OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elisabeth Leisinger

Elisabeth Mülberger-Leisinger (Stuttgart, 17 de maig de 1863 - Torgau, 14 de desembre de 1933) fou una cantant d'òpera (soprano coloratura) alemanya.
Després de perfeccionar els seus estudis musicals a París, assolí gran renom a Berlín com a cantant de concerts, i vers el 1887 es traslladà novament a París, on destacà en l'òpera.

## Biografia

Elisabeth Helene Leisinger va ser filla de la soprano Bertha Leisinger i del metge Julius Leisinger. Després de la mort del seu pare va començar la seva formació com a cantant. Va estudiar al Conservatori de Stuttgart, i a París amb Pauline Viardot-García. Després de diversos concerts reeixits a Stuttgart, va ser contractada en 1884 a l'Òpera de la Cort de Berlín, on va tenir el seu debut com a Rosina a El barber de Sevilla i va participar en l'estrena mundial de l'òpera Heroi d'Ernst Frank.
Un viatge a París d'Elisabeth Leisinger el 1886 va incloure una aparició a la Grand Opera de París, fet que va suposar la ruptura del seu contracte amb l'Òpera de la Cort de Berlín. Va poder continuar a l'Òpera de Berlín gràcies a un permís especial de l'Emperador Guillem I de Prússia. Els seus papers en l'Òpera de Berlín inclouen la reina Margarida en Les Hugonotes de Giacomo Meyerbeer, Lady Ford en Les alegres comares de Windsor d'Otto Nicolai, Maria en La Fille du régiment de Gaetano Donizetti, Philine en Mignon d'Ambroise Thomas, Pamina en La flauta màgica de Mozart, la Comtessa de Les noces de Fígaro de Mozart, Donna Elvira en Don Giovanni de Mozart, Agathe en El caçador furtiu de Carl Maria von Weber, la Margarida en el Faust de Charles Gounod, Elisabeth en Tannhäuser de Richard Wagner, Eva en Els mestres cantaires de Nuremberg de Wagner i el 1888 Turandot en l'estrena mundial de l'òpera de Theobald Rehbaum.
Elisabeth Leisinger va fer també concerts com a solista, entre d'altres als concerts de la Gewandhaus de Leipzig.
Després del seu matrimoni amb l'alcalde d'Esslingen am Neckar, Max von Mülberger, va donar per acabada la seva carrera com a cantant.

## Referències

* 1 2 «Mülberger, Elisabeth Helene» (en alemany). LEO-BW. Landeskunde entdecken online (Arxius estatals de Baden-Württemberg). [Consulta: 3 maig 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 37, p. 217. ISBN 84-239-4537-5.
* Kutsch, Karl-Josef; Riemens, Leo. Großes Sängerlexikon, Volumen 4, 2003, p. 2675. ISBN 3-598-11598-9.
# Elisabeth Stirling

Elisabeth Stirling (Greenwich, 16 de febrer de 1819 - Londres, 23 de març de 1895) fou una organista i compositora anglesa.
Va ser deixebla de Holmes, Hamilton i Mac-Farren, i el 1839 aconseguí la plaça d'organista de l'església de Tots els Sants de Poplar i el 1858 de la de Sant Andreu de Undershaft.
Va publicar composicions vocals i per a orgue, totes de força mèrit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 57, pàg. 1161 (ISBN 84 239-4557-X)
# Eloy

Eloy és un compositor de la primera meitat del segle xv, al qual Tinctoris cita amb elogi. S'ignora la data i el lloc de naixement i qualsevol altra circumstància biogràfica. De les seves obres no se'n coneix més que la missa Dixerunt discipuli i de la que Kiesewetter publicà el Kyrie i l'Agnus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 808 ISBN 84-239-4519-7
# Elvira Andreani

Elvira Andreani (Nàpols, 1894 - ?) fou una cantant italiana.
Estudià cant i piano al conservatori de la seva ciutat natal. El 1912 passà a la República Argentina, amb una companyia d'opereta italiana, debutant com a protagonista d'Eva. Després formà part de diverses companyies d'opereta i més tard passà a Nova York, on cantà òpera en el Century i en el Nacional. Dos anys després es dedicà a l'opereta espanyola i actuà en aquest gènere en les companyies d'Ortiz i Zárate, Romo-Viñas, Manuel Penella, Miguel Lamas i Pibernat-Durante.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 1, pàg. 574 ISBN 84-239-4571-5
# Elvira de Lleó

Elvira de Lleó (937 - 982) fou monja i regent, infanta espanyola, filla de Ramir II de Lleó i germana de Sanç I de Lleó) s'ignora la data del seu naixement encara que se suposa que degué ser al començar el segon terç del segle x).
A la mort de Sanç, al qual havia aconsellat en diverses ocasions, era religiosa del monestir de Sant Salvador, fundat pel seu pare; l'any 967 junt amb la seva cunyada Teresa Ansúrez, regent durant la minoria d'edat de Ramir III de Lleó, el seu nebot i hereu del tron.
Segons les cròniques governaren amb molta habilitat, com ho demostra el fet que en una assemblea de bisbes i magnats celebrada el 973 es donaren gràcies a Déu pel profitosa que resultà per al país la regència de Teresa i Elvira, especialment d'aquesta última, que «si por el sexo era mujer, por sus distinguidos hechos merecia el nombre de varon». Quan l'any següent, Ramir III arribà a la majoria d'edat, Elvira es retirà novament al monestir de Sant Salvador.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 861, ISBN 84-239-4519-7
# Emil Hauser

Emil Hauser, (Emmanuel) (Budapest (Hongria), 17 de maig, 1893 - Israel, 27 de gener, 1978), va ser un violinista i professor hongarès amb ciutadania israeliana i ciutadania americana naturalitzada. Va ser cofundador i líder del Budapest String Quartet, fundador del Conservatori de Música de Palestina (1933) i el seu primer director, i professor de música a la Juilliard School i al "Bard College" de Nova York.

## Biografia

Va néixer en una família jueva a Budapest, fill d'Ignác i Henriette Hauser. El 1917, va ser un dels fundadors del "Budapest String Quartet", en el qual va tocar com a primer violí el 1932/33 quan va marxar a Palestina. Va ser un dels fundadors del Conservatori Palestí i també va crear un quartet de corda. A finals de la dècada de 1930 es va traslladar als Estats Units, on va ensenyar al "Bard College" i a la Juilliard School. A finals de 1960 va tornar a Israel.

## Família

La seva dona va ser la pediatra russo-israeliana i organitzadora de salut pública Helena Moiseevna Kagan (1889, Taixkent – 1978, Jerusalem), guardonada amb el Premi Israel (1975); La seva mitja germana era Rachel Cohen-Kagan, membre de la Knesset, nascuda Rachel Lubersky.

## Bibliografia

* Interpretació de la música per a conjunt, Annandale-on-Hudson, NY, Bard College, 1952
* Emil Hauser, New School Bulletin vol. 17, núm. 18 (1960), pàg. 145
* Barbara von der Lühe, L'emigració dels músics de parla alemanya a la regió del mandat britànic de Palestina. la seva contribució al desenvolupament de la ràdio israeliana, l'òpera i la pedagogia musical des de 1933, Frankfurt del Main: P. Lang, 1999
* Barbara von der Lühe, 'The Austrian "Hauser Alija" 1938/39 and the Palestine Conservatory in Jerusalem,' Exil (Recerca, explicació, resultats) 24,1 (2004), 43-55.
* Barry Espanya; Jehoash Hirschberg (2a ed.), Hauser, Emil, a: Fred Skolnik, Michael Berenbaum (eds.), Encyclopaedia Judaica, vol. 8, 2007, pàg. 463, sobre HighBeam Research
# Emil Kaiser

Emil Kaiser (Coburg, 1850 – 1921?) fou un director d'orquestra i compositor alemany del Romanticisme. Fou primer director d'una banda militar i després per espai de molts anys, director d'orquestra del teatre Ander Wien, de Viena. Va compondre les òperes següents:
* Die Kavaliere des Königs (Salzburg, 1879);
* Der Trompeter von Saekingen (Olmütz, 1882);
* Andreas Hofer (Reichenberg, 1886);
* Der Kornet (Leipzig, 1886);
* Rodenstein (Brunn, 1891);
* Das Hexenlied (Berlín, 1894);
* An der Grenze (Colònia, 1903).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 28, segona part, pàg. 3286, ISBN 84-239-4582-0
# Emilio Ferrari

Emilio Ferrari (1851 - 1933) fou un compositor italià de finals del segle xix i principis del XX.
Va compondre les òperes Il bandito (1880), Notte d'Aprile (1887), i Il cantico dei cantici (1898) i l'opereta Primavera (1902).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 900. (ISBN 84-239-4523-5)
# Emilio Ramos Unamuno

Emilio Ramos Unamuno (1879, Donosti- segle xx, ?) fou un militar espanyol que participà en l'alçament militar de 1936 contra la Segona República seguint ordres dels seus superiors i condemnat a presó per negligència en la defensa de Mallorca.
Ingressà a l'arma d'Infanteria el 1895. El 1916 era capità del Regiment d'Infanteria Cantabria núm. 39 a Andalusia, i fou ascendit a comandant. El 1922, era comandant a Madrid. El gener del 1936 era comandant a la Caixa de Reclutes de Palma i fou ascendit a coronel per antiguitat. Quan s'inicià la Guerra Civil es trobava disponible a Mallorca. El 19 de juliol, quan se n'anà a Barcelona el general Manuel Goded, que era el comandant militar de les Illes Balears i que s'havia adherit a l'alçament militar contra la República, l'anomenà president de la Diputació Provincial. El 9 d'agost, ocupà, a més, els càrrecs de comandant militar de la plaça de Palma i inspector de milícies nacionals, després anomenades milícies ciutadanes. Quan es produí el desembarcament republicà a la zona de Portocristo (16 d'agost de 1936), fou cap d'operacions amb base a Manacor i comandà les tropes que s'oposaven als desembarcats. El 30 d'agost, fou rellevat del comandament pel tinent coronel Luis García Ruiz per mostrar poc entusiasme vers el moviment nacional. El 7 d'octubre dimití com a president de la Diputació i com a comandant militar de Palma. Fou reclòs per les autoritats nacionals, amb l'acusació de negligència, dins la causa contra el comandament de Mallorca. El consell de guerra es dugué a terme el desembre de 1936 i fou retirat del servei.

## Referències

* ↑ «Destinos». Diario Oficial del Ministerio de la Guerra, 18-11-1916, pàg. 259.
* ↑ Diario Oficial del Ministerio de la Guerra.
* ↑ Boletín Oficial de la provincia de Madrid, 25-08-1922, pàg. 3.
* ↑ «Ascensos». Diario Oficial del Ministerio de la Guerra, 03-01-1936, pàg. 21.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 194. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Boletín Oficial del Estado, 06-01-1937, pàg. 2.
# Hermann Güttler

Hermann Güttler (Königsberg i Kaliningrad, 7 d'octubre de 1887 - Berlín, 20 d'abril de 1963) fou un compositor i musicògraf alemany.
Fou professor d'història i estètica de la música en el conservatori de la seva ciutat natal, crític musical d'Ostpreussische Zeitung, i estigué present en diversos congressos internacionals de música.
Els seus estudis envers la música popular del Volga, Caucas i Armènia són exposats en l'obra Die älteste asiatische Ton Systematik, ihre Entwicklung und ihre Auswirkung auf die Musiktheorie des Abendlandes, que cridà molt l'atenció en el Congrés de París de la Societat Internacional de Música, de 1914.
Com a compositor, va produir nombroses obres per a orquestra, l'òpera Sakuntala (1917), peces per a piano i alguns cicles de lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 383 (ISBN 84-239-4527-8)
# Creu d'Alboquers

La Creu d'Alboquers és una creu de terme de Sant Bartomeu del Grau (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una creu de pedra de 40 cm d'alçada per 36 cm d'amplada, que actualment està situada sobre un pilar monolític davant de la porta d'entrada a l'església d'Alboquers.
El lloc on està situada ara la creu abans estava ocupat per l'antic cementiri de l'antiga església de Sant Cugat d'Alboquers. Aquesta creu és possiblement una de les restes de l'antic cementiri i anterior a la reforma neoclàssica de l'església.

## Referències

* 1 2 «Creu d'Alboquers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].
# La Ben Plantada de Manresa

La Ben Plantada de Manresa (1936), obra noucentista de l'escultor Josep Clarà i Ayats, és una escultura d'art públic del municipi de Manresa (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La font circular i l'espai que presideix és el Monument als iniciadors de la Séquia, que va projectar Miquel Rigola Vilajuan, amb l'empresa Eyssa, el 1977.

## Descripció

És una escultura que representa una figura femenina nua amb un drap que li cobreix les cames feta de bronze. L'escultura és d'un gran equilibri, mesura, de forma nítida i volum sòlid i compacte. La part davantera ha estat treballada de forma més acurada que la posterior. El rostre és fred i impersonal -no representa cap dona en concret sinó una dona símbol-. És una composició clàssica molt bona en conjunt.

## Història

L'escultura costà 250.000 pessetes de l'època (el 1958, l'any de la mort de Clarà). Havia estat comprada per les juntes de la Séquia i d'Aigües Potables de Manresa amb la intenció d'homenatjar els iniciadors de la Séquia o Séquia de Manresa, és a dir, els consellers manresans que l'any 1339 van endegar-ne el projecte de construcció.
En un principi, l'escultura escandalitzà i va anar a parar als soterranis de la Cambra de Comerç de la ciutat. Als anys 70 estava col·locada en el vestíbul de la planta noble de la Casa Consistorial. L'Any 1977 fou traslladada al seu emplaçament actual i definitiu.
L'estàtua es troba al bell mig del Monument als iniciadors de la Séquia, del 1977, projectat per Miquel Rigola Vilajuan, amb l'empresa Eyssa. Aquest monument és una font circular amb quatre nivells descendents en espiral en un clotet enjardinat del tram final del passeig.

## Referències

* ↑ Fitxa de «Als iniciadors de la Séquia. La Ben Plantada», Monuments Commemoratius de Catalunya, Institut d'Estudis Catalans, la font de la fitxa, al seu torn, és de l'article de Vicenç FURIÓ: «Els monuments públics de Manresa», Dovella, núm. 11 (1983), p. 6-16. [Consulta: 16-10-2021]
* 1 2 3 4 5 6 7 «La Ben Plantada de Manresa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015, i 15 octubre 2021].
* ↑ «Inauguració del monument als iniciadors de la Séquia (1977)», Mireia Vila, El Pou de la Gallina, 13-02-2017. [Consulta: 16-10-2021].
# La Casona

La Casona és un palau situat al núm. 23 de l'avinguda Puente Carlos III de Reinosa (Cantàbria, Espanya). Actualment centralitza els serveis de biblioteca de la casa de cultura municipal, sala d'exposicions, centre de serveis de comunicacions, sala d'estudi i oficina de turisme. La seva façana va ser declarada bé d'interès cultural (BIC) el 22 de novembre de 1982.
L'edifici es va construir en 1788, dirigit per un arquitecte anomenat Gandarillas. D'aquest projecte va quedar poc més que les façanes després d'incendiar-se el 1808. Cap a 1910 es va reconstruir, en part en formigó armat, respectant-se les façanes de pedra.
Està construïda seguint els cànons clàssics en voga al segle xviii. Posseeix una entrada flanquejada per columnes d'ordre toscà que aguanten un balcó. La façana principal és de carreus i està ritmada amb pilastres.
El palau consta de tres plantes, estant la primera encoixinada i l'última rematada amb una cornisa destacable que dona la volta a tot l'edifici; sobre aquesta hi ha un altre cos, afegit al segle xx. Destaca especialment la conservació i la qualitat de la serralleria dels balcons, del segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 Real Academia de la Historia (España). Boletín de la Real Academia de la Historia. Vol. CLXXIX. N.º 2, año 1982 (en castellà), p. 387-388.
# La Closella

La Clusella, és una masia al terme municipal de Castellcir. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà, antiga parròquia de Sant Pere de Marfà, que tingué ajuntament propi entre el 1812 i el 1827, abans d'unir-se en primera instància amb Santa Coloma Sasserra i després, el 1847, amb Castellcir.
Està situada al racó sud-occidental d'aquest enclavament, prop i al nord del Coll de Sant Llogari, on es troben els termes municipals de Castellcir, Castellterçol i Monistrol de Calders. És a la dreta del torrent de Colljovà, a l'extrem sud-oest del Serrat dels Llamps.
S'hi accedeix des de Monistrol de Calders pel Camí de Monistrol de Calders a Granera, que surt d'aquell poble -de la masia de Saladic- cap a llevant seguint la vall de la riera de Sant Joan. Un cop aquest camí arriba a prop del Molí d'en Sala, al cap de 900 metres del seu inici, abans de travessar la riera esmentada surt cap a llevant el Camí de Rubió que continua per la vall de la riera de Sant Joan pel seu costat dret. Al cap de poc més de 700 metres més s'arriba a la cruïlla d'on surt cap a l'est-nord-est el Camí de Monistrol de Calders a la Closella, que segueix aigües amunt la vall del torrent de Vall-llosera. Per aquest camí, en quasi 3 quilòmetres més s'arriba a la masia de la Closella.
Un altre camí, més llarg però també en bon estat, és el que surt del Pont de la Fàbrega, al límit entre Moià i Castellterçol, aigües avall per la vall del torrent de la Fàbrega, i, deixant el fons de la vall i enfilant-se cap als vessants de migdia de la vall, passa per les masies del Gironès, el Pedrós i Pujalt, per arribar finalment a la Closella en quasi 8 quilòmetres de recorregut.

## Vegeu també

* Dolmen de la Clusella
* Pinassa de les Tres Besses

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0
# La Comarca (1883-1884)

La Comarca era una publicació setmanal, editada a Igualada entre 1883 i 1884.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico semanal eco de los intereses morales y materiales de Igualada y su partido.
La redacció i l'administració eren a la impremta de Marian Abadal, a la rambla de Sant Isidre, núm. 21, d'Igualada.
Se’n van publicar 28 números. El primer es va publicar el 23 de setembre de 1883 i el darrer portava la data de 30 de març de 1884. El seu format era de 42 x 32 cm i tenia quatre pàgines a tres columnes.

## Continguts

Com la majoria de publicacions igualadines d'aquesta època, donava la màxima importància a l'article editorial, que ocupava tota la primera pàgina. En el primer número afirmen voler defensar els interessos d'Igualada “tanto morales como materiales, con la fe del creyente y la cristiana resignación del màrtir”.
Venia a ser la continuació de El Porvenir de Igualada (1882-1883) i, com aquest periòdic, va mantenir polèmiques freqüents contra el Semanario de Igualada i La Democracia (1883-1885).La majoria d'articles anaven sense signar, però s'hi troben els noms de B. Antequera i Rafael Solves.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 81.
* ↑ «A nuestros lectores». La Comarca, núm. 1, 23-09-1883.
* 1 2 Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 84.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# La Defensa

La Defensa va ser una publicació republicana quinzenal editada a Igualada entre els anys 1932 i 1933.

## Descripció

Portava el subtítol «Portaveu del Partit Republicà Radical d'Igualada i Comarca».
La redacció i l'administració eren al carrer de Francesc Layret, núm. 32 (avui, Sant Magí), i a partir del núm. 20 (5 novembre 1932), a la rambla de Sant Isidre, núm. 18. S'imprimia a la Impremta Miranda. Tenia quatre pàgines, a tres columnes, amb un format de 44 x 32 cm. El primer número va sortir el 23 de gener de 1932 i l'últim, el 24, el 21 de gener de 1932.

## Continguts

A l'article de presentació comentaven «Si ens prenem amb indiferència que contínuament s'ataqui a la República, de que ens hauran valgut tants anys de lluita i sacrificis si ara que la tenim no correm amb destresa a fer-la forta, protegint-la i defensant-la?».
Publicava informació política: programes, conclusions de congressos, discursos, etc. També hi havia notícies locals, comentaris de les sessions de l'Ajuntament i sovint polèmiques amb els altres periòdics igualadins. A les eleccions al Parlament de Catalunya va fer una forta campanya de suport a la candidatura Republicana Radical encapçalada per Antoni Ambroa Carretero.
El director era Veremundo Bertan i Santacana, regidor republicà que va ser alcalde entre 1934 i 1936, que signava les editorials amb el pseudònim Vebersan. També hi col·laboraven J. Orpí Borràs, B. Juvells, Joan Ferrer i Farriol, Vicente Astor, Josep Torrents i Vinyau.

## Referències

* ↑ Dalmau Ribalta, Antoni; M. Teresa Miret i Marta Vives. Els carrers i les places d'Igualada. Igualada: Revista d'Igualada, 2020, p. 494.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 439.
* ↑ La Redacció «Nostres propòsits». La Defensa, 1, 23-01-1932.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 440.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# La Gralla i la Dalla

La Gralla i la Dalla fou un grup poètic sorgit a Lleida (el Segrià) l'any 1974, fundat pels llavors estudiants Josep Borrell i Figuera i Francesc Pané.
El grup s'havia format el curs 1973-1974 amb estudiants de Filologia i Geografia i Història, facultats ubicades a l'antic edifici del Convent del Roser (Lleida) al carrer Cavallers.
En una primera etapa, l'any 1975 el grup va publicar Caosi/s, recull de poesia posterior a una exposició poeticovisual, muntatge que va tenir una repercussió notable en els ambients més progressistes de la ciutat de Lleida. Més tard el grup es disgregà i només hi quedaren els poetes en llengua catalana.
Les seves figures més representatives foren els ja esmentats Borrell i Pané, Eduard Falcó, Enric Pociello, Toni Castellseguer, Pep Segon, Alfons Ros, Esteve Mestre, Ignasi Aldomà, Jordi Pérez, Jordi Gener i Josep M.Gené, entre d'altres. Va editar els assajos sobre creació literària Objectes-24 (1976), Mass... suave (1976), Lloança del magall (1977) i el recull poètic Glop de llop (1978). Publicà entre els anys 1979 i 1985 la revista literària L'Estrof, que obrí nous camins en el panorama cultural de Lleida de la Transició, alhora que serví de plataforma per donar a conèixer prometedores figures literàries de les comarques ponentines.
A partir dels anys 75 a la residència dels Franciscans a Lleida, publicant llibres, publicant poesia al Diari de Lleida, impulsant la figura del Marius Torres, amb el canvi del nom de l'institut pel nom del poeta, i tantes altres accions. El grup es dissolgué formalment l'any 1985 arran de la desaparició del poeta mollerussenc Toni Castellseguer, un dels membres més compromesos.

## Referències

* 1 2 3 Mir, Conxita. [Política, economia, cultura i societat segle XX Diccionari biogràfic de les terres de Lleida]. Lleida: Alfazeta, Abril 2010, p. 639. ISBN 9788493771553.
* ↑ Borrell, Josep «El fet literari en l'occident català. La tradició lírica». Serra d'Or [Barcelona], núm. 370, 10-1990, pàg. 30.
* ↑ Sanvincén i Torné, Paquita. Aproximació a una de les iniciatives culturals de Lleida en els anys de la transició: el cas de "La gralla i la dalla", 1996.