OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Guils de Cerdanya

L'escut oficial de Guils de Cerdanyaté el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un estel de 8 puntes acostat de 8 estels de 5 puntes d'or posades en orla. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 9 de març de 1994 i publicat al DOGC el 18 del mateix mes amb el número 1874.
L'estrella de vuit puntes voltada de vuit estrelles de cinc puntes és una al·lusió al protomàrtir sant Esteve, patró del poble; anteriorment l'escut de la localitat presentava una flor de lis. Guils sempre ha pertangut a l'església: originàriament a Sant Martí del Canigó, després al monestir de Santes Creus (segles XIV-XVII), i finalment a la comunitat de beneficiats de Puigcerdà.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 de març de 1994, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Guils de Cerdanya.» (pdf). DOGC núm. 1874. Generalitat de Catalunya, 18-03-1994. [Consulta: 25 juny 2010].
# Joseph Hartmann Stuntz

Joseph Hartmann Stuntz (Arlesheim, Suïssa, 23 de juliol de 1793 - Múnic, Alemanya, 18 de juny de 1859) fou un compositor suís.
Estudià en la capital de la Baviera i el 1819 es dirigí a Milà, on estrenà amb èxit l'òpera La Rapperesaglia. L'any següent va compondre pel teatre de La Fenice, de Venècia, l'òpera Constantino, representada també amb èxit, el mateix en aquesta població que en altres d'Itàlia i Alemanya. Amb igual fortuna estrenà Elvira e Lucindo (Milà, 1821) i Argene ed Almira (Torí, 1822). Cridat poc temps després a Múnic, acceptà la plaça de mestre de cors del teatre Alemany d'aquella ciutat, succeint en aquesta direcció a Froenzel en la direcció del mateix i el 1826 succeí a Peter Winter com a mestre de capella del rei, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort.
Entre les altres obres dramàtiques que va compondre figuren: Enric IV a Givry; Caribald; Scloss Gowinsky; Rosa i el ball Alasman & Balsora; també deixà escrites moltes misses solemnes amb orquestra, ofertoris, un Stabat Mater, cors, simfonies, música di camera i altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1375 (ISBN 84 239-4557-X)
# Escut i bandera del Ràfol d'Almúnia

L'escut i la bandera del Ràfol d'Almúnia són els símbols representatius del Ràfol d'Almúnia, municipi del País Valencià, a la comarca de la Marina Alta.

## Escut heràldic

L'escut oficial del Ràfol d'Almúnia té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, partit. Al primer quarter, en camp de gules, cinc cases d'argent, disposades en aspa. Al segon quarter, quarterat en sautor, al primer i quart quarters, en camp d'or, tres pins de sinople sobre un mont també de sinople; al segon i tercer quarters, una ala d'or en camp d'atzur. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Bandera del Ràfol d'Almúnia

La bandera oficial del Ràfol d'Almúnia té la següent descripció:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De roig, al centre cinc cases d'argent o gris perla, disposades en aspa. | » |

## Història

L'escut s'aprovà per Resolució de l'1 de març de 1999, del conseller de Presidència, publicada en el DOGV núm. 3.506, del 31 de maig de 1999.
Les cases són un senyal parlant al·lusiu al ràfol del topònim, que va mantenir tota la seva població musulmana fins a l'expulsió dels moriscos. Al costat, les armes dels Almúnia, antics senyors del poble abans de l'abolició dels senyorius i marquesos del Ràfol d'Almúnia.
La bandera s'aprovà per Resolució de 31 de juliol de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.081, de 7 de setembre de 2001

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 195 i 298 [Consulta: 12 setembre 2015].
* 1 2 «Resolució de 31 de juliol de 2001, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament del Ràfol d'Almúnia (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.081, 07-09-2001, pàg. 20.250 [Consulta: 9 maig 2016].
* ↑ «Resolució d'1 de març de 1999, del Conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Ráfol de Almunia (Alacant)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 3.506, 31-05-1999, pàg. 9.026 [Consulta: 9 maig 2016].
# Lluís Viladrich i Pons

Lluís Viladrich i Pons (Berga, 1957 - 2006) fou un professor i naturalista berguedà. Llicenciat en química per la UB, es dedicà a la docència de ciències naturals i era un gran coneixedor i divulgador de la geologia del Berguedà. Lluís Viladrich és sobretot recordat per la seva tasca investigadora i divulgadora de la geologia del Berguedà, tasca que comença als anys 1980 amb el Col·lectiu Berguedà de Ciències Naturals. Fou el descobridor del jaciment d'icnites de dinosaure de Fumanya.

## Referències

* ↑ Marmi, J. L'herència de Lluís Viladrich. L'Erol núm. 91, 2006.
* ↑ Col·lectiu Berguedà de Ciències Naturals. Diari de natura, estiu 1983. L'Erol núm. 7, 1983.
* ↑ Col·lectiu Berguedà de Ciències Naturals. Diari de natura, estiu 1984. L'Erol núm. 12, 1985.
* ↑ Viladrich, L. Les petjades fòssils del Coll de Fumanya. L'Erol núm. 18, 1986.
# Lobulogobius morrigu

Lobulogobius morrigu és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,1 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 28-72 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Mar d'Arafura.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Blegvad H. & Løppenthin B., 1944. Fishes of the Iranian Gulf. Danish Scient. Invest. Iran, Einar Munksgaard, Copenhaguen, Dinamarca. 1-247.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Larson, H. K., 1983. A new species of Lobulogobius (Teleostei: Gobiidae) from the Arafura Sea. Japanese Journal of Ichthyology v. 30 (núm. 2): 146-149.
* 1 2 3 4 «Lobulogobius morrigu» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 3. Jawfishes - Sunfishes, Opistognathidae - Molidae. Zoonetics, Austràlia. 623 - 893.
* ↑ Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Longinos Lumbreras

Longinos Lumbreras (?, s. XVIII - s. XIX) va ser un escultor, vidrier i llauner espanyol.
Segons l'edat que calcula Manuel Ossorio, hauria nascut vers 1769. A finals de segle xviii era actiu a Calahorra, on va treballar com a vidrier i llauner en les reparacions del convent de franciscans de Sant Salvador després de la Guerra Gran, a més d'actuar com a perit per valorar els béns dels elements fusteria de l'inventari de béns de José Raón Cejudo, membre d'una important i rica família de la ciutat. El 1859 residia a Bilbao i tenia vora 90 anys, però no s'havia retirat, sinó que estava treballant en un pas de Setmana Santa. Segons Ossorio, va ser autor de més de 400 imatges religioses repartides a diferents esglésies del País Basc.

## Referències

* 1 2 Ossorio Bernard, Manuel. Galería biografica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Imprenta de Ramón Moreno, 1868, p. 381.
* ↑ Mateos Gil, Ana Jesús. «Los inicios del Barroco en La Rioja: la arquitectura conventual de Calahorra y sus repercusiones artísticas». A: El pintor Fray Juan Andrés Rizi (1600-1681): las órdenes religiosas y el arte en La Rioja (en castellà). Logronyo: Instituto de Estudios Riojanos, 2000.
* ↑ Mateos Gil, Ana Jesús «La vivienda de Don José Raón Cejudo en Calahorra a partir del inventario de sus bienes». Kalakorikos, núm. 12, 2007, pàg. 209.
# Lorenzo Litta

Lorenzo Litta (Milà, 23 de febrer de 1756 - Monteflavio, 1 de maig de 1820) fou un cardenal italià pertanyent a la noblesa i fou oncle de l'historiador Pompeu Litta (1781-1852).
Després d'acabar els seus estudis, entrà en la carrera eclesiàstica i fou pronotari apostòlic, arquebisbe de Tebes in partibus, nunci a Polònia (1794), cardenal (1801), prefecte de la Congregació de l'Índex i prefecte de la Propaganda (1814).
Assistí com ambaixador extraordinari del papa Pius VI a la coronació del tsar Pau I, va prendre part en el conclau que elegí a Pius VII i, per haver-se negat a assistir al casament de l'emperador Napoleó i Maria Lluïsa d'Àustria, fou objecte de persecucions.
Deixà Lettres sur les quatre articles dits de clergue de France (París, 1826).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1134. (ISBN 84-239-4530-8)
# Lorenzo Luzuriaga Medina

Lorenzo Luzuriaga Medina (Valdepeñas, 1889 - Buenos Aires, 1959) va ésser un pedagog i educador espanyol.
Deixeble de Francisco Giner de los Ríos i d'Ortega y Gasset, es va moure en les coordenades de Dilthey, tot i que no acceptà el seu historicisme.
El 1922 fundà la Revista de Pedagogía a Madrid.
Entre altres càrrecs va ser secretari tècnic del ministeri d'Instrucció Pública durant la Segona República Espanyola.
A l'exili fou catedràtic de les universitats de Tucumán i Buenos Aires, i director de l'editorial Losada.
La seua producció bibliogràfica és molt extensa i abraça des de la història de la pedagogia fins a la vulgarització dels nous corrents educatius.

## Obres

* La enseñanza primaria en España, (1915).
* La preparación de los maestros, (1918).
* El analfabetismo en España, (1919).
* La escuela unificada, (1922).
* Las escuelas nuevas, (1923).
* Escuelas de ensayo y reforma, (1924).
* Escuelas activas, (1925).
* La educación nueva, (1927).
* Bases para un anteproyecto de Ley de Instrucción Pública inspiradas en la idea de la escuela única, (1931, reedició de la seua obra de l'any 1918).
* Ideas para una reforma constitucional de la educación pública, (1931).
* La escuela única, (1931).
* La nueva escuela pública, (1931).
* La educación nueva, (1942).
* La pedagogía contemporánea, (1942).
* Reforma de la educación, (1945).
* Historia de la educación pública, (1946).
* Pedagogía, (1950).
* Pedagogía social y política, (1954).
* Antología pedagógica, (1956).
* La Institución Libre de Enseñanza y la educación en España, (1957).
* Diccionario de pedagogía, (obra pòstuma).

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 56.

## Enllaços externs

* Web dedicada a Lorenzo Medina Luzuriaga. Arxivat 2007-10-17 a Wayback Machine. (castellà)
# Lorenzo Milani

Lorenzo Milani (Florència, 27 de maig de 1923 - Florència, 26 de juny de 1967) fou un sacerdot i escriptor italià.
Nomenat rector del poble de Barbiana el 1954, es dedicà a l'organització de l'escola parroquial (coneguda com l'Escola de Barbiana) partint de dos supòsits: dignificació de la llengua i potenciació del raonament, a més de donar als infants el sentit del temps i la consciència de la classe social a què pertanyien.
Denuncià en els seus escrits el paper de l'escola com a instrument del poder i com a forma d'integració en una societat discriminatòria, i postulà una educació que facilités el canvi social, per la qual cosa fou recriminat per les autoritats, especialment religioses i militars.
Durant la dècada de 1960 es veié amenaçat per les autoritats per haver defensat públicament el principi de l'objecció de consciència, si bé morí abans d'iniciar-se el procés judicial.

## Referències

* ↑ «Lorenzo Milani». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Carta a una mestra». Educat. Revista de psicopedagogia. [Consulta: 14 desembre 2015].
* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 60.
* ↑ Gros, Frédéric. Desobeir. Barcelona: Angle editorial, 2018, p. 174. ISBN 978-84-17214-46-3.

## Enllaços externs

* Vídeo de Lorenzo Milani i de la seua escola (italià)
* Web de la Fundació Don Lorenzo Milani (italià)
* Giorgia Sogos, Lorenzo Milani: Der Gründer der Schule der Offenheit, In: https://perspektive-vielfalt.com/bildungsarbeit/ https://migrapolis-deutschland.de/lorenzo-milani-der-gruender-der-schule-der-offenheit/
# Jacobus de Kerle

Jacobus de Kerle (Ieper, 1531/1532 - Praga, 7 de gener de 1591) fou un compositor i organista flamenc de finals del Renaixement. Considerat com un dels més savis polifonistes del seu temps, cultivà exclusivament la música religiosa. Per les dedicatòries del llurs obres més antigues es pot deduir que degué transcórrer a Itàlia bona part de la seva vida artística. Des de 1562 fins al 1575 va estar al servei del cardenal-arquebisbe d'Augsburg, Otto de Truchsess, al que acompanyà a les sessions del Concili de Trento, component, per encàrrec d'aquest prelat, alguns precs interpretats en començar les sessions. En retornar de Trento, el 1563, aconseguí una canongia a Cambrai, servat aquesta prebenda quan més tard passà al servei de l'emperador Rodolf II del Sacre Imperi Romanogermànic a Viena i Praga.

## Obres principals

* Hymni totius anni (Roma)
* Magnificat octo tonum (Venècia, 1562)
* Sex missae a quatre i cinc veus (Venècia, 1562)
* Preces speciales pro salubru ganaralis concilii succesu et conclusione, populique Christiani salute ac unione (Venècia, 1562)
* Cantiones sacrae, a cinc i sis veus (Nuremberg, 1571)
* Liber modulorum sacrorum (Múnic, 1572)
* Dos llibres de Motets (Múnic, 1575)
* 4 Missae, amb Tedeum (Anvers, 1583)
* Aliquoi moduli (Praga, 1585)
* Tedeum
* Magnificat
* Asperges
* Motets

## Bibliografia

* Enciclopèdia ESPASA Apendix núm. 6 pàg. 740 ISBN 84-239-4576-6
# Montfort-l'Amaury

Montfort-L'Amaury és una població francesa del departament d'Yvelines i a la regió Illa de França.
Forma part del cantó d'Aubergenville, del districte de Rambouillet i de la Comunitat de comunes Cœur d'Yvelines.
Està situada a 100 metres d'altitud sobre el nivell del mar, en el pendent d'un turó que domina el Mauldre, afluent del Sena. Posseeix una església d'estil renaixentista en la qual hi ha un bella sala d'orgue del regnat de Francesc I, i bells vitralls del segle xvi.
Un altre monument notable és el portal Bardou, al peu de les ruïnes d'un castell del qual només en resten la massa informe de la torre de l'homenatge, les restes d'una capella romànica i una bella torrassa d'escala, del temps de Carles VIII.
En el cementiri també hi ha galeries de pedra i fusta del segle xvii, la casa feudal de Montfort era en els segles XI, XII i XIII, una de les més poderoses de França. Durant molt de temps tingué vinculat el comtat d'Evreux i va estendre llurs ramificacions fins a Anglaterra, on donà origen al comtat de Leicester.
Als voltants de París assolí a posseir nombrosos castells i, finalment, d'elles es derivà l'última dinastia ducal de Bretanya. Simó de Montfort cap de a croada contra els albigesos, i el seu fill el conestable Amaurí, són els membres més coneguts de la família de Montfort.

## Referències

* Tom núm. 36 pàg. 663 de l'enciclopèdia Espasa.
# Luigi Carlini

Luigi Carlini fou un compositor de música italià del segle xix.
Després d'estrenar diverses òperes a Nàpols, marxà a París el 1832, ciutat en la qual es dedicà especialment a l'ensenyança del seu art, retornant a Itàlia deu anys més tard, estrenant a Florència la seva última òpera titulada Ildegonda. Anteriorment havia fet representar amb èxit a Itàlia les òperes: La gioventú di Enrico Quinto (1819), Solimano secundo ossia de tre sultane (1820), Il contracambio ovvero l'Amor allà prova (1823), Francesca da Rimini (1825), Gli sposi fuggitivi (1828), i durant la seva estança a París la partitura del ball Chao-Kang.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 986. (ISBN 84-239-4511-1)
# Escut de Guimerà

L'escut oficial de Guimerà té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mig vol abaixat de gules acostat de 2 pinyes de sinople. Per timbre una corona de comte.

## Història

Va ser aprovat el 18 de juliol de 1991 i publicat al DOGC el 2 d'agost del mateix any amb el número 1475.
La vila fou el centre d'una baronia, concedida el 1359 a Francesc Alemany, que més tard va passar als Castre-Pinós, els quals foren elevats a comtes el 1599. L'escut, doncs, mostra la corona de comte i dos senyals parlants agafats de les armes dels senyors de Guimerà: l'ala de gules sobre camper d'argent dels Alemany i les pinyes de sinople dels Pinós.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Guimerà.» (pdf). DOGC núm. 1475. Generalitat de Catalunya, 02-08-1991. [Consulta: 2 maig 2012].
# Joseph Huber

Joseph Huber (Sigmaringen, Baden-Württemberg, 1837 - Stuttgart, 1886) fou un compositor alemany.
Estudià al Conservatori Stern de Berlín, i més tard fou deixeble de Cornelius a Weimar, on va conèixer Liszt, el qual va exercir molta influència sobre ell. El 1864 fou nomenat director dels concerts Euterpe de Leipzig, i el 1865 entrà en la capella ducal de Stuttgart.
Dotat d'un esperit innovador, treballà molt per a reformar la forma musical, i així, en les seves obres no emprà mai les fórmules estereotipades nomenades arquitecturales, ni usà els accidents en la clave, cosa que dona a les seves produccions una gran monotonia tonal.
A més de les òperes Die Rose von Libanon i Irene, va compondre quatre simfonies i moltes melodies vocals i instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 26 (1ª. part), pàg. 513 (ISBN 84-239-4528-6)
# Coves del Toll

Les coves del Toll són unes coves prehistòriques situades al municipi de Moià, al Moianès. Es divideixen en dos sectors: la galeria sud (108 m), zona ocupada per l'home prehistòric, i la galeria est (80,55 m), que voreja sobre un curs fluvial intermitent. En total fan 1.148 m de profunditat, no obstant això la part visitable, en forma d'ela, és de 180 m.

## Troballes

És una de les coves prehistòriques d'Europa més rica en fauna del Quaternari, durant les glaciacions würmianes. S'hi han trobat restes fòssils d'hipopòtam, rinoceront, ós de les cavernes, lleó, hiena, bou primitiu, isard, etc. També s'han descobert restes d'un foc i d'alguns estris de sílex corresponents al Mosterià, les quals demostren la presència humana de l'home Neandertal durant el Paleolític Mitjà (entre 100.000 i 40.000 anys d'antiguitat).
Les troballes, relatives a l'Epipaleolític, al neolític i a l'edat de bronze, mostren canvis en l'activitat dels pobladors. S'hi va trobar un individu masculí i robust, no gaire alt i branquimorf, de tipus alpí, del qual s'ha trobat l'enterrament i que s'acompanya d'un fermall metàl·lic d'origen centreuropeu. Actualment totes les restes arqueològiques que s'hi han trobat s'exposen al Museu de Moià.

## Vegeu també

* Museu Arqueològic i Paleontològic-Coves del Toll de Moià
* El Toll (Moià)
* Els Plans del Toll
* Circuit El Toll

## Referències

* ↑ Aguilera, Gemma «Un hotel per a homes, óssos i hienes.». Sàpiens [Barcelona], núm. 71, 9-2008, p. 28-31. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Museu de Moià
* Coves del Toll
# Escuts i banderes del Barcelonès

Els escuts i banderes del Barcelonès són el conjunt de símbols que representen els municipis d'aquesta comarca.
Els escuts i les banderes oficialitzats per la Generalitat des del 1981 per la Conselleria de Governació, que en té la competència, són els de Barcelona, l'Hospitalet de Llobregat i Sant Adrià de Besòs. Badalona i Santa Coloma de Gramenet no tenen escuts oficialitzats per la Generalitat, per bé que sí que empren símbols oficials del consistori dins del seu municipi. Pel que fa als escuts comarcals, cal dir que s'han creat expressament per representar els Consells i, per extensió, són el símbol de tota la comarca.
El Barcelonès, amb la capital a Barcelona, és la comarca més poblada i industrialitzada de Catalunya. Té una població, l'any 2008, de 2.235.578 habitants, que ocupen una superfície de 144,72 km². En la divisió comarcal de 1936 i de 1987, incloïa els municipis d'Esplugues de Llobregat i Sant Just Desvern, agregats al Baix Llobregat en la modificació del 1990.

## Escuts

* Badalona
* Barcelona Publicat al DOGC el 19 d'abril de 2004.
* l'Hospitalet de Llobregat Aprovat el 2 de setembre de 1986.
* Sant Adrià de Besòs Aprovat el 4 de setembre de 1987.
* Santa Coloma de Gramenet

## Banderes

* Badalona
* Barcelona Aprovada el 13 d'abril de 2004.
* l'Hospitalet de Llobregat Aprovat l'1 de juny de 2005.
* Sant Adrià de Besòs Aprovada el 19 de març de 2002.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/937/2004, de 13 d'abril, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Barcelona.» (pdf). DOGC núm. 4114. Generalitat de Catalunya, 19-04-2004. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «DECRET 271/1986, de 2 de setembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 748. Generalitat de Catalunya, 03-10-1986. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «DECRET 156/1987, de 9 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Adrià de Besòs per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 841. Generalitat de Catalunya, 20-05-1987. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/938/2004, de 13 d'abril, per la qual es dona conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Barcelona.» (pdf). DOGC num. 4114, 13-04-2004. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1906/2005, d'1 de juny, per la qual es dona conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de l'Hospitalet de Llobregat.» (pdf). DOGC num. 4413, 27-06-2005. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/676/2002, de 19 de març, per la qual es dona conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sant Adrià de Besòs.» (pdf). DOGC num. 3608, 19-03-2002. [Consulta: 25 juny 2010].
# Església Kretzulescu

L'Església Kretzulescu (en romanès: Biserica Kretzulescu o Crețulescu) és una església ortodoxa oriental al centre de Bucarest (Romania). Construïda seguint l'estil Brâncovenesc, es troba a Calea Victoriei, núm. 45A, en un dels racons de la plaça de la Revolució, al costat de l'antic Palau Reial de Bucarest. L'església va rebre l'encàrrec entre el 1720 i 1722 del boiar Iordache Crețulescu i la seva dona Safta, filla del príncep Constantin Brâncoveanu.
Originalment, l'exterior estava pintat, però des de les obres de restauració realitzades el 1935 i 1936 (sota la supervisió de l'arquitecte Ștefan Balș), la façana és de maó. Els frescos del porxo daten de l'estructura original, mentre que els frescos interiors van ser pintats per Gheorghe Tattarescu entre el 1859 i 1860.
L'església, danyada durant el terratrèmol de novembre de 1940, es va reparar entre 1942 i 1943. Als primers dies del règim comunista, l'església de Kretzulescu estava prevista per a la demolició, però es va salvar a causa dels esforços d'arquitectes com Henriette Delavrancea-Gibory. Es van produir més reformes després del terratrèmol de Bucarest de 1977 i la Revolució de 1989. Al costat de l'església ara hi ha un bust commemoratiu de Corneliu Coposu.

## Vegeu també

* Palau Crețulescu

## Referències

* ↑ Publications., Staff, Lonely Planet. Lonely Planet Romania and Bulgaria. Lonely Planet Publications, 2017. ISBN 978-1-78701-066-6.
* ↑ «Kretzulescu Church - A Very Special Temple» (en anglès). [Consulta: 7 gener 2022].
* ↑ VerfasserIn, Pillat, Cornelia. Creţulescu Church. Meridiane Publ. House, 1969.

## Enllaços externs

* "Llocs per visitar a Bucarest - Església Cretulescu"