OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Passeig del Comte d'Ègara

El passeig del Comte d'Ègara (popularment conegut simplement com el Passeig) és una via urbana del centre de Terrassa que uneix el carrer de la Font Vella (a l'oest) amb la plaça del Doctor Robert (a l'est); pel nord hi desemboquen els carrers del Passeig i de Garcia Humet. Té forma triangular, amb la part central enjardinada, on s'aixeca el monument a Alfons Sala, comte d'Ègara (obra de Frederic Marès de 1950), que dona nom al passeig. Les cases de la banda sud són les que més interès tenen: les dels números 8 a 26 formen un conjunt protegit com a bé cultural d'interès local, i també la del número 2-4 (Casa Benet Badrinas, de Lluís Muncunill, 1916).

## Història

El passeig del Comte d'Ègara fou urbanitzat a partir del 1843, al final del carrer de la Font Vella, dins del procés d'expansió de la ciutat a conseqüència del creixement demogràfic. Concebut com a zona residencial per a la burgesia, s'hi edificaren essencialment habitatges estilísticament eclèctics. A la dècada dels anys 40 del segle XX aquesta zona va experimentar un procés de reforma urbanística, segons el projecte d'Ignasi Escudé, i amb la intervenció de Jaume Argemí en l'enjardinament. Malgrat aquesta modificació de l'entorn i la construcció als números 6 i 28 de dos blocs de pisos molt elevats, el conjunt d'edificis de la banda sud manté el regust vuitcentista original.
Abans de la seva urbanització, el Passeig, com se l'anomena popularment, es coneixia com el camp de les Tres Puntes. Durant la República fou anomenat passeig de García Hernández.

## Passeig del Comte d'Ègara, núm. 8-26

El conjunt és format per vuit habitatges contigus amb façana al passeig i, en general, amb pati posterior. Són edificis entre mitgeres, d'amplades diverses, amb planta baixa i dos pisos. Alguns tenen golfes o cossos afegits. Les cobertes en general són de teula. Cal destacar la unitat constructiva (distribució interior, patis posteriors) i compositiva (obertures allindanades, balcons amb barana de ferro, ornamentació classicista més o menys acusada, etc.). Tenen especial interès les cases núm. 14-16 (Casa Sanmartí, de Lluís Muncunill, 1900), núm. 22 (Casa Monet) i núm. 26 (Casa Duran, reformada per Ignasi Escudé, 1941).

## Referències

* 1 2 «Passeig Comte d'Ègara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ Lozano, Ferran; Romero, Jesús; Verdaguer, Joaquim. Els carrers de Terrassa. Ajuntament de Terrassa, 1995. ISBN 84-86838-22-3.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Macropsobrycon

Macropsobrycon és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Macropsobrycon uruguayanae (Eigenmann, 1915)
* Macropsobrycon xinguensis (Géry, 1973)

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Mem. Carnegie Mus. v. 7 (núm. 1). 1-99.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. 1915. The Cheirodontinae, a subfamily of minute characid fishes of South America. Memoirs of the Carnegie Museum v. 7 (núm. 1): 1-99, Pls. 1-17.
* ↑ Géry, J. 1973. New and little-known Aphyoditeina (Pisces, Characoidei) from the Amazon Basin. Stud. Neotrop. Fauna v. 8: 81-137.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Franz Betz

Franz Betz (Magúncia, 19 de març de 1835 - Berlín, 11 d'agost de 1900) fou un baríton alemany especialitzat en les òperes wagnerianes.
Estudià en el Politecnicum de Karlsruhe i es dedicà a la música vocal. Des de 1855 treballà en els teatres d'òpera d'Hannover, Gera, Altenburg i Rostock. De 1859 a 1897 va pertànyer a l'Òpera Reial de Berlín. Fou tant distingit actor com a cantant, es distingí en el repertori wagnerià i creà les parts de Wotan en la Die Walküre i de Hans-Sachs en Die Meistersinger von Nürnberg.
Estava casat amb la soprano de coloratura Johanna Betz (1837-1906).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 533. (ISBN 84-239-4508-1)
# Pinassa de Sant Llogari

La Pinassa de Sant Llogari o Pinassa de la Sala és un arbre singular de mesures excepcionals del terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès. Apareix referenciada en algunes fonts toponímiques amb qualsevol dels dos noms esmentats.
Està ubicada a uns 550 metres en línia recta a l'est-nord-est de la masia de la Sala de Sant Llogari, tocant el marge esquerre de la riera de la Sala (Castellterçol) i als peus del turó del Castellet. Val a dir que en la cartografia oficial de l'Institut Cartogràfic de Catalunya de 2015 apareix el topònim amb un petit error d'ubicació, ja que es troba indicat a la vora dreta de la riera de la Sala (Castellterçol) quan en realitat es troba en el mateix indret però en el marge esquerre.
Es tracta d'un exemplar de Pinus nigra. Amb l'aplicació de diversos mètodes de mesura aproximada s'ha pogut estimar que ateny uns 25 metres d'alçada des de la base fins a l'àpex. Mesura 2,30 metres de corda (perímetre del tronc de l'arbre mesurat a una alçada aproximada d'1,5 metres).

## Referències

* ↑ Vegeu pàgina 83 de Rodríguez Lara (2009), a la bibliografia.
* ↑ Vegeu topònim sobre el mapa oficial de l'Institut Català de Cartografia a l'enllaç extern corresponent.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, J. L. Aproximació a la toponímia del Moianès. Rafael Dalmau, Editor (2009). (Col·lecció Camí Ral, núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Maria Bertomeu i Soria

Maria Bertomeu i Soria (Oliva, 1998), més coneguda com La Maria, és una cantant valenciana. La seua música és una barreja de sons orgànics i electrònics que provoca «un diàleg hipnòtic que sutura les fractures del temps i crea una impagable il·lusió de continuïtat».

## Trajectòria

Va iniciar la seua formació musical a l'escola de l'Associació Artístico-Musical d'Oliva per a l'especialitat del saxòfon. Més endavant va accedir al Conservatori Professional de Música de Catarroja per a l'especialitat de cant valencià sota el mestratge de Xavier de Bétera.
Es va donar a conèixer al gran públic el 2021 amb una versió de la cançó tradicional d'Alcàsser, «Arranquen vinyes», que va penjar a Twitter. Poques hores després, s'havia reproduït milers de voltes i Pau Alabajos, Cesk Freixas, Enric Morera, Feliu Ventura, Amàlia Garrigós, Eugeni Alemany i Rafa Xambó se n'havien fer ressò.
El 2022 va llançar el seu primer senzill i videoclip de la cançó «Mon vetlatori» i també va col·laborar en una cançó del disc Guaret del grup valencià Auxili. El 2023 va publicar el seu primer treball discogràfic en solitari, L'Assumpció, editat pel segell discogràfic Propaganda pel fet!. En l'edició dels Premis Ovidi Montllor d'aquell any va imposar-se en les categories d'artista revelació, millors arranjaments i millor cançó per «Mon vetlatori».

## Discografia

* L’Assumpció (Propaganda pel fet!, 2023)
* Robina (Propaganda pel fet!, 2025}

## Referències

* ↑ «La Maria». ésAdir. [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «La Maria, el nuevo fenómeno de la canción valenciana que han aupado las redes sociales» (en espanyol europeu). Cadena SER, 22-11-2021. [Consulta: 16 gener 2024].
* ↑ Cerdà, Paco. «La Maria, la nova Rosalía». El País, 28-10-2023. [Consulta: 16 gener 2024].
* ↑ «Maria Bertomeu, La Maria, serà la pregonera de les Falles d’Oliva», 17-02-2023. [Consulta: 13 març 2023].
* ↑ Gea, Èlia. «La Maria, la jove d’Oliva que s’ha fet viral fent cant valencià». Enderrock.cat, 09-11-2021. [Consulta: 16 gener 2024].
* ↑ Camps Barber, Esperança. «Qui és 'La Maria', la jove intèrpret que ha revolucionat les xarxes fent cançó tradicional?». Vilaweb, 17-11-2021. [Consulta: 16 gener 2024].
* ↑ «El TEM explora cinco propuestas de experimentación musical con 'Visitas sonoras'» (en castellà). [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ «Auxili anuncia que Maria Bertomeu, la Maria, col·labora en el seu nou disc [Vídeo]» (en catalan). [Consulta: 13 març 2023].
* ↑ Miralles, Francesc. «La Maria, la mort o l’Assumpció», 10-03-2023. [Consulta: 13 març 2023].
* ↑ Vilarnau, Joaquim. «La Maria és la gran guanyadora dels premis Ovidi 2023». Enderrock.cat, 23-10-2023. [Consulta: 16 gener 2024].
# Patrici Bernuz i Vives

Patrici Bernuz i Vives (Gandesa, s.XVIII) fou un organista tarragoní.

## Biografia

El 28 d'agost de 1750 va començar la seva formació musical com a escolanet a la catedral de València. Durant aquells anys d'aprenentatge va estar en contacte amb compositors rellevants com Vicente Rodríguez i José Padras. Va ocupar el càrrec d'organista segon de la seu valenciana del 17 de juliol de 1762 al 9 de desembre de 1768. En aquesta última data va abandonar la catedral valenciana per problemes relacionats amb el salari i va passar a ocupar el càrrec d'organista a la col·legial de Gandia (València).

## Obres

En l'arxiu del Real Colegio de Corpus Christi (Patriarca) de València es conserva un Magnificat a 12 veus, amb acompanyament d'orgue i contrabaix, de 1785.

## Referències

* ↑ Climent, J. Organistas valencianos de los siglos XVII y XVIII. B) Organistas de la catedral. (en castellà). 1962. AnM, p. 179-208.
* ↑ Isusi-Fagoaga, Rosa «Música instrumental en Valencia entre los siglos XVIII y XIX: revisión crítica para la investigación y docencia». Diagonal: an ibero-american music review, vol. 2, núm. 2, 2017, pàg. 36. ISSN: 2470-4199.
* ↑ Galbis López, Vicente. «Bernuz Vives [Bernuz i Vives], Patricio [Patrici]», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 2, p. 409.
# Franz Cramer

Franz Cramer (Mannheim o Londres, 1772 - 1848) fou un pianista i compositor alemany.
Pertanyent a la (nissaga de músics) Cramer, era net de Jakob i fill de Wilhelm Cramer, i que fou també un notable flautista, ingressant com a tal en l'orquestra de la cort de Baviera.
Compositor força distingit deixà l'òpera Hidallano, alguns concerts i peces per a piano i flauta i un ball escènic.
El pianista i també compositor alemany Vetter va escriure una excel·lent edició vers Cramer.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1481 (ISBN 84-239-4515-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 68, pàg. 243 (ISBN 84-239-4568-5)
# Pineda de Bernils

La Pineda de Bernils és un bosc de pins blancs del terme municipal de Castellcir, de la comarca del Moianès.
Està situat a l'extrem oriental del terme, a tocar del límit amb Sant Quirze Safaja. És damunt, al sud, de la Balma Fosca, a l'esquerra del torrent del Bosc i a la dreta del Xaragall de la Serreta, a l'extrem oriental de la Baga de la Balma Fosca, en el vessant nord-oest de la Serra de Bernils.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* La Pineda de Bernils en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Pingalla midgleyi

Pingalla midgleyi és una espècie de peix pertanyent a la família dels terapòntids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15 cm de llargària màxima.

## Reproducció

Hom creu que té lloc a mitjans de l'estació humida (del desembre al gener).

## Alimentació

És un herbívor, la dieta del qual inclou algues bentòniques i detritus.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical (23 °C-35 °C; 12°S-14°S).

## Distribució geogràfica

És un endemisme d'Austràlia: el Territori del Nord.

## Estat de conservació

L'àrea que habita es veu amenaçada per la contaminació causada per l'extracció d'urani.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1955. Taxonomic notes on fishes. Proc. R. Zool. Soc. N. S. W. v. for 1953-54. 44-57.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Allen, G. R. & J. R. Merrick, 1984. A new species of freshwater grunter (Pisces: Teraponidae) from Northern Australia. The Beagle (Occas. Pap. N. Terr. Mus. Arts Sci.) v. 1 (núm. 8): 75-80.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 «Pingalla midgleyi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Axelrod, H.R., W.E. Burgess, N. Pronek i J.G. Walls, 1991. Dr. Axelrod's Atlas of freshwater aquarium fishes. Sisena edició. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey, Estats Units.
* ↑ Allen, G.R., S.H. Midgley i M. Allen, 2002. Field guide to the freshwater fishes of Australia. Western Australian Museum, Perth, Austràlia Occidental. 394 p.
* ↑ Merrick, J.R. i G.E. Schmida, 1984. Australian freshwater fishes: biology and management. Griffin Press Ltd., Austràlia Meridional. 409 p.
* ↑ Allen, G.R., S.H. Midgley i M. Allen, 2002.
* ↑ Allen, G.R., 1989. Freshwater fishes of Australia. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.
* ↑ Kennard, M; Hammer, M.; Brooks, S. (2019). "Pingalla midgleyi." 2019 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2019. [Consulta: 19 abril 2023]

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Esglésies pintades de Moldàvia

Les esglésies pintades de Moldàvia són set esglésies ortodoxes romaneses, situades a la província de Suceava, al nord de la regió històrica de Moldàvia, a Romania. Aquest conjunt d'esglésies van ser construïdes entre els anys 1487 i 1532 per ordre de Stefan Cel Mare (Esteve el Gran), príncep moldau, en la seva lluita contra els turcs otomans, ja que segons la llegenda aquest príncep, allà on llençava una fletxa, feia construir una església.
El conjunt de set esglésies van ser declarades per la UNESCO l'any 1993 Patrimoni de la Humanitat, ja que és un conjunt d'un important valor artístic. Totes les esglésies contenen conjunts pictòrics pintats al fresc que es van realitzar des de finals del segle xv i tot el segle xvi, amb colors i un estil molt característic, però que està en directa relació amb el seu entorn.
El 2010 fou afegida a la llista l'església de la Resurrecció del monestir de Suceviţa.
| Nom | Localitat | Construïda l'any |
| Església de la Decapitació de Sant Joan Baptista | Arbore | 1503 |
| Església de l'Assumpció de la Verge Maria del monestir de Humor | Humor | 1530 |
| Església de l'Anunciació del monestir de Moldovița | Moldoviţa | 1532 |
| Església de la Santa Creu de Pătrăuţi | Pătrăuţi | 1487 |
| Església de Sant Nicolau i el Catholicon del monestir de Probota | Probota | 1531 |
| Església de Sant Jordi | Suceava | 1522 |
| Església de Sant Jordi del Monestir de Voroneț | Voroneț | 1487 |
| Església de la Resurrecció del Monestir de Sucevița | Suceviţa | 1583 |

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la Comissió de la UNESCO per a Romania Arxivat 2008-08-19 a Wayback Machine. (romanès) (anglès)
* Esglésies de Moldàvia a la pàgina oficial de la UNESCO (anglès) (francès)
* Herència cultural, religiosa i Turisme a Bucovina i Moldàvia Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine. (romanès) (anglès)

## Vegeu també

* Estil moldau
# Recognoverunt Proceres

El Recognoverunt Proceres és un privilegi concedit per Pere II d'Aragó el Gran a la universitat (municipi) de Barcelona l'11 de gener de 1284 durant les Corts de Barcelona (1283-1284).

## Contingut

Els primers capítols (del 2 al 72) eren costums i privilegis anteriors, que el rei va ratificar. Regulaven aspectes relacionats amb la família i les successions i aspectes de dret mercantil i processal. Un segon grup de capítols (del 73 fins al 116) era format per noves franqueses concedides en aquest moment. En aquesta segona part, eren regulats alguns drets dels barcelonins, serveis públics, la policia de la ciutat, el comerç, etc. Aquest privilegi fou la base del dret municipal de la ciutat de Barcelona.
Un dels aspectes més destacats de Recognoverunt Proceres és la concessió de la categoria de ciutadà de Barcelona a tots aquells que haguessin passat almenys un any i un dia a la ciutat. El pergamí original es preserva a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona.

## Vegeu també

* Usatges de Barcelona, usos i costums que formen la base del dret consuetudinari
* Princeps namque, un dels usatges de Barcelona que regulava la defensa del príncep i del Principat de Catalunya

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 219.
* ↑ Documents jurídics de la història de Catalunya, Generalitat de Catalunya. Departament de Justícia, febrer de 1992. ISBN 84-393-1850-2
* ↑ «El Recognoverunt proceres». Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, n.d. [Consulta: 9 gener 2024].
# Jaume Arús i Font

Jaume Arús i Font (Canet de Mar, Maresme, 29 de juny de 1840 - Vilassar de Mar, Maresme, 28 d'abril de 1899). Va ser nombrat notari de l'Espluga de Francolí el 10 d'abril de 1870 on durant la última guerra carlina hagué de lluitar per salvar de la foguera els protocols notarials de la població. El 30 d'abril de l'any 1874 va intercedir prop d'un escamot carlí perquè no afusellessin un grup de vint-i-un liberals que havien estat fets presoners a Vimbodí.
El 4 de març de 1878 va ser nomenat notari de Vilassar de Mar on fou el principal promotor de l'Agrupació Catalanista (1897) i, a causa de la seva afició per la música, va crear el cor juvenil Lo Planter (1897) del qual també en va ser el director.
Participà, també, a la constitució de l'Agrupació Catalanista de la Costa de Llevant (1898). Signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, dins la Unió Catalanista, formà part de la Junta Permanent (1897-1899). Al mateix temps, fou nomenat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895) i Girona (1897).
És enterrat al cementiri de Vilassar de Mar en una tomba obra de l'arquitecte Antoni Maria Gallissà i Soqué. En aquest poble té dedicat un parc públic.

## Galeria

* Casa del Notari Arús (Carrer St. Roc de Vilassar de Mar)
* Tomba del notari Arús (Cementiri de Vilassar de Mar)

## Referències

* ↑ Julià 1901, p. 120
* ↑ Bas 1991, p. 6
* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic, núm. 6, plana 50, Col·lecció Camí Ral. Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. ISBN 84-232-0484-7
* ↑ Serrano 2009, p. 213

## Bibliografia

* Bas Macià, Damià «L'Agrupació Catalanista de Vilassar de Mar, el cor "Lo Planter" i el seu estàndard». Singladures [Vilassar de Mar], núm. 11, 11-1991, p. 6.
* Julià Sust, Pere «Vilassar de Mar». La Ilustració Llevantina: Revista artística - literària de Catalunya, València, Balears y Rosselló [Barcelona], núm. 10, 16-03-1901, p. 120.
* Serrano Méndez, Alexis «El cementiri de Vilassar de Mar, aproximació històrica i valors artístics». III Trobada d'entitats de recerca local i comarcal del Maresme : El patrimoni funerari al Maresme [Vilassar de Mar], 14-11-2009, p. 193.

## Enllaços externs

* Biografia de Jaume Arús i Font, Centre d'Estudis Vilassarencs
# Magadania skopetsi

Magadania skopetsi és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11,6 cm de longitud total i les femelles 10,89.

## Hàbitat

És un peix de clima temperat que viu entre 7-9 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Rússia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 Shinohara, S., M. Nazarkin & I. Chereshnev. 2004. Magadania skopetsi, a new genus and species of Zoarcidae (Teleostei: Perciformes) from the Sea of Okhotsk. Ichth. Research v. 51 (núm. 2): 137-145.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Shinohara, M., M.V. Nazarkin, M. Yabe i I.A. Chereshnev, 2006. Magadanichthys, a replacement name for the Zoarcid fish genus Magadania (Actinopterygii: Perciformes), with notes on new specimens from Russia. Species Diversity 11: 93-97.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB