OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mastacembelus robertsi

Mastacembelus robertsi és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Fa 33,8 cm de llargària màxima.
* Ulls petits.
* 22-26 espines i 66-92 radis tous a l'aleta dorsal.
* 1-2 espines i 63-92 radis tous a l'aleta anal.
* Nombre de vèrtebres: 74-82.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical (6°N-7°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: la conca del riu Congo a la República Democràtica del Congo i la República Centreafricana.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A., 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Vreven, E. J. & G. G. Teugels, 1996. Description of a new mastacembelid species (Synbranchiformes; Mastacembelidae) from the Zaïre River basin in Africa. Copeia 1996 (núm. 1): 130-139.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vreven, E.J. i M.L.J. Stiassny, 2009. Mastacembelus simbi, a new dwarf spiny eel (Synbranchiformes: Mastacembelidae) from the lower Congo River. Ichthyol. Explor. Freshwaters 20(3):213-222.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Vreven, E.J., 2005. Mastacembelidae (Teleostei; Synbranchiformes) subfamily division and African generic division: an evaluation. J. Nat. Hist. 39(4):351-370.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* ITIS (anglès)
# Mataeocephalus hyostomus

Mataeocephalus hyostomus és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigües profundes que viu entre 878-1025 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines i les Índies Orientals.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Berg C., 1898. Substitución de nombres genéricos. II. Commun. Mus. Nac. Buenos Aires v. 1 (núm. 2). 41-43.
* ↑ BioLib (castellà)
* ↑ «Mataeocephalus hyostomus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Escut de Puigdàlber

L'escut oficial de Puigdàlber té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un mont de sinople movent de la punta, somat d'una creu llatina patent de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 31 de juliol de 1998 i publicat al DOGC el 31 d'agost del mateix any amb el número 2714.
L'escut tradicional del poble representa un puig amb una creu al damunt; el puig és, òbviament, un senyal parlant referent al nom del municipi. La creu és probablement una al·lusió a sant Andreu, el patró local, que normalment és representat en heràldica pel sautor.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 31 de juliol de 1998, pel qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Puigdàlber» (pdf). DOGC núm. 2714. Generalitat de Catalunya, 31-08-1998. [Consulta: 8 desembre 2012].
# Ignaz von Seyfried

Ignaz von Seyfried (Viena, 15 d'agost de 1776 - 27 d'agost de 1841) fou un compositor i musicòleg austríac.
Fou deixeble de Mozart i Kozeluch i de 1797 a 1828 desenvolupà la plaça de director d'orquestra del teatre de Schikaneder de Viena.
Fecund compositor però desproveït d'originalitat, escriví més de 100 obres escèniques entre òperes, balls, melodrames, etc., així com misses, motets, salms, graduals, himnes, oratoris, obertures, simfonies, quartets, sonates, etc.
Se li deu en a més: Rückblich in das Theaterleben Wiens (1864). Edità també els escrits teòrics d'Albrechtsberger i els estudis de baix xifrat, de contrapunt i de composició de Beethoven.
Entre d'altres alumnes tingué a Gustav Barth, Wilhelm Ludwig Reuling, Heinrich Wilhelm Ernst, Eduard Marxsen.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 528, (ISBN 84-239-4520-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 623 (ISBN 84-239-4533-2)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 924 (ISBN 84-239-4555-3)
# Enrique Barrera y Gómez

Enrique Barrera y Gómez (Valladolid, 26 d'abril de 1844 - Burgos, 2 de juliol de 1922) fou un compositor espanyol.
Fou mestre de capella de la catedral de Burgos. Va compondre més de dues centes obres de música religiosa moltes de les quals es conserven en aquella catedral i també en té algunes a Palència al Palau Nacional i Santiago de Compostela. La seva òpera Atahualpha, aconseguí el primer premi del certamen nacional d'òpera de 1859.
En les seves classes d'harmonia i composició tingué el seu conciutadà Nicolás Fernández Arias.

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 110. (ISBN 84-7291-226-4)

## Referències

* ↑ «Enrique Barrera y Gómez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Barrera Gómez, Enrique». Komponisten - Werke - Interpreten. Operone. [Consulta: 13 març 2017].
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 769, pàg. 179 (ISBN 84-239-4523-5)
# Escut de Quart de Poblet

L'escut de Quart de Poblet és un símbol representatiu oficial de Quart de Poblet, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Horta Sud. Té el següent blasonament:
| « | Partit. Primer, d'or, els quatre pals de gules, i en cap, d'argent, les lletres de sable “P.O.” Segon, d'atzur, pont d'argent, i en punta, de sinople, dues espigues d'or posades en sautor. Al timbre, corona reial. | » |

## Història

L'escut de Quart de Poblet fou aprovat per Decret 1475/1965, de 20 de maig, publicat en el BOE núm. 135 de 7 de juny de 1965, a partir d'un estudi realitzat per Luis Negro Lainez, cronista de la Vila, simplificat després per la Reial Acadèmia de la Història.
A la primera partició, els quatre pals recuperen l'estendard de Jaume I. Les lletres “PO” representen l'Abadia de Poblet. A la segona partició es recorda el passat romà amb el famós pont que hi havia a la Vila. Les dues espigues de blat són un símbol al·lusiu a la riquesa agrícola.
A l'Arxiu Històric Nacional es conserva l'empremta d'un segell en tinta de Quart de Poblet de 1877 amb uns emblemes que representen elements agrícoles.
* Segell de Quart de Poblet (AHN, 1877).

## Imatges

* Detall decoració ceràmica de l'edifici del casino.
* Vidriera.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Horta Sud.

## Referències

* 1 2 «Decreto 1475/1965, de 20 de mayo, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Cuart de Poblet, de la provincia de Valencia, para legalizar su Escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 135, 07-06-1965, pàg. 8.156 [Consulta: 11 octubre 2015].
* 1 2 Hermosilla Pla, Jorge (dir.). Facultat de Geografia i Història. Universitat de València. Quart de Poblet. Historia, arte y geografía (en castellà), 2012, p. 395 (Història i Geografia Local, 6). ISBN 978-8437081038 [Consulta: 11 octubre 2015]. Arxivat 23 de gener 2016 a Wayback Machine.
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía de Cuart de Poblet (Valencia)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 13 desembre 2020].
# Escut de Rafelcofer

L'escut de Rafelcofer és un símbol representatiu oficial del municipi de Rafelcofer, del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona, truncat. Al primer quarter, en camper d'atzur, una casa d'argent, maçonada i aclarida de sable. Al segon quarter, losanjat d'or i gules, que és Centelles. Al timbre, corona reial oberta, segons la tradició valenciana. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 25 de juny de 2012 del conseller de Presidència, publicada al DOCV núm. 6.815 de 10 de juny de 2012.
La casa representa un rafal medieval idealitzat iconogràficament. El segon quarter són les armories dels Centelles, comtes d'Oliva i barons del castell i honor de Rebollet.
Anteriorment, al menys des de finals del segle xix, i fins 2012, Rafelcofer utilitzava com a escut i segell una paisatge amb una església i el seu campanar i una xicoteta casa o barraca. Podem trobar aquest escut en el respatller de la cadira de l'Alcaldia de la sala de plens de l'Ajuntament.
En l'Arxiu Històric Nacional es conserven les empremtes de tres segells en tinta, dues de l'Alcaldia i una de l'Ajuntament, de 1876. En una d'elles ja hi apareix aquest paisatge.
* Alcaldia, AHN, 1876.
* Ajuntament, AHN, 1876.
* Alcaldia, AHN, 1876.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.

## Referències

* ↑ «Resolució de 25 de juny de 2012, del conseller de Presidència, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Rafelcofer» (pdf). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.812, 10-07-2012, pàg. 20.687 [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2019, p. 113 [Consulta: 10 octubre 2020].
* 1 2 Soler Molina, Abel. Ajuntament de Rafelcofer. Rafelcofer. Geografia, història i patrimoni (pdf), 2015, p. 72. depòsit legal: V-670-2015 [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ Arxiu Històric Nacional. «Sellos de la Alcaldía y del Ayuntamiento Constitucional de Rafelguaraf, Valencia, 1876 (Colección de sellos en tinta)». PARES-Portal de Archivos Españoles. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Escut de Real

L'escut de Real és un símbol representatiu oficial del municipi valencià de Real (Ribera Alta). Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona partit. Al primer quarter, d'atzur, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable, somada d'una estrela de sis puntes d'argent. Al segon quarter, en camp de gules, tres avarques o sabates antigues, escacades d'argent i sable; bordura d'argent amb el lema de sable: TOT HOM ES GUARDE. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

Resolució de 27 de juny de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 4.307, de 5 d'agost de 2002.
A la primera partició, les armes tradicionals de la localitat, amb la torre en al·lusió al castell dels Alcalans, d'origen islàmic, que s'alça dalt d'un turó. A la segona, les armes parlants dels Sabata de Calataiud, comtes de Real i antics senyors del poble.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Generalitat Valenciana. Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana (pdf), 2003, p. 197 [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ «Resolució de 27 de juny de 2002, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de L'ajuntament de Real de Montroi (Valencia)» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.307, 05-08-2002, pàg. 20.956 [Consulta: 23 desembre 2015].
# Escut de Ripoll

L'escut oficial de Ripoll té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una perla ondada d'argent acompanyada al cap d'un gall d'or. Per timbre, una corona de comte.

## Història

Va ser aprovat el 24 de març del 2006 i publicat al DOGC el 21 d'abril del mateix any amb el número 4618.
Les armes parlants tradicionals de Ripoll presenten un poll i un riu. L'escut actual reinterpreta aquests elements i mostra un gall que té als seus peus la confluència dels rius Ter i Freser, que es troben a la vila. El color del camper fa al·lusió a les muntanyes que envolten la població. La corona fa referència al comtat de Ripoll, creat al segle x, que més endavant va passar a mans dels comtes de Besalú i de Barcelona.

## Vegeu també

* Bandera de Ripoll
* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1093/2006, de 24 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Ripoll.» ( PDF). DOGC núm. 4618. Generalitat de Catalunya, 21-04-2006. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Riudaura

L'escut oficial de Riudaura és el símbol d'aquest municipi i es descriu mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una mà de gules contornada i en faixa; el peu ondat faixat d'atzur i d'argent. Per timbre, una corona de poble.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És de color groc (or), amb la representació heràldica d'una mà mirant cap a l'esquerra de l'escut, és a dir, la dreta de l'observador (contornada), de color vermell (gules). La part inferior de l'escut (el peu) és en forma d'ondes (ondat) i amb una repetició de faixes (faixat) de blau (atzur) i de blanc o gris clar (argent).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de poble, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb quatre torres merletades, de les quals se'n veuen tres.

## Història

L'Ajuntament va acordar en ple iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el dia 14 de maig de 2003, per adaptar-se a la normativa actual. L'adaptació va consistir bàsicament, a part del canvi de forma i de corona, en canviar el color de la mà (d' argent a gules) i un dels colors de les faixes (d' or a argent). Després dels tràmits reglamentaris, l'escut es va aprovar el 26 d'agost de 2003 i fou publicat al DOGC número 3.989 de 16 d'octubre del mateix any.
La mà és el senyal tradicional de l'escut del municipi, que fa referència a Sant Marçal (patró del poble) i les faixes ondades són un senyal parlant que simbolitzen el "riu" del nom del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/3016/2003, de 26 d'agost, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Riudaura.» ( PDF). DOGC núm. 3989. Generalitat de Catalunya, 16-10-2003. [Consulta: 25 juny 2010].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
* ↑ Antic escut de Riudaura
# Escut de Rupià

L'escut oficial de Rupià té el següent blasonament:
    Escut caironat semipartit i truncat: al 1r, d'or, una mata arrencada de sinople; al 2n, de sinople, una creu grega abscissa fletxada d'or; i al 3r, d'atzur, sis besants posats 2.2.2. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 de gener del 2005 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 4311.
La mata i la creu són senyals tradicionals de l'escut del poble, de significat dubtós. Els besants d'argent sobre camper d'atzur són les armes dels Rupià, senyors del castell ja el 1128, el qual fou venut al segle xiii al bisbe de Girona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/107/2005, de 10 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Rupià.» ( PDF). DOGC núm. 4311. Generalitat de Catalunya, 28-01-2005. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Sallent

L'escut oficial de Sallent té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un pont gòtic de 5 ulls d'or movent de la punta acompanyat al cap de 2 claus passades en sautor amb les dents a dalt i mirant cap enfora, la d'or en banda sobre la d'argent en barra, sobremuntades d'una mitra d'argent creuada d'or amb les ínfules també d'or. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 15 de març de 1984 i publicat al DOGC el 23 de maig del mateix any amb el número 436.
El senyal tradicional ha estat sempre el pont de la Vila, gòtic, sobre el Llobregat. El castell de Sallent va pertànyer als bisbes de Sant Pere de Vic de 1246 a 1812, i això és simbolitzat per la mitra i les claus.

## Referències

* ↑ «DECRET 111/1984, de 15 de març, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sallent per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 436. Generalitat de Catalunya, 23-05-1984. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut de Sant Esteve de Palautordera

L'escut oficial de Sant Esteve de Palautordera té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un palau de sable obert sostingut sobre un riu en forma de faixa ondada d'atzur sobremuntat d'una palma de gules posada en pal acompanyada de 3 còdols de gules un al cap i un a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 21 de juny del 1984 i publicat al DOGC l'1 d'agost del mateix any amb el número 457.
Armes parlants: els tres còdols i la palma, que són els atributs del martiri de sant Esteve, patró del poble; el palau, i la faixa ondada, que representa la Tordera.

## Referències

* ↑ «DECRET 207/1984, de 21 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Esteve de Palautordera per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 457. Generalitat de Catalunya, 01-08-1984. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Escut de Sant Esteve de la Sarga

L'escut oficial de Sant Esteve de la Sarga va ser aprovat el 8 de febrer del 2005 i publicat al DOGC el 2 de març del mateix any, substituint l'escut antic, que era «partit, primer, d'atzur, una corona de príncep d'or; segon, d'or, quatre pals de gules».
L'escut oficial té el blasonament següent:
    Escut caironat: de gules, un coll d'or envoltat de deu estrelles d'argent en orla. Per timbre, una corona mural de poble.
El coll fa referència a la situació estratègica de Sant Esteve de la Sarga, al camí que permet franquejar el Montsec pel coll d'Ares, a causa de la dificultat que comporta el pas pel congost de Mont-rebei, obert a pic per la Noguera Ribagorçana a la serralada del Montsec. Les estrelles al·ludeixen als deu nuclis de població que formen el municipi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà

## Referències

* ↑ DOGC, núm. 4334 - 02/03/2005
* ↑ BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968. OCLC 12781466.
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/473/2005, de 8 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Esteve de la Sarga.» (pdf). DOGC num 4334, 08-02-2005. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Sant Feliu Sasserra

L'escut oficial de Sant Feliu Sasserra té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una serra d'or amb la fulla d'argent; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 24 d'octubre de 1990 i publicat al DOGC el 14 de novembre del mateix any amb el número 632.
La serra és un senyal parlant relatiu al nom del poble. Els quatre pals de l'escut de Catalunya recorden la jurisdicció de la Corona sobre la sotsvegueria del Lluçanès, la capital de la qual fou Sant Feliu Sasserra.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Sant Feliu Sasserra.» (pdf). DOGC núm. 1367. Generalitat de Catalunya, 14-11-1990. [Consulta: 13 febrer 2013].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
# Escut de Sant Joan Despí

L'escut oficial de Sant Joan Despí té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un pi arrencat de sinople amb un anyell pasqual d'argent (portant la banderola de gules carregada d'una creu plena d'argent, amb l'asta creuada d'argent) reguardant travessat al tronc. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 d'abril de 1984 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 441.
L'anyell pasqual és l'atribut de sant Joan Baptista, patró de la població, que es va desenvolupar al voltant de l'antiga capella de Sant Joan (esmentada ja l'any 1002), la qual fou construïda vora un gran pi, que és el que donà nom a la localitat (Sant Joan del Pi). El pi, doncs, és el senyal parlant tradicional, ja esmentat per primera vegada en una descripció de l'escut de 1789, el qual no representava encara l'anyell pasqual. A la porta de l'església, a més, hi havia una imatge de l'escut amb sant Joan i un pi a banda i banda.

## Referències

* ↑ «DECRET 147/1984, de 10 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Joan Despí per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 441. Generalitat de Catalunya, 08-06-1984. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat