OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Sala i Papell

Joan Sala i Papell (Besalú, Garrotxa, 1839 - Amposta, Montsià, 1895) va ésser un metge que signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou designat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 234-235.
# Bargstall

Bargstall es un municipi dins del distritcte Rendsburg-Eckernförde, situat al centre de l'estat federat de Schleswig-Holstein (Alemanya) molt a prop de les ciutats independents de Schelswig i Kiel
Té una població d'uns 168 habitantsa data de 2023.

## Referències

* ↑ «Rendsburg-Eckernförde (County, Schleswig-Holstein, Germany) - Population Statistics, Charts, Map and Location». [Consulta: 24 gener 2020].
# Mel Ferrer

Melchor Gastón Ferrer O’Donohue, conegut artísticament com a Mel Ferrer (Elberon, 25 d'agost de 1917 - Santa Barbara, 2 de juny de 2008), va ser un actor, director de cinema i productor estatunidenc. Va participar en diverses pel·lícules memorables, però és més recordat pel seu matrimoni amb Audrey Hepburn.

## Biografia

Era fill d'un emigrant cubà, José María Ferrer, d'origen català.
Va debutar als 23 anys com a actor a Broadway. El paper que el va portar a la fama va ser Lost Boundaries. Els seus principals èxits van ser pel·lícules d'època, com Scaramouche, Guerra i pau i La caiguda de l'Imperi Romà. Després va participar en dues pel·lícules de Marisol, la gran estrella del cinema espanyol: Cabriola (com a director) i La chica del Molino Rojo . Ja en la dècada de 1980 va participar com a estrella convidada en la famosa sèrie de televisió Falcon Crest.
La seva vida sentimental va ser bastant moguda. Es va casar dues vegades amb Frances Gunby Pilchard. Posteriorment va estar 15 anys casat amb Audrey Hepburn amb qui va tenir un fill, Sean H. Ferrer, també actor.

## Filmografia

* 1949: Lost Boundaries d'Alfred L. Werker
* 1950: Nascuda per al mal (Born to Be Bad) de Nicholas Ray
* 1951: The Brave Bulls de Robert Rossen
* 1952: Rancho notorious de Fritz Lang
* 1952: Scaramouche de George Sidney
* 1953: Els cavallers de la taula rodona (Knights of the Round Table) de Richard Thorpe
* 1953: Saadia d'Albert Lewin
* 1953: Lilí de Charles Walters
* 1954: Proibito de Mario Monicelli
* 1955: Elena et les Hommes de Jean Renoir
* 1955: Oh... Rosalinda! de Michael Powell i Emeric Pressburger
* 1956: Guerra i pau (War And Peace) de King Vidor
* 1957: The Vintage de Jeffrey Hayden
* 1957: The Sun Also Rises d'Henry King
* 1958: Fräulein de Henry Koster
* 1959: The World, the Flesh and the Devil de Ranald MacDougall
* 1960: L'Homme à femmes de Jacques-Gérard Cornu
* 1960: Il sangue e la rosa de Roger Vadim
* 1961: The Hands of Orlac d'Edmond T. Gréville
* 1962: The Longest Day, de Ken Annakin, Andrew Marton i Bernhard Wicki
* 1964: The Fall of the romain Empire d'Anthony Mann
* 1964: El señor de La Salle, de Luis César Amadori
* 1965: El Greco de Luciano Salce
* 1973: Columbo: Temporada 2 de Columbo, episodi 5: Requiem for a Falling Star. (sèrie TV): Jerry Parks
* 1974: L'Anticristo d'Alberto De Martino
* 1975: Brannigan de Douglas Hickox amb John Wayne, Richard Attenborough, Judy Geeson.
* 1976: Il Corsaro Nero de Sergio Sollima
* 1977: Eating alive de Tobe Hooper
* 1978: Guyana: Crime of the Century de René Cardona Jr.
* 1981: Mille milliards de dollars d'Henri Verneuil
* 1981: Lili Marleen de Rainer Werner Fassbinder: David Mendelssohn
* 1986: Peter the Great de Marvin J. Chomsky (TV)

## Enllaços externs

* Mel Ferrer, mort als 90 anys
# Joan Vila i Pujol

Joan Vila i Pujol (Barcelona, 17 d'abril de 1890 - 11 de març de 1947) va ésser un dibuixant il·lustrador conegut amb el pseudònim de Joan D'Ivori.

## Biografia

Va néixer al carrer Bruc de Barcelona, fill de Joan Vila i Valls i de Joana Pujol i Costa, ambdós naturals de Barcelona.
Es formà a l'Acadèmia Borrell, al Cercle Artístic de Sant Lluc i amb Josep Triadó. Als setze anys treballava al taller de vitralls del seu pare i el 1909 il·lustrà els dos volums de Rondalles Populars Catalanes.
El 1911 emigrà a l'Argentina, on dibuixà per a la revista Caras y Caretas.
Una altra volta a Barcelona, el 1914 col·laborà en diverses publicacions impulsades pel bibliòfil Ramon Miquel i Planas, com la revista Bibliofilia i el llibre La llegenda del llibreter assassí o en la traducció del Coriolà de Shakespeare de Magí Morera i Galícia cap al 1916, així com la Història Popular de Catalunya d'Alfons Roure. Col·laborà també amb les revistes D'Ací i d'Allà, La Rondalla del Dijous, La Mainada i Jordi, i molt esporàdicament a Papitu.
Realitzà l'arbre dels antics gremis barcelonins per al pavelló de Barcelona de l'Exposició Internacional de 1929 (actualment a l'Arxiu Històric de la Ciutat), algunes escenografies i diverses col·laboracions amb projectes arquitectònics.
Els seus fills heretaren la vena artística del seu pare: el gran, Jordi, fou pintor de retaules, mentre que el petit, Francesc, és el conegut dibuixant 'Cesc'.
Part del seu fons documental es conserva al Museu del Disseny de Barcelona.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1890, número de registre 2151.
* ↑ «Joan Vila i Pujol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Exposición d’Ivori 1890-1947. Barcelona: Instituto Nacional del Libro Español, 1975.
* Josep M. Cadena; Montserrat Castillo; Pilar Vélez. D'Ivori. La màgia de la il·lustració. Barcelonaː Ajuntament, 1997 ISBN 8476098324
* Ramon Balius i Juli. "Joan d’Ivori; ilustrador de los juegos olímpicos de la antigüedad". Apunts. Educación física y deportes, vol. 3, núm. 53 (1998), p. 95-97
* Ricard Mas i Peinado. Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929). Parsifal Edicions, Barcelona, 2002. ISBN 84-95554-16-X, plana 166.
* Santi Barjau. "Joan Vila, D’Ivori, a Buenos Aires i Madrid (1911-1923)". Locus Amoenus, núm. 6 (2002), p. 327-341.
* Ricard Bru i Turull. "Art japonès i japonisme a l'entorn de Joan Vila, “D’Ivori”.(1890-1947)". Revista de Catalunya, núm. 294 (2016), p. 179-203.
# Joaquim Basora i Nin

Joaquim Basora i Nin (Tarragona, 1856 - Vilanova i la Geltrú, 1927) va ésser un notari que va prendre possessió de la seua primera notaria a Xerta (1886) i, uns mesos després, va ser traslladat a la veïna localitat d'Alcanar.
L'any 1888 va passar a servir la notaria de Vila-seca, on va exercir fins a l'any 1892, quan va possessionar-se de la notaria de Vilanova i la Geltrú, on va restar fins a la seva mort.
A la darrera població esmentada participà activament en la vida cultural i presidí la Junta del Patronat de la Biblioteca-Museu V. Balaguer, així com la comissió Executiva de l'Homenatge al patrici Josep Font i Gumà.
Fou també un assidu col·laborador del Diario de Villanueva y Geltrú, autor d'un llibre titulat Contes morats (Vilanova i la Geltrú, 1924) i corresponsal de Mossèn Alcover.
Dins el moviment catalanista, signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895) i Girona (1897). Va presidir l'Associació Catalanista de Vilanova i la Geltrú (1899) i, en produir-se un enfrontament entre els socis, abonà les posicions que defensaven La Veu de Catalunya i la Lliga Regionalista.

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràficBarcelona: Rafael Dalmau editor, 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, plana 57
* Albert Virella i Bloda Un notari digne de nota: Joaquim Basora de Nin Vilanova i la Geltrú, 1982.
# Shin Bet

El Shin Bet, també conegut per l'acrònim Shabak, és el servei d'intel·ligència d'Israel, encarregat de la seguretat interior, incloent-hi els territoris ocupats palestins. El seu lema és מגן ולא יראה, Magen veLo Yera', "l'escut invisible" pel caràcter secret de moltes de les seves operacions.
El Shin Bet té tres divisions: la divisió encarregada de les escortes i protecció a persones destacades o edificis fonamentals per a l'Estat; la branca que tracta amb els territoris àrabs i les accions de contraterrorisme relacionades i la que s'ocupa de la resta d'assumptes de seguretat de l'estat d'Israel. Es coordina amb el Mossad i l'exèrcit per a les operacions que excedeixin les fronteres del país. Compta amb una divisió militar pròpia anomenada Henza i acompanya els polítics israelians en els seus viatges a l'estranger, on es coordina amb el servei de seguretat de les ambaixades i consolats locals.
El Shin Bet va néixer el 1949 i durant les primeres dècades d'existència combinava les seves funcions amb la detecció de comunistes infiltrats i ajuda als Estats Units en el control del Pròxim Orient, tasca que va desaparèixer amb la desaparició de l'URSS. Posteriorment es va centrar en les operacions internes, essent la branca d'assumptes àrabs la més cèlebre i també la més polèmica, pels mètodes de detenció i interrogatori de les persones considerades potencials terroristes. Les queixes dels presoners i de les entitats internacionals han portat a diverses condemnes de membres del Shin Bet. Han aixecat igualment polèmica els assassinats selectius de líders àrabs. Una de les acusacions de tortura recurrents és la que implica lligar la persona arrestada a un tamboret baix de mans i peus amb el cap tapat per una tela mentre escolta música a tot volum durant hores. La privació del son, la incomoditat física i el soroll alteren la seva resistència psíquica.
El servei depèn directament d'una comissió específica de la Kenésset o parlament israelià. No hi ha dades fiables sobre el seu pressupost, empleats o operacions anuals pel caràcter secret de moltes d'elles.

## Directors

* Isser Harel (1948–1952)
* Izi Dorot (1952–1953)
* Amos Manor (1953–1963)
* Yossef Harmelin (1964–1974)
* Avraham Ahituv (1974–1981)
* Avraham Shalom (1981–1986)
* Yossef Harmelin (1986–1988)
* Yaakov Peri (1988–1994)
* Carmi Gillon (1995–1996)
* Ami Ayalon (1996–2000)
* Avi Dichter (2000–2005)
* Yuval Diskin (2005–2011)
* Yoram Cohen (2011–2016)
* Nadav Argaman (2016–2021)
* Ronen Bar (2021–en actiu 2025)

## Referències

* ↑ «History of ISA». Israel Security Agency. Govern d'Israel. Arxivat de l'original el 13 d’agost 2011. [Consulta: 7 setembre 2015].
* ↑ «ISRAËL - Les autorités remettent leur rapport au Comité contre la torture tandis qu’elles continuent d'avoir systématiquement recours aux sévices physiques». Arxivat de l'original el 9 d’agost 2014. [Consulta: 7 setembre 2015].
# Campionat d'Espanya de trial 2023

La temporada de 2023 del Campionat d'Espanya de trial fou la 56a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 6 proves puntuables, celebrades entre el 2 d'abril i el 22 d'octubre. 2 de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Gironella (la primera, el 2 d'abril) i Camprodon (la darrera, el 22 d'octubre).

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Jaime Busto | Gas Gas | 117 |
| 2 | Adam Raga | TRRS | 99 |
| 3 | Gabriel Marcelli | Montesa | 94 |
| 4 | Aniol Gelabert | Beta | 75 |
| 5 | Âlex Canales | Sherco | 50 |
| 6 | Gerard Trueba | Beta | 45 |
| 7 | Jorge Casales | Scorpa | 42 |
| 8 | Pablo Suárez | Montesa | 41 |
| 9 | Sondre Haga | Gas Gas | 41 |
| 10 | Miquel Gelabert | Vertigo | 40 |

## Categories inferiors
### TR2

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Gil Vila | Gas Gas | 113 |
| 2 | Pau Martínez | Vertigo | 103 |
| 3 | Pau Dinarés | TRRS | 89 |

### TR3

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Rodrigo Marchal | ? | 137 |
| 2 | Carlos Monreal | TRRS | 79 |
| 3 | Cristian Naranjo | Gas Gas | 75 |

### Altres

| Categoria | Guanyador | Motocicleta |
| TR4 | Héctor Gairín | TRRS |
| TR5 | Héctor Márquez | Gas Gas |
| Veterans A | Josep M. Segura | Sherco |
| Veterans B | Salvador Planella | Vertigo |
| Júnior | Miquel Alarcón | Sherco |
| Cadet 125 | Ryon Land | Vertigo |
| Cadet | Roger Montserrat | Gas Gas |
| Juvenil A | Fco. Javier Osuna | TRRS |
| Juvenil B | Lucas Rodríguez | ? |

## Classificació per marques

| Posició | Marca | Punts |
| 1 | Gas Gas | 360 |
| 2 | TRRS | 328 |
| 3 | Sherco | 212 |
| 4 | Vertigo | 178 |
| 5 | Beta Trueba | 174 |
| 6 | Montesa | 89 |
| 7 | Scorpa | 6 |

## Referències

* «Campeonatos - Histórico resultados» (en castellà). rfme.com. RFME, 2023. Arxivat de l'original el 24 de març 2022. [Consulta: 15 març 2023].
* «Spain 2023» (en anglès). trialonline.org, 2023. [Consulta: 15 març 2024].
# Joaquina Arteaga

Joaquina Arteaga (Soprano i actriu espanyola del segle xviii)
Debutà com a quarta dama en la companyia dirigida per Eugenio Ribera. Només cantava les tonades de les obres, però ho feia amb tanta gràcia i art, que assolí excitar l'enveja de María Ribera, filla del director de la companyia. Després cantà òperes i formà part en concerts de la cort madrilenya, sent durant 24 anys (1783 a 1807) l'artista predilecta del públic, que no es cansava d'aplaudir-la.
Interpretà l'òpera bufa L'avar, el 1790, en el Teatro Español, de la capital d'Espanya i, el 1796, en el Teatro de La Cruz. La crítica de l'època la alabà i la comparà amb la italiana Benini.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 6, pàg. 475 (ISBN 84-239-4506-5)
# Joaquín Beltrán

Joaquín Beltrán (Osca, 1736 -1802) fou un organista i compositor aragonès. Després d'haver fet els estudis en la seva vila nadiua es traslladà a Saragossa on començà la seva carrera d'organista en la parròquia de El Portillo, passà a Madrid, on perfeccionà els seus coneixements. Serà organista a Calataiud i a la catedral del Burgo de Osma el 1764.
Conegut com a excel·lent compositor i executant de l'orgue, feu oposicions i guanyà la plaça d'organista de la catedral de Toledo substituint en Joaquín Martínez de Oxinagas en aquesta plaça. Compongué un gran nombre d'obres religioses, entre elles una sonata i tres llenos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1544 (ISBN 84-239-4507-3)
# Joaquín Espín y Pérez Colbran

Joaquín Espín y Pérez Colbran (Madrid, 1837 - idem, 1879) fou un director d'orquestra i compositor espanyol.
Va rebre les primeres lliçons musicals del seu pare Joaquín Espín y Guillén (1812-1881), i el 1957 passà a París per a perfeccionar els seus estudis, ingressant en aquell Conservatori per recomana ió del seu oncle l'il·lustre Rossini. El 1866 acompanyà a la seva germana Julia Espín i Pérez de Collbrand a Milà i després actuà com a director d'orquestra en els principals teatres d'Espanya, França, Itàlia i Rússia, fent-se sempre aplaudir pel seu encert, seguretat i el relleu que sabia imprimir a les obres.
Entre les seves composicions cal citar una gran simfonia que s'executà amb brillant èxit en el Teatre Reial de Madrid.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 210. (ISBN 84-239-4522-7)
# Joaquín Julián de Alzaa

Joaquín Julián de Alzaa (Oñati, 26 de febrer de 1798 - Zaldibia, 3 de juliol de 1848) va ser un professor universitari basc i general de l'exèrcit carlista durant la Primera Guerra Carlina. Professor de dret romà i pàtria a la Universitat d'Oñate, va participar en la Primera guerra carlina amb l'exèrcit carlista. Com a tinent coronel va demanar no bombardejar Sant Sebastià durant la batalla d'Oriamendi, tal com li havia estat ordenat, i ser traslladat a un altre camp d'operacions. Ja retirat, marxà a França perquè no va voler adherir-se al conveni de Vergara. Oposat a la Segona guerra carlina, que va emprendre Carles Lluís de Borbó i de Bragança, per no ser titllat de covard tornà a entrar a la península pocs anys després al front d'una partida, fou fet presoner per Antonio Urbiztondo a Zaldibia, i va ser passat per les armes sense formació de causa el 3 de juliol de 1848.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Tom núm. 4. pàg. 1059 ISBN 84-239-4504-9
# Joaquín Taboada Steger

Joaquín Taboada Steger (1870 - 1923) fou un compositor espanyol, era fill del també músic Rafael (1837-1914).
Al teatre li donà les sarsueles següents:
* Antolin (1887);
* Los chirigotas; Casa de baños (1889);
* El niño ciego (1892);
* El lago del Parral (1893);
* El pozo del diablo (1894);
* Los mamelucos; El pregonero de Riosa (1900);
A més se li deu, l'òpera Raquel (1891) i, Album para canto (1895); Sevillanas para piano (1895).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 58, pàg. 1440 (ISBN 84-239-4558-8)
# Joaquín Vidal Munárriz

Joaquín Vidal Munárriz fou militar navarrès que va lluitar en la Guerra Civil espanyola a favor de la República. Es va destacar per les seves accions militars en Biscaia. Era originari de Pamplona.

## Guerra Civil espanyola
### Front Nord

El juliol del 1936 era tinent coronel, cap del batalló de muntanya Garellano núm. 6 de guarnició a Bilbao. El 20 de juliol dirigí una columna que surt de Bilbao cap a Vitòria, però un bombardeig aeri el 22 la desorganitza, romanent a la defensiva enfront de Legutiano. L'1 d'octubre de 1936 és ascendit a coronel.
No participa en l'atac sobre Legutiano d'Àlaba, encara que substitueix Cueto cap al 10 de desembre de 1936, en els últims compassos de la batalla.
A principis de 1937 està al comandament del Front de Guipúscoa (sectors de Lekeitio, Markina-Xemein, Eibar, Elgeta i Elorrio). Quan a la fi de març es modifiquen les denominacions de les unitats, passa a manar la 2a Divisió basca, amb la qual participa en la campanya de Biscaia, tenint una actuació destacada. A mitjan juny de 1937, després de la caiguda de Bilbao el 19 de juny, és substituït per Nino Nanetti, passant Vidal a manar els serveis de rereguarda i de transport. Abans d'acabar el mes de juny és nomenat cap del I Cos d'Exèrcit d'Euskadi, ja a terres càntabres, en el qual romandrà fins a finals de juliol, sent substituït per Adolfo Prada Vaquero. Durant l'ofensiva sobre Santander ocuparà càrrecs com la defensa de costes i la defensa de la ciutat de Santander.

### Zona centre

El 15 de novembre de 1937, ja a la zona centre, és nomenat cap del XIX Cos d'Exèrcit a Llevant, no participant en la batalla de Terol per quedar defensant la comarca a l'oest de la ciutat. En aquest lloc estarà fins al final de la guerra, sense acció digna d'esment. El 26 de juny de 1938 se li atorgaria la Medalla del Valor. Al març de 1939, ja al final de la guerra, recolzarà la revolta del Coronel Casado.

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.

## Enllaços externs

* Joaquín Vidal Munárriz a euskomedia.org
# Hubert Parry

Hubert Parry (Bournemouth, 27 de febrer de 1848 - Knight's Croft Rustington, Sussex, 7 d'octubre de 1918) fou un literat i compositor anglès. Fou un dels impulsors del Renaixement musical anglès.
Feu els estudis literaris a Oxford i a Eaton, i els musicals a Stuttgart (Alemanya) i a Londres. Doctor en música de les Universitats de Cambridge, Oxford i Dublín, el 1891 fou nomenat professor de composició i d'història de la música del Royal College of Music, que dirigí des del 1894 i on va tenir entre altres alumnes l'estatunidenc Cecil Forsyth, l'anglès Philip Napier Miles i l'escocès Hamish MacCunn.
Es va distingir principalment en la música coral, essent les seves millors obres en aquest gènere:
* Prometeu alliberat (1880)
* Judith (1888)
* El rei Saül (1894), amb aquest oratori va debutar la mezzosoprano Muriel Foster.
* The Lotos Eaters (1889)
* Ode for St. Cecilia's Day (1889)
* Allegre and Penseroso (1891)
* Blest Pair of Sirens, (1891)
* Invocations to Music (1891)
* De Profunsi (1891)
* Magnificat (1896)
* Song of Darkneess and Light (1898)
* Processional Anthem, per la coronació del rei Eduard VII (1900)
* Te-Deum (1900)
* The Vision of Life (1907)
* Te-deum, per la coronació del rei (Jordi V)
* Hymn to the Nativity (1913)
També va posar música a Les granotes i Els ocells, d'Aristòfanes; l'Agamèmnon, d'Èsquil; quatre simfonies, dues obertures, una suite per a instruments d'arc, quartets, trios, fuges i preludis per a orgue, sonates per a piano, cors, melodies vocals...
Finalment va publicar algunes obres de literatura musical:
* Studies of Great Composers (1886)
* Summary of the history and development of mediaeval and modern European music (1897)
* The evolution of the art of music (1897)
* Life of Jhon Sebastian Bach (1902)
* The Music of the XVII century Oxford, (1902)
I va col·laborar en el Dictionary of Music de George Grove.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 42, pàg. 337 (ISBN 84-239-4542-1)
# George de La Hèle

George de La Hèle, o simplement Hèle (Anvers, Marquesat d'Anvers, 1547 - Madrid, Espanya, 27 d'agost de 1586) fou un músic de l'escola francoflamenca actiu a Espanya. Infant de cor en la col·legiata de Soignies, el 1560 se'l veu figurar amb el mateix càrrec en la capella reial de Madrid, en la que hi va romandre deu anys. Tornat a la seva pàtria el 1570, aconseguí la plaça de mestre de capella dels infants de cor de la catedral de Tournai i el 1578 la de mestre de capella d'aquesta. El 1580 fou cridat per Felip II per a ocupar el mateix càrrec a Madrid que encara desenvolupava el 1590. La majoria de les obres que va escriure en Espanya es perderen en un incendi, però restà una magnífica col·lecció de misses titulades Octo Missae, quinqué, sex et septem vocum (Anvers, 1578), totes de gran mèrit i que ubiquen al seu autor entre els millors músics belgues, segons opinió de Fétis. Entre les seves composicions de menor importància figuren motets i cançons premiades en diferents concursos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 316 ISBN 84-239-4524-3