OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giuseppe Terrabugio

Giuseppe Terrabugio (Fiera di Primiero, Trentino, 13 de maig de 1842 - 9 de gener de 1933) fou un compositor, organista i mestre de capella italià.
Feu els estudis universitaris a Pàdua i a Múnic, on al mateix temps assistí a les classes de l'Acadèmia Reial de Música. El 1883 s'establí a Milà. S'encarregà de la direcció de la revista Música Sacra. Va prendre part activa en la reforma de la música religiosa i fou individu de l'Acadèmia de Santa Cecília de Roma i corresponent de l'Acadèmia Reial de Florència.
Entre les seves nombroses composicions hi figuren:
* 12 misses d'1 a 4 veus, amb orgue;
* Vigílies, motets;
* Lletanies;
* Cants ambrosians;
* Cants litúrgics;
* una sonata i una fuga per a orgue;
* també se li deuen el tractat L'organista pratico.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 60. pàg. 1454 (ISBN 84-239-4560-X)
# Oscar Paul

Oscar Paul (Freiwaldau, Silèsia, 1836 - Leipzig, 1898) fou un crític i periodista musical alemany.
A Leipzig cursà estudis de teologia, dedicant-se exclusivament a la música, estudiant primer al Conservatori d'aquella ciutat i més tard en privat, amb Plaidy, Richter i Hauptmann. Graduat de doctor el 1860 en la Universitat de Leipzig, allà s'habilità per a Privat Dozent en música (1866), i el 1874 aconseguí la càtedra de música en aquella Universitat, on tingué alumnes com Leoš Janáček, Eduard Behm, Ferdinand Pfohl, Martin Wegelius i Fanny Davies, que més tard serien reputats compositors. Ensems fou professor del Conservatori des de 1869.
A més de gran nombre d'articles de premsa, publicà:
* Die absolute Harmonik der Griechen (Leipzig, 1867),
* Geschichte des Klaviers (Leipzig, 1868),
* Handlexicon der Tonkunst (Leipzig, 1868)
* 5 Bücher über die Musik aus dem Latein. in d. deutsche Sprache übertragen und mit besonderer Rücksicht der griechischen Harmonik sächlich erklärt (Leipzig, 1872),
* Lehrbuch der Harmonik (Leipzig, 1880),
A més publica l'obra inèdita de M. Hauptmann, Lehre von der Harmonik (Leipzig, 1868), i fundà diversos diaris musicals la Tonhalte (1868), i Musikalisches Wochenblatt (1870): durant molt de temps també fou crític musical del Leipziger Tageblatt.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàgs. 934-35 (ISBN 84-239-4542-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 364 (ISBN 84-239-4544-8)
# Pieter Mulier (el Jove)

Pieter Mulier (el Jove) (Haarlem, Països Baixos, 1637 - Milà, Itàlia, 29 de juliol de 1709) fou un pintor neerlandès del Barroc.
Era fill i deixeble de Pieter Mulier (el Vell) (1610-1659) però després imità el gènere de pintura cultivat per Franz Snyders. A més de les escenes de caça i lluites entre animals, assumptes preferits per Snyders, Mulier pintà nombroses marines en moments de temporal i de forts huracans, raó per la qual també a Roma se l'anomenà El Tempesta. Aconseguí tant de favor entre el públic romà, que es veié precisat a utilitzar els serveis d'un hàbil ajudant, amb la germana del qual va contraure matrimoni.
Cridat més tard a Gènova, on va vuire amb la seva primera esposa, Lidia Rossi. Concení tan violenta passió per la genovesa Anna Beltrami, que va llogar dos sicaris per assassinar la seva esposa mentre es traslladaven de Roma a Gènova. Descobert el crim, només es lliurà de la mort mercès a les gestions de poderosos amics, va romandre tancat a la presó durant setze anys, on precisament pintà moltes de les seves obres.
Va adoptar molts noms: Cavalier Pietro Tempesta, Tempeest Mulier, Muller, Mulier II o Müller, signant algunes obres en llatí (Petrus de Mulieribus). Mulier va morir a Milà el 1701.
La Galeria Reial de Dresden (Saxònia) posseeix cinc obres de Tempesta; se'n conserven d'altres als Museus de Sant Petersburg l'Hermitage, Milà (Pinacoteca Brera) i Nantes (França).

## Referències

* ↑ «Pieter Mulier (II)» (en neerlandès). RKD, 07-08-2017. [Consulta: 12 setembre 2017].
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 35, p. 1558. ISBN 84-239-4535-9.
# Helcogramma fuscipectoris

Helcogramma fuscipectoris és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima subtropical que viu fins als 5 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó, les Illes Ryukyu, Taiwan, Hong Kong, les Filipines, el Vietnam, Tailàndia, Malàisia, Indonèsia i Vanuatu.

## Referències

* ↑ «Helcogramma fuscipectoris». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (editors), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hansen, P. E. Hadley, 1986: Revision of the tripterygiid fish genus Helcogramma, including descriptions of four new species. Bulletin of Marine Science v. 38 (núm. 2): 313-354.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 2007: Fishes of the genus Helcogramma (Blennioidei: Tripterygiidae) in the western Indian Ocean, including Sri Lanka, with descriptions of four new species. Smithiana, Publications in Aquatic Biodiversity, Bulletin Bull. 7: 51-81.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Williams, J. T. i J. C. Howe, 2003: Seven new species of the triplefin fish genus Helcogramma (Tripterygiidae) from the Indo-Pacific. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 7 (núm. 4): 151-176.
# La Democracia (1883-1885)

La Democracia era una publicació setmanal, de tendència republicana, editada a Igualada entre 1883 i 1885.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico político y de intereses generales.També portava a la capçalera les paraules Libertad y democracia. Justícia i administración. La redacció i l'administració eren al carrer d'Òdena, núm. 34, d'Igualada i l'impressor Marian Abadal, també de la ciutat. En van sortir 80 números. El primer es va publicar el 2 de desembre de 1883 i el darrer portava la data de 7 de juny de 1885. El seu format era de 44 x 32 cm i tenia quatre pàgines a tres columnes.

## Continguts

Era un periòdic republicà, posibilista castelariano. N'era l'ànima Joan Serra i Constansó. A la capçalera del periòdic es definien els seus principis: Con la libertad queremos el orden i el respeto a la ley. Con la Democracia, la República. Ante la justicia queremos la igualdad més absoluta. En la Administración todas las economías posibles. Va tenir problemes amb els representants de l'Església local i va mantenir polèmiques amb el Semanario de Igualada. Hi veiem llargs i aferrissats articles editorials defensant el progrés i la ciència i en contra del catolicisme. Per les seves manifestacions anticlericals, el doctor en teología, Don Antonio Montaner ... leyó una pastoral de la autoridad diocesana al clero de su jurisdicción condenando explícitamente á La Democracia.

## Referències

* 1 2 Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada. Exposición retrospectiva de la prensa igualadina. Igualada: CECI, 1948, p. 83.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 87-88.
* ↑ La Democracia, núm. 46, 9-1884.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (números solts)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Escut de Panamà

L'escut de Panamà fou aprovat oficialment el 4 de juny del 1904. El disseny és obra dels germans Nicanor i Sebastián Villalaz.

## Blasonament i significació

Escut ogival, tercerejat en faixa:
* El cap, partit. Al primer quarter, d'argent, un sabre i un fusell al natural penjats, passats en sautor; originàriament volia significar que s'abandonaven les armes per posar fi a la ruïna causada per les guerres civils, però en la Constitució del 1941 es transforma en una actitud d'alerta en defensa de la sobirania nacional. Al segon quarter, de gules, un pic i una pala al natural passats en sautor, símbols del treball.
* Al centre, una representació pictòrica al natural de l'istme de Panamà amb els dos mars i el cel, el sol a la destra i la lluna a la sinistra, la lluna elevant-se en la nit i el sol amagant-se darrere el turó, marcant les sis de la tarda, hora de la separació de Colòmbia.
* La punta, també partida. Al primer quarter, d'atzur, un corn de l'abundància d'or, símbol de riquesa. Al segon quarter, d'argent, una roda alada d'or, emblema del progrés.
Com a timbre, una àguila, símbol de sobirania, mirant cap a la sinistra, sostenint amb el bec una cinta d'argent amb el lema nacional en llatí: PRO MUNDI BENEFICIO ('En benefici del món'); l'àguila, sobremuntada per nou estrelles d'or posades fent arc, en representació de les nou províncies de la república. Darrere l'escut, acoblades, dues banderes estatals a banda i banda.
L'escut descansa habitualment sobre un camper rectangular de sinople, al·lusiu a la vegetació.

## Notes

* ↑ Si bé al començament no s'indicava quin tipus d'àguila era, segons la llei núm. 50 del 17 de maig del 2006 s'especifica que es tracta d'una harpia, declarada «ocell nacional» l'any 2002.

## Vegeu també

* Bandera de Panamà

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Panamà – Símbols de la Pàtria Arxivat 2007-06-10 a Wayback Machine. (castellà)
* Heraldry of the World – Escut del Panamà (anglès)
* Flags of the World – Escut del Panamà (anglès)
# Marquès de La Soudière

François Gabriel de Regnauld de La Soudière, marquès de la Soudière (Perpinyà, 1830-1891) fou un diplomàtic i compositor francès. Pertanyent a una noble família, fou comissionat el 1871-1873 per tractar de les condicions de pau, després de la guerra francoprussiana, desenvolupant la seva feina amb molta habilitat. Fou un notable compositor, com ho demostren les melodies i composicions de caràcter religiós que deixà, així com alguns balls d'espectacle que s'estrenaren a París.

## Referències

* 1 2 3 Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 29, pàg. 928 (ISBN 84 239-4529-4)
# Museu Thermalia

El Museu Thermalia és un centre temàtic dedicat a la cultura de l'aigua termal que es troba a la plaça del lleó de Caldes de Montbui (Vallès Oriental).
Thermalia presenta la història de les aigües termals (que brollen de la terra a 74 °C) i la seva incidència i vinculació amb la gent i l'entorn que l'envolta.
El Museu Thermalia es troba allotjat en un edifici de l'època medieval que fins als anys 70 feia la funció d'hospital i servei de banys termals. Forma part de la Xarxa de Museus Locals de la Diputació de Barcelona.
El 1994 es va obrir al públic el centre temàtic que ofereix l'exposició Efervescència Balneària, que ens explica les relacions socials i comercials hagudes al voltant de les aigües termals. Existeix també una exposició permanent dedicada a l'escultor Manolo Martínez Hugué.
El Museu compta també amb un mòdul multisensorial anomenat "La Mirada Tàctil", un espai d'interpretació tàctil adreçat a tothom però especialment adaptat i dissenyat per aquells visitants que presenten alguns tipus de dificultats visuals, ceguesa o mobilitat reduïda.

## Referències

* ↑ «Museu Thermalia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ AADD. Museus i Centres de Patrimoni Cultural a Catalunya. Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 2010, p. 43. ISBN 84-393-5437-1.
* ↑ Calpena, Enric «Una experiència sulfurosa». Sàpiens [Barcelona], núm. 73, 11-2008, p. 62. ISSN: 1695-2014.
* ↑ «La Mirada Tàctil. Thermalia». diba.es. [Consulta: 27 gener 2012].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Giuseppe Venturelli

Giuseppe Venturelli (Rubiera, província de Reggio de l'Emília, 1711 - Mòdena, 31 de maig de 1775) fou un compositor deixeble de Riccardo Broschi. Es donà a conèixer per una missa a quatre veus, que va compondre als vint anys. Entre les seves altres composicions religioses hi ha salms, himnes, misses, cantates, un Tantum ergo i un Stabat Mater, devent-se'l i, a més, melodies vocals, simfonies i concerts per a diversos instruments, així com les òperes, Il matrimonio disgraziato (Modena, 1741), La moglie alla moda (Mòdena, 1755).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 1306 ISBN 84-239-4567-7
# Osopsaron karlik

Osopsaron karlik és una espècie de peix de la família dels percòfids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

Fa 4,2 cm de llargària màxima. 5-6 espines i 18-20 radis tous a l'aleta dorsal i cap espina i 22-23 radis tous a l'anal. 32 vèrtebres.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí i batidemersal (entre 260 i 450 m de fondària), el qual viu al Pacífic sud-oriental pertanyent a Xile: 3 muntanyes submarines a la part occidental de la serralada submarina Sala i Gómez (entre 25° 03′-26° 00′ S i 97°29'-100° 40′ W) i altres 3 muntanyes submarines a la cruïlla entre la dorsal de Nazca i la serralada submarina Sala i Gómez (entre 25° 19′-25° 48′ S i 85° 05′-86° 03′ W).

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (11 de 100).

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Starks E. C., 1904. List of fishes dredged by the steamer Albatross off the coast of Japan in the summer of 1900, with descriptions of new species and a review of the Japanese Macrouridae. Bull. U. S. Fish Comm. Vol. 22 (1902). 577-630.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Parin, N. V., 1985. A new hemerocoetine fish, Osopsaron karlik (Percophidae, Trachinoidei) from the Nazca Submarine Ridge. Japanese Journal of Ichthyology, vol. 31 (núm. 4): 358-361.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 Parin, N. V., 1990. Percophid fishes (Percophidae) from the Sala y Gómez Ridge (Southeast Pacific). J. Ichthyol. 30(1):68-79. Pàg. 73.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Smith, D. G. i G. D. Johnson, 2007. A New species of Pteropsaron (Teleostei: Trichonotidae: Hemerocoetinae) from the Western Pacific, with notes on related species. Copeia 2007(2):364-377. Pàg. 373.
* ↑ Parin, N. V., A. N. Mironov i K.N. Nesis, 1997. Biology of the Nazca and Sala-y-Gómez submarine ridges, an outpost of the Indo-West Pacific fauna in the Eastern Pacific ocean: composition and distribution of the fauna, its community and history. Adv. Mar. Biol. 32:145-242.
* ↑ Species in Sala y Gómez - FishBase (anglès)
* ↑ Pequeño, G., 1989. Peces de Chile. Lista sistemática revisada y comentada. Revista de Biología Marina, Valparaíso. V. 24 (núm. 2): 1-132. Pàg. 64.
* ↑ Landaeta, M. F., F. J. Neira i L. R. Castro, 2003. Larvae of Dactylopsaron dimorphicum (Perciformes: Percophidae) from oceanic islands in the southeast Pacific. Fishery Bulletin, vol. 101 (núm.3): 693-697. «Enllaç».
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Anònim, 1998. Base de dades de la col·lecció de peixos del Bernice P. Bishop Museum (BPBM). Bishop Museum, 1525 Bernice Street, Honolulu, Hawaii, els Estats Units.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Escut de Parcent

L'escut de Parcent és un símbol representatiu oficial de Parcent, municipi del País Valencià, a la comarca de la Marina Alta. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. D'atzur, un poble d'argent. En cap, escussó en camper de gules, un castell d'or torrejat d'una torre d'or, sostinguda per dos lleons d'or i acompanyat en punta de dos palmes en sautor de sinople. Per timbre, corona reial oberta, tradicional al Regne de València. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per resolució de 4 d'octubre de 2012, del conseller de Presidència, publicada al DOCV núm. 6.886, de 22 d'octubre de 2012.
S'hi representa esquemàticament el poble, acompanyat al cap per les armories dels Cernesio, primers titulars del comtat de Parcent. L'escut dels comtes ha estat el senyal tradicional de la localitat.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
* Escuts i banderes de la Marina Alta

## Referències

* ↑ «Resolució de 4 d'octubre de 2012, del conseller de Presidència, per la qual aprova l'escut del municipi de Parcent» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.886, 22-10-2012, pàg. 29.328.
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 148 [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ «Heráldica apellido Cernesio» (en castellà). http://www.armoria.info. [Consulta: 23 setembre 2015].
* ↑ «Informació pública del Projecte de Símbol Escut de l'Entitat Local de Parcent» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.248, 19-06-2010, pàg. 14.939.
# Martha Argerich

Martha Argerich (Buenos Aires, 5 de juny de 1941) és una pianista argentina i suïssa d'ascendència jueva i catalana, considerada un dels principals exponents de la seva generació i del període postguerra, destacant-se per les seves interpretacions de Frédéric Chopin, Franz Liszt, Johann Sebastian Bach, Robert Schumann, Maurice Ravel i Serguei Prokófiev.
Nascuda a l'Argentina, els seus avis materns eren immigrants jueus, provinents de l'Imperi Rus i establerts en la Colonia Villa Clara (Província d'Entre Ríos), una de les colònies agrícoles creades pel baró Maurice de Hirsch i per la Jewish Colonization Association. L'origen del cognom Argerich és català (vegeu Francesc Argerich).
La seva aversió a la premsa i a la publicitat la va apartar de les càmeres durant gairebé tota la seva carrera, havent donat relativament poques entrevistes. Per això pot ser menys coneguda del "gran públic" que altres artistes d'envergadura semblant. És llargament reconeguda com una de les més importants pianistes virtuoses del seu temps. La seva interpretació del gran Concert per Piano núm. 3, de Rakhmàninov (Rach 3), és considerada per molts com "definitiva".
El 2002, el director francès Georges Gachot va fer un documental sobre la pianista - Martha Argerich, conversation nocturne (2003), en el qual ella explica les seves memòries, fa confidències sobre els seus dubtes i transmet el seu apetit per la producció musical.
Un dels seus grans amics és el pianista brasiler Nelson Freire, amb qui va tocar en duo en diversos recitals. Argerich també va participar en el documental Nelson Freire (2003), de Joao Moreira Salles.
Argerich es va casar tres vegades: la primera amb el compositor i director Robert Chen, pare de la seva filla més gran, la violista Lyda Chen. De 1969 a 1973 va estar casada amb el mestre Charles Dutoit, amb qui va tenir la seva segona filla, Annie. També va estar casada amb el pianista americà Stephen Kovacevich, pare de la seva tercera filla, la fotògrafa Stephanie.

## Premis

* Concurs internacional d'execució musical de Ginebra (1957) — Primer premi

## Referències

* ↑ «Moshé Korin "La vida de una pianista única: Martha Argerich"». Arxivat de l'original el 1 d'agost de 2013. [Consulta: 25 agost 2013].
* ↑ «Portrait: Martha Argerich - [Arts-Scènes]». owl-ge.ch. Arxivat de l'original el 2015-02-19. [Consulta: 5 juny 2021].
* 1 2 «A “selvagem” Martha Argerich faz 70 anos» (en portuguès brasiler). [Consulta: 24 juliol 2022].
* ↑ Mi hermana Martha. Entrevista concedida pyr Juan Manuel Argerich.
* ↑ «Film - Martha Argerich, evening talks». Arxivat de l'original el 2022-07-24. [Consulta: 24 juliol 2022].
* ↑ Comentari sobre Martha Argerich, conversa nocturna Arxivat 2010-01-14 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Martha Argerich, the untamable. Por Olivier Bellamy, para Le Monde de la musique, maio de 2001.
* ↑ Gramophone Magazine (Novembre de 2008). "Martha Argerich speaks to Stephen Kovacevich with Jeremy Nicholas" Arxivat 2013-11-26 a Wayback Machine.
# Pietro Chiarini

Pietro Chiarini (Brescia, 1717 - [...?], 1765) fou un compositor italià.
Només sabem de Chiarini que va escriure les òperes: Argenide, Achille in Sciro (1739), Statira (1742), i Selinunte (1774).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 229. (ISBN 84-239-4517-0)
# Helcogramma nigra

Helcogramma nigra és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 1-14 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea, Vanuatu i Fiji.

## Referències

* ↑ McCulloch A. R. & Waite E. R., 1918. Some new and little-known fishes from South Australia. Rec. S. Aust. Mus. (Adelaide) v. 1 (núm. 1). 39-78.
* ↑ Williams, J. T. i J. C. Howe, 2003: Seven new species of the triplefin fish genus Helcogramma (Tripterygiidae) from the Indo-Pacific. Aqua, Journal of Ichthyology and Aquatic Biology v. 7 (núm. 4): 151-176.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Hansen, P. E. Hadley, 1986: Revision of the tripterygiid fish genus Helcogramma, including descriptions of four new species. Bulletin of Marine Science v. 38 (núm. 2): 313-354.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Holleman, W., 2007: Fishes of the genus Helcogramma (Blennioidei: Tripterygiidae) in the western Indian Ocean, including Sri Lanka, with descriptions of four new species. Smithiana, Publications in Aquatic Biodiversity, Bulletin Bull. 7: 51-81.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB