OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Curimata mivartii

Curimata mivartii és una espècie de peix de la família dels curimàtids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 24,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Magdalena, Cauca, San Jorge i Sinú a Colòmbia.

## Referències

* ↑ Bosc L. A. G. 1816-1819. (Pisces accounts.) A Nouveau Dictionnaire d'Histoire Naturelle..., Nouv. Ed. Paris. Nouv. Dict. Hist. Nat. v. 1-36.
* ↑ Steindachner, F. 1878. Zur Fischfauna des Magdalenen-Stromes. Anz. Akad. Wiss. Wien v. 15 (núm. 12): 88-91.
* ↑ «Curimata mivartii». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Feldberg, E., J.L.R. Porto i L.A.C. Bertollo, 1992. Karyotype evolution in Curimatidae (Teleostei, Characiformes) from the Amazon region. I. Studies on the Genera Curimata, Psectrogaster, Steindachnerina and Curimatella. Rev. Brasil. Genét. 15(2):369-383.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R. P. 1983: Phylogenetic relationships of the families Curimatidae, Prochilodontidae, Anostomidae, and Chilodontidae (Pisces: Characiformes). Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 378: i-iii + 1-60.
* Vari, R. P. 1988: The Curimatidae, a lowland neotropical fish family (Pisces: Characiformes); distribution, endemism, and phylogenetic biogeography. Proceedings of a workshop on Neotropical distribution patterns. 343-377.
* Vari, R. P. 1989: A phylogenetic study of the neotropical characiform family Curimatidae (Pisces: Ostariophysi). Smithsonian Contributions to Zoology No. 471: i-iv + 1-71.
* Vari, R. P. 1992: Systematics of the neotropical characiform genus Curimatella Eigenmann and Eigenmann (Pisces, Ostariophysi), with summary comments on the Curimatidae. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 533: i-iii + 1-48.
* Vari, R.P. 2003. Curimatidae (Toothless characiforms). p. 51-64. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Venere, P.C. i P.M. Galetti, 1989. Chromosome evolution and phylogenetic relationships of some neotropical Characiformes of the family Curimatidae. Brasil. J. Genet. 12:17-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escif ibèric

L'escif ibèric, del segle i aC, és una imitació aproximada de la forma àtica d'escif 572-578 de Sparkes i classificada com Aranegui-Pla aB, dins dels tipus de la ceràmica ibèrica valenciana. Trobat a Darró (Vilanova i la Geltrú), és de 12 x 16 x 5,5 cm. Núm. 3665 de BMVB.

## Descripció

Restaurat, té les parets primes i restes d'engalba grisa fosca molt erosionada. Aquest vas va ser localitzat durant l'excavació de l'anomenada Casa 3 del poblat iberoromà de Darró, a la campanya de 1984. Va aparèixer de manera residual en un estrat datat en el 80/70 aC. Dins d'aquesta peça, trobem elements característics de la ceràmica ibèrica, com ara la forma bicònica, o el solc situat a la base externa, típics del repertori de la ceràmica grisa emporitana, combinats amb trets que denoten una influència hel·lènica, com ara les nanses horitzontals o el perfil de l'escif. Aquest vas és un exemple de supervivència de les formes gregues dins la categoria de terrissa coneguda com a grisa ibèrica que, amb un repertori formal no gaire extens, havia mantingut el gust pel perfils atàvics i per les formes d'importació, creant tipus d'imitació i variants sobre els tipus originals. Els paral·lels més propers, es poden trobar a Aude, Bellaterra, Cerdanyola, Sant Miquel de Lliria, València, La Bastida i Moixent, i ens permeten atorgar una cronologia del segle i per a la peça de Darró, probablement centrada a les darreries d'aquesta centuria.

## Referències

* ↑ Aranegui Gascó, Carmen «Cerámica gris de los poblados ibéricos valencianos». Papeles del Laboratorio de Arqueología, núm. 6, 1969, pàg. 113-131.
* ↑ Josep Maria Trullen---Guia de les col·leccions del Museu. Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Organisme Autònom biblioteca muse V. Balaguer. 2001, pàg. 36 ISBN 84-931438-3-9
* ↑ Albert López i Mullor / Xavier Fierro i Macía --- Materials per a una classificació de la ceràmica ibèrica al torn produïda a Darró (Vilanova i la Geltrú). Miscel·lània penedesenca 1992 Vol.XVI, pàg. 63, làm. XII.5
# Curzio Mancini

Curzio Mancini fou un compositor italià del Renaixement. Fou mestre de capella de la basílica romana de Santa Maria la Maggiore (1589-1591), el 1607 de la de Sant Joan del Laterà i dirigí la de la Santa Casa de Loreto. Escriví Il libro de' madrigali a cinque voci (Venècia, 1595), diversos motets, lletanies, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 695 ISBN 84-239-4532-4

## Enllaços externs

* https://www.treccani.it/enciclopedia/curzio-mancini_(Dizionario_Biografico)/
# Karl Filtsch

Carl Filtsch (Sebeș, Romania, 28 de maig de 1830 – Venècia, Itàlia, 11 de maig de 1845) fou un pianista i compositor de Transsilvània. Fou un infant prodigi.
Fou deixeble de Mittag, Liszt i Chopin. Als tretze anys va fer la seva primera aparició publica a Londres sorprenent no tan sols per la seva tècnica, sinó per la força emocional de les seves interpretacions. Segons testimonis dels tècnics, Chopin deia del petit Filtsch que l'avantatjava en l'execució expressiva de la música. Liszt, després d'escoltar-lo en un concert, exclamà:
| « | Quan aquest noi comenci a córrer pel món, hauré de tancar el meu establiment. | » |
Desgraciadament no es realitzaren aquestes esperances, perquè el jove prodigi morí tuberculós el 1845.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 1503 (ISBN 84-239-4523-5)
# Karl Hasse

Karl Hasse (Dohna, Saxònia, 20 de març de 1883 - 31 de juliol de 1960) fou un compositor i organista alemany. Estudià en l'Escola de Sant Tomàs i al Conservatori de Leipzig, assistint també als cursos de la universitat. Poc temps després fou director de l'orquestra de l'Acadèmia Gesangverein i la del Collegium Musicum, presentant-se més tard com a organista a Leipzig, Berlín i Múnic. Després fou director de diverses entitats musicals de diverses poblacions alemanyes. Les seves obres principals són: Variacions per a dos pianos; tres Elegies per a piano; Obertures corals, i tres Fantasies i Fugues; sis peces i una Suite per a orgue; Missa brevis, a 8 cors i 4 veus soles; Suite per a orquestra i melodies vocals religioses i profanes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 788 ISBN 84 239-4527-8
# Karl Klindworth

Karl Klindworth (Hannover, 25 de setembre de 1830 - Stolpe prop d'Oranienburg, 27 de juliol de 1916) fou un pianista, compositor i director d'orquestra alemany.
Estudià piano amb Franz Liszt a Weimar, continuant després els estudis de composició amb mestres diversos, encara que es pot dir que el domini de la tècnica amb la pràctica d'aquest art al front d'orquestra i de companyies d'òpera.
Des de Londres, on residí 14 anys, a partir de 1854, anà a Rússia com a professor de piano del Conservatori de Moscou, on entre els seus molts alumnes tingué a Ernst Jedlichka. Durant la seva estada allà realitzà l'obra que ha donat notabilitat al seu nom, o sigui la reducció per a piano de “L'anell del nibelung”, de Richard Wagner, treball començat en ocasió de la visita del gran compositor a Anglaterra el 1855, i la notable edició crítica de les obres de Chopin.
Ambdues van merèixer lloances generals dels musicòlegs i professionals, especialment la transcripció pianística de la “Tetralogia wagneriana”, per la fidelitat com la que reflecteix l'arranjament de la complicada orquestració del compositor alemany.
En retornar a Alemanya, el 1882, fou director dels Concerts Filharmònics, de Berlín, alternant amb Joseph Joachim i Franz Wüllner, i de la Societat Wagneriana. En aquesta capital fundà una escola de Música que durà fins al 1893, any en què Klindworth es retirà a Potsdam per a dedicar-se per sencer a l'ensenyança.
Entre les seves composicions originals cal citar-se una difícil “Polonesa-fantasia” per a piano, i entre altres arranjaments pianístics d'obres simfòniques el de la “Simfonia en do major” de Franz Schubert, i el del poema de Piotr Ilitx Txaikovski, “Francesca de Rimini”.

## Referències

* Apèndix núm. 6, pàg, 792, de l'Enciclopèdia Espasa. ISBN 84-239-4576-6.
* ↑ http://en.tchaikovsky-research.net/pages/Ernst_Jedliczka
# Karl Moór

Karl Moór (Lázně Bělohrad, 26 de desembre de 1873 - Praga, 30 de març de 1945) de vegades escrit Karel Moór, fou un director d'orquestra, compositor i pedagog musical txec.
Estudià en l'Escola d'orgue de Praga (1895), va fer examen estatal de cant a Viena (1896) i anà a Castelli de Trieste per a prendre més lliçons (1900). Fins al 1923 que s'establí a Praga, ocupà breus direccions i llocs d'ensenyança arreu de Txèquia i Iugoslàvia.
És autor de les òperes Vij (1903) i Hjôrds (Praga, 1905).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 840 (ISBN 84 239-4536-7)
# Karl Panzner

Karl Panzner (Teplitz, 2 de març de 1866 - Düsseldorf, 7 de desembre de 1923) fou un director d'orquestra txec d'origen alemany.
Va fer els estudis en el Conservatori de Dresden, i després fou successivament director d'orquestra en els teatres de Sondershausen, Elberfeld, Bremen i Leipzig (1893), succeint el 1899 a Georg Schumann com a director de la Filharmonia i de la Societat de Cant. El 1907 dirigí els concerts de l'Orquestra Mozart, de Berlín, i el 1909 fou nomenat director de la música de la ciutat de Düsseldorf, dirigint, a més, els concerts de la Societat Filharmònica d'Hamburg.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 907 (ISBN 84-239-4541-3)
# Karl Schade

Karl Schade fou un teòric musical alemany de la primera meitat del segle XIX
Fou professor de cant de les escoles municipals de Halberstadt, i publicà:
* Darstellung einer Reihenfolge melodischer, rythm’scher und dynamischer Uebungen als Beitrage zur Förderung des Gesangs in Volksschulen (1828);
* Singebuch für deutsche Volksschulen (1828);
* Singebuch für Schulen (1829);
* Kurze und griindliche Elementar-Gesangbildungslehre (1831);
* Ueber den Zweck des Gesanggunterrichts in Schulen (1831).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 909 (ISBN 84-239-4554-5)
* Hugo Riemann. Musik-Lexikon. Volum 2. edició del 2017. BoD – Books on Demand, 1916. ISBN 9789925044825.
* Breu biografia (francès)
# Karl Seiffert

Karl Seiffert (Bremen, 24 d'abril de 1856 - Slesvig, 1929) fou un professor i compositor alemany. Fou professor del seminari de la seva ciutat nadiua i crític musical de les Bremer Nachrichten. Va compondre lieder, cors per a homes amb acompanyament d'orquestra, peces per a violí i piano i obertures. A més va publicar l'obra Ergebnisse des Unterrichts in der Harmonielehre an Lehrerseminaren (1898).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 54, pàg. 1568, ISBN 84-239-4554-5
# Lawsonita

La lawsonita és un mineral de la classe dels sorosilicats. Va ser descoberta l'any 1895 al comtat de Marin, a Califòrnia (EUA), sent anomenada així en honor d'Andrew C. Lawson, geòleg escocès-nord-americà.

## Característiques químiques

És un alumino-sorosilicat de calci, hidroxilat i hidratat. Estructuralment relacionat amb la bartelkeïta monoclínica (PbFe$^{2+}$Ge₃O₈). És dimorf amb la partheïta (Ca₂(Si₄Al₄)O$_{15}$(OH)₂·4H₂O).

## Formació i jaciments

Es forma a altes pressions i baixes temperatures, originalment descrit a partir d'un esquist cristal·lí associat amb serpentina i glaucòfan, amb metamorfisme regional de baix grau. També es troba com a mineral secundari en gabres i diorita alterada, formant-se a partir de la plagiòclasi que contenen. Més rarament s'ha trobat en eclogita. Sol trobar-se associat a altres minerals com: la pumpel·lyïta, epidota, granat, moscovita, jadeïta, glaucòfan, quars o calcita.

## Referències

* 1 2 3 «Lawsonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ University of California, Berkeley. University of California Publications. Bulletin of the Department of Geological Sciences. University of California Press, 1896, p. 301 (University of California Publications in Geological Sciences).
* ↑ Davis, GA i A. Pabst, 1960. "Lawsonite and pumpellyite in glaucophane Schist, north Berkeley Hills, Califòrnia". Amer. J. Sci. , '258' , 689-704.
# Karl Traugott Queisser

Karl Traugott Queisser (Döben prop de Grimma, 11 de gener de 1800 – Leipzig, 12 de juny de 1846) fou un intèrpret de trombó i viola alemany de l'Orquestra del Gewandhaus de Leipzig durant l'època que aquesta estava sota la fèrula de Mendelssohn.
El seu pare tenia un hostal i va aprendre els primers passos de la música sense cap mestre, i mostrà tant felices aptituds que els seus pares, que els seus pares es decidiren a enviar-lo a casa del músic municipal de Grimma, un excel·lent professor anomenat Barth. Aprengué a tocar tots els instruments més usuals, seguint la pràctica general educativa dels músics municipals d'Alemanya, sent el trombó, instrument en el que més tard hauria de destacar en primer terme, el que estudià de forma més superficial.
Però la naturalesa l'havia dotat en alt grau destacat per aquest instrument, arribant amb els seus estudis personals a una extraordinària perfecció en Queisser. El 1817 el músic anà a Leipzig, i des de 1821 ocupà una plaça en l'orquestra del Teatre oficial de la ciutat. Des de 1824 passà a ocupar la plaça de primer viola, no fent-se escoltar al trombó sinó en rares ocasions. Es van publicar diverses danses alemanyes per a orquestra en la casa Breitkopf & Härtel.
Va tenir dos germans més, (Friedrich Benjamin i Teophil), tots dos també van ser músics, el seu germà Johann Teophil (1807-1874) fou molt hàbil amb el mateix instrument, ocupant la plaça de primer trombó en la Capella Reial de Dresden.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 988 (ISBN 84-239-4548-0)
# Karl Weinmann

Karl Weinmann (Vohenstrauß, 22 de desembre de 1873 - ?) fou un musicògraf alemany. Estudià música en l'Institut de la Catedral de Ratisbona i teologia a Innsbruck i Berlín, seguint al mateix temps els cursos de l'Escola de Música religiosa, ordenant-se de sacerdot el 1899. Després d'haver exercit algun temps aquest magisteri, fou nomenat prefecte de la música de la capella de la Catedral de Ratisbona i més tard mestre de cors del convictori teològic d'Innsbruck. El 1905 es doctorà en filosofia amb una important Memòria sobre Das Hymnarium Parisiense. Des de 1909 fou director de la Biblioteca del bisbat de Ratisbona i al mateix temps director de l'Escola Superior de Música religiosa de la mateixa ciutat. A més, dirigia, la publicació Kirchenmusical Jahrbuch i la col·lecció Kirchenmusik. Va publicar:
* Geschichte der Kirchenmusik (1906; 13.°-15.° miler, 1925) obra traduïda a l'italià, anglès, polonès i francès.
* Karl Proske, der Restaurator der klass. Kirchenmusik (1909),
* Röm. Gradualbuch (Editio Vaticana, 1909),
* Kyriale (1910), 2a ed., 1918),
* Officium defunctorum (1912),
* Vesperbuch (1915),
* Psalmenuch (1915),
* Palestrinas geburtsjahr (1915),
* Johannes Tinctoris (1445-1511) (1917),
* Stille Nacht, heilige Nacht (1918),
* Das Konzil von Trient und die Kirchemusik (1919),
* Karwochenbuch (1924),
* Die feier der hl. Karwoche (1925).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 29 ISBN 84-239-4570-7
# Kestratherina

Kestratherina és un gènere de peixos pertanyent a la família dels aterínids que es troba a Austràlia.

## Taxonomia

* Kestratherina brevirostris (Pavlov, Ivantsoff, Last & Crowley, 1988)
* Kestratherina esox (Klunzinger, 1872)

## Referències

* ↑ Pavlov A., Ivantsoff W. & P. R. Last & L. E. L. M. Crowley, 1988. Kestratherina brevirostris, a new genus and species of silverside (Pisces: Atherinidae) with a review of atherinid marine and estuarine genera of southern Australia. Aust. J. Mar. Freshwater Res. v. 39. 385-397.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Pavlov, A., Ivantsoff, W., Last, P. R. & Crowley, L. E. L. M., 1988. Kestratherina brevirostris, a new genus and species of silverside (Pisces: Atherinidae) with a review of atherinid marine and estuarine genera of southern Australia. Australian Journal of Marine and Freshwater Research v. 39: 385-397.
* ↑ Klunzinger, C. B., 1872. Zur Fischfauna von Süd-Australien. Archiv für Naturgeschichte v. 38 (núm. 1): 17-47, Pl. 2.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
# Kestratherina esox

Kestratherina esox és una espècie de peix pertanyent a la família dels aterínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina i salabrosa, pelàgic-nerític i de clima temperat (32°S-40°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: és un endemisme del sud d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Pavlov A., Ivantsoff W. & P. R. Last & L. E. L. M. Crowley, 1988. Kestratherina brevirostris, a new genus and species of silverside (Pisces: Atherinidae) with a review of atherinid marine and estuarine genera of southern Australia. Aust. J. Mar. Freshwater Res. v. 39. 385-397.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Klunzinger, C. B., 1872. Zur Fischfauna von Süd-Australien. Archiv für Naturgeschichte v. 38 (núm. 1): 17-47, Pl. 2.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Kestratherina esox» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Gomon, M.F., C.J.M. Glover i R.H. Kuiter (eds.), 1994. The fishes of Australia's south coast. State Print, Adelaida. 992 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hindell, J.S., G.P. Jenkins i M.J. Keough, 2000. Variability in abundances of fishes associated with seagrass habitats in relation to diets of predatory fishes. Mar. Biol. 136(4):725-737.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Khushwant Singh

Khushwant Singh, nascut Khushal Singh (Hadali, Punjab, 2 de febrer del 1915 - Nova Delhi, 20 de març del 2014) fou un novel·lista, periodista, historiador i editor indi d'ètnia sikh.
Nascut al Punjab britànic (actualment, part del Pakistan), estudià Dret al St. Stephen's College de Delhi i al King's College de Londres. Després d'exercir com a advocat als tribunals de Lahore durant vuit anys sota el Raj Britànic, es posà al servei del ministeri d'afers exteriors de la nova Índia independent, el 1947. El 1950 s'inicià com a periodista a la ràdio, i des del 1956 treballà per al departament de comunicació de la UNESCO a París. Aquestes dues darreres feines el van portar a la carrera literària. De cultura anglo-índia, era conegut pel seu secularisme mordaç, el seu sentit de l'humor i el seu gran amor per la poesia. Solia fer comparacions enginyoses i àcides de la societat i del comportament dels occidentals i dels indis. Edità diverses revistes literàries i generalistes, així com dos diaris de gran tirada durant els anys setanta i vuitanta. Els seus nombrosos llibres daten des del 1950 al 2013. El 1982 produí i presentà un documental televisiu al Regne Unit, Third World Free Press, de la sèrie Third Eye. Quan morí als 99 anys, es reberen condolències del president i del primer ministre de l'Índia.

## Bibliografia

* Chopra, Radika, Social Criticism through Social History in Khushwant Singh's non-fiction, Muse India Journal, 44, juliol-agost 2012. Arxivat 2013-07-25 a Wayback Machine.
* Chopra, Radika, Fiction as Social History: A Study of Khushwant Singh's Novels, The IUP Journal of English Studies, Vol. 1, viii, núm. 2, juny 2013, pàg. 59-77.

## Enllaços externs

* Essay on Khushwant Singh on Literary Encyclopedia
* Interview with Khushwant Singh
* Biography: Khushwant Singh

## Referències

* ↑ Secularism gone Overboard
* ↑ «Yojana». Arxivat de l'original el 2013-10-24. [Consulta: 18 setembre 2013].
* ↑ Khushwant Singh. «Farewell to the Illustrated Weekly». A: Nandini Mehta. Not a Nice Man To Know. Penguin Books, 1993, p. 8. «El 25 de juliol del 1978, una setmana abans de retirar-se, li van demanar abruptament que plegués amb efectes immediats. Khushwant es va alçar tranquil·lament, agafà el seu paraigua, i, sense dir ni una paraula al seu equip, sortí del despatx on havia treballat durant nou anys, fent pujar la tirada de l'Illustrated Weekly dels 65.000 als 400.000 exemplars. El nou editor començà a treballar el mateix dia i manà que la columna Farewell desaparegués del Weekly.»
* ↑ «Khushwant Singh's Journalism: The Illustrated Weekly of India». Sepiamutiny.com. [Consulta: 9 agost 2009].
* ↑ «President, Prime Minister of India condole Khushwant Singh’s Demise». IANS. news.biharprabha.com. [Consulta: 20 març 2014].
# Fàbrica Marfà

La Fàbrica Marfà és un edifici de Santa Eugènia de Ter (Girona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

La filatura està documentada a partir de l'any 1819 sota la raó social Mallol i Cia, i el seu impulsor fou Joan Rull i Arnabach. Es construí a la mateixa séquia Monar per tal d’aprofitar-ne la força motriu, primer a través de rodes hidràuliques i, a partir de 1874-1875, de turbines fabricades per l'empresa gironina Planas, Junoy i Cía. En aquesta època, Jaume Ferrer i Cabanes va comprar la fàbrica, amplià els terrenys per l’est i urbanitzà el carrer de Baix. El 1898, l'empresa Fills de Gaietà Marfà i Cia de Mataró adquirí la fàbrica i en fou propietària fins al 1979, d’aquí el nom popular de la Marfà.
A principis de la dècada del 1980, la fàbrica el negoci passà a mans de Gerona Textil SA, i s'orientà cap a l’elaboració de fibres sintètiques. L'any 2000, la producció es traslladà a Salt i la fàbrica de Santa Eugènia de Ter es clausurà. El 2011, la nau principala, després de ser rehabilitada, es convertí en un nou equipament municipal: l’Espai Marfà, un centre de creació musical que inclou, entre d'altres, la Biblioteca Salvador Allende i espais del Centre Cívic Santa Eugènia.

## Descripció

La fàbrica està desenvolupada en forma de pisos, amb una gran coberta de dues vessants i un frontó amb un petit campanar d'espadanya. Les façanes presenten un únic tipus d'obertura, si bé a la planta inferior són més amples. L'únic element ornamental és una cornisa perimetral que recorre a la part superior de tot l'edifici. Les façanes són arrebossades, coberta amb encavallades.

## Referències

* 1 2 «Fàbrica Marfà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Fàbrica Marfà. Espai Marfà». Espais recobrats. Els nous usos del patrimoni industrial català, 01-06-2014.
* ↑ «La Marfà. La fàbrica de filats de Santa Eugènia de Ter. Història». Ajuntament de Girona.

## Vegeu també

* Fàbrica de Can Marfà

## Enllaços externs

* «La Marfà. La fàbrica de filats de Santa Eugènia de Ter. Història». Ajuntament de Girona.