los ciudadanos tienen el deber de colaborar a la acción de la justicia», o «Mujeres: no olvideis que mientras el Comité Negrín os arrebataba los esposos y los hijos, Companys, que tantas veces había prometido dar la sangre por Cataluña, preparaba su fuga al extranjero. Ya sabíamos que, además de malvados, son cobardes», o «En la nueva España se saluda con el brazo en alto al interpretarse los himnos nacionales, delante de la enseña de la Patria y a las autoridades militars y civiles».
El director era Antoni Carner i Borràs i hi col·laboraven: Ramon Puiggròs Sala, Àngel Riba, Amadeu Amenós i Roca, Francisco Galán, Francesc Llansana Torrents i Josep M. Borràs i Codina.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 2, p. 7.
* 1 2 Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 2, p. 8.
* ↑ «Deciamos ayer...». Diario de Igualada, 1500, 11-02-1939.
* ↑ «Denunciar...». Diario de Igualada, 1500, 11-02-1939.
* ↑ «Mujeres». Diario de Igualada, 1504, 16-02-1939.
* ↑ «En la nueva España...». Diario de Igualada, 1514, 28-02-1939.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat
# Moenkhausia diktyota

Moenkhausia diktyota és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,2 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 33.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Negro al Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1903. New genera of South American fresh-water fishes, and new names for old genera. Smithson. Misc. Collect. v. 45: 144-148.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lima, F. C. T. & M. Toledo-Piza. 2001. New species of Moenkhausia (Characiformes: Characidae) from the Rio Negro of Brazil. Copeia 2001 (núm. 4): 1058-1063.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Lima, F.C.T. i M. Toledo-Piza 2001. New species of Moenkhausia (Characiformes: Characidae) from the Rio Negro of Brazil. Copeia (4):1058-1063.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.