OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Organització de Transportistes Aeris Àrabs

L'Organització de Transportistes Aeris Àrabs (OTAA) (àrab: الإتحاد العربي للنقل الجوي, al-Ittiḥād al-ʿArabī li-n-Naql al-Jawwī; anglès: Arab Air Carriers Organization, AACO) és una organització sense ànim de lucre que agrupa a trenta aerolínies de divuit estats. L'entitat té la seu a la ciutat libanesa de Beirut i fou creada l'any 1965 a partir de les recomanacions del comitè de transport de la Lliga Àrab i recolzada pels ministres de transport dels països àrabs. Els seus objectius són promoure la cooperació i augmentar els nivells de qualitat i seguretat del transport aeri en la zona. Treballa en col·laboració amb l'Associació Internacional del Transport Aeri (IATA) i amb l'Organització d'Aviació Civil Internacional (ICAO).

## Aerolínies membres

* Afriqiyah Airways
* Air Algérie
* Air Arabia
* Air Cairo
* EgyptAir
* Emirates Airline
* Etihad Airways
* Gulf Air
* Iraqi Airways
* Jordan Aviation
* Kuwait Airways
* Libyan Airways
* Middle East Airlines
* Oman Air
* Palestinian Airlines
* Qatar Airways
* Royal Air Maroc
* Royal Jordanian Airlines
* Saudi Arabian Airlines
* Sudan Airways
* Syrian Arab Airlines
* Trans Mediterranean Airways
* Tunisair
* Yemenia

## Referències

* ↑ Mays, Terry M. Historical Dictionary of International Organizations in Africa and the Middle East (en anglès). Rowman & Littlefield Publishers, 2015, p. 66. ISBN 978-1-4422-5018-5.
* ↑ August, Aaron. Eine Marktanalyse der Kooperationsstrategien im Luftverkehr: Strategische Allianzen vs. Emirates & Co. (en alemany). Diplom.de, 2015, p. 27. ISBN 978-3-95549-854-2.
* ↑ Aviation Week & Space Technology (en anglès). 84. McGraw-Hill, 1966, p. 143. «Per L. L. Doty Cairo— La formació d'un bloc d'aerolínies àrab per a augmentar el poder competitiu dels transportistes de l'Orient Mitjà es un directe… Designà l'Organització de Transportistes Aeris Àrabs (AW&ST Nov. 15, 1965, p. 52). el grup es pot descriure millor com un…»

## Enllaços externs

* Organització de Transportistes Aeris Àrabs - Lloc web oficial
# Denticetopsis praecox

Denticetopsis praecox és una espècie de peix de la família dels cetòpsids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,3 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 39-40.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Negro.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ferraris C. J., Jr., 1996. Denticetopsis, a new genus of South American whale catfish (Siluriformes: Cetopsidae, Cetopsinae), with two new species. Proc. Calif. Acad. Sci. v. 49 (núm. 6). 161-170.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ferraris, C. J., Jr. & B. A. Brown, 1991. A new species of Pseudocetopsis from the Río Negro drainage of Venezuela (Siluriformes: Cetopsidae). Copeia 1991 (núm. 1): 161-165.
* ↑ «Denticetopsis praecox». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Americà d'Història Natural. Museu Americà d'Història Natural, Central Park West, NY 10024-5192 (Estats Units).
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* De Pinna, M.C.C., 1995. Monophyly and phylogenetic diagnosis of the family Cetopsidae, with synonymization of the Helogenidae (Teleostei: Siluriformes). Smithson. Contrib. Zool. (571):1-26.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R.P. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Cetopsidae (Whale catfishes). p. 257-260. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Vari, R. P., Ferraris, C. J. Jr. & de Pinna, M. C. C., 2005. The Neotropical whale catfishes (Siluriformes: Cetopsidae: Cetopsinae), a revisionary study. Neotropical Ichthyology, 3 (2): 127-238.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ernst Hermann Seyffardt

Ernst Hermann Seyffardt (Krefeld, 6 de maig de 1859 - Garmisch-Partenkirchen, 30 de novembre de 1942) fou un compositor i director d'orquestra alemany.
Estudià al Conservatori de Colònia i en l'Escola Superior de Música de Berlín. De 1887 a 1892 va ser director de la Societat Coral de Freiburg i el 1892 director del a Nova Societat Coral de Stuttgart i professor de teoria i piano del Conservatori de la mateixa ciutat.
Entre les seves composicions hi figuren Thusnelda i Trauerfeier für eine Fruhentschlaffene; Schicksalsgesang, per a contralt, cor i orquestra; Aus Deutschlands prosser Zeit, per a solos, cor i orquestra; Friede, escena de concert, per a baríton i orquestra; una Simfonia; fantasia per a violí i orquestra; dos quartets per a instruments d'arc, un d'ells amb piano; una sonata per a violí, i l'òpera Die Glocken von Plurs.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 55, pàg. 924 (ISBN 84-239-4555-3)
# Bernard Hopkins

Bernard Anthony Hopkins (Baltimore, Maryland, Estats Units, 13 de gener de 1973) és un exjugador professional de basquetbol de doble nacionalitat nord-americana i espanyola. Té 1,97 metres d'altura i jugava en la posició d'ala-pivot.

## Clubs

* 1992-1994 Hagerstown Junior College.
* 1994-1996 Virginia Commonwealth University.
* 1996-1997 Yakima Sun Kings.
* 1997-1998 Gran Canaria.
* 1998-2003 Pamesa València.
* 2003-2005 Unelco Tenerife.
* 2005-2007 CB Valladolid.
* 2007-2010 Bruesa GBC.
* 2010-2012 Obradoiro CAB.

## Palmarés

* 1998-99. Subcampió de la Copa del Rei amb el Pamesa València.
* 1998-99. Subcampió de la Copa Saporta amb el Pamesa València.
* 2001-02. Subcampió de la Copa Saporta amb el Pamesa València.
* 2002-03. Campió de la Copa ULEB amb el Pamesa València.
* 2002-03. Subcampió de la Lliga ACB amb el Pamesa València.
* 2007-08. Ascens a la Lliga ACB amb el Bruesa GBC.
* 2010-11. Ascens a la Lliga ACB amb l'Obradoiro CAB.
* 2010-11. Campió de la Copa del Príncep amb l'Obradoiro CAB.
* 2010-11. Campió de la Copa Galícia amb l'Obradoiro CAB.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador a ACB.com (en castellà)
# Clici (fill d'Èurit)

Segons la mitologia grega, Clici fou un heroi grec, fill d'Èurit, rei d'Ecàlia.
Participà en l'expedició dels argonautes, durant la qual fou mort per Eetes.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 53.

## Referències

* ↑ «Clytius | Facts, Information, and Mythology». [Consulta: 8 juliol 2022].
# Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació

L'Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació (FAO, sigles de Food and Agriculture Organization) és una organització específica de l'ONU, creada el 16 d'octubre de 1945, a la ciutat de Quebec. La FAO consta de 188 membres (187 estats més la Unió Europea). El seu lema és «Ajudar a construir un món sense gana» i la seva seu és a la ciutat de Roma, Itàlia.
La FAO realitza programes per elevar els nivells de nutrició i de vida, millora l'eficiència de la producció, elaboració, comercialització i distribució dels aliments i productes agropecuaris de granges, boscos i pesques, promovent el desenvolupament i millora de la població rural.
Aquest organisme prepara a les nacions en desenvolupament per fer front a situacions d'emergència alimentària i, en cas necessari, presta socors d'urgència. Promou inversions en l'agricultura, el perfeccionament de la producció agrícola, la cria de bestiar i la transferència de tecnologia als països en desenvolupament. També fomenta la conservació dels recursos naturals estimulant el desenvolupament de la pesca, piscicultura i les fonts d'energia renovables.
Al 1981, la FAO establí el 16 d'octubre com a Dia Mundial de l'Alimentació.

## Programes

* Associació FAO i UE
* Programes de seguretat alimentària
* Sistemes Importants del Patrimoni Agrícola Mundial

## Enllaços externs

* Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació - Lloc web oficial
* «Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa al carrer Vilella, 1 (Peralada)

La Casa al carrer Vilella, 1 és una obra de Peralada (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Peralada, a poca distància al nord-est del nucli històric de la vila i formant cantonada amb el carrer de la Baixada de la Font.
Edifici cantoner de planta rectangular format per dos cossos adossats, amb la coberta de teula de dos vessants i distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada al carrer Vilella, presenta un portal d'accés d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals bastits amb carreus de pedra ben desbastats. Al costat hi ha una petita finestra rectangular amb l'emmarcament de pedra. Al pis, damunt del portal, hi ha una finestra rectangular amb els brancals fets amb carreus desbastats, la llinda plana i l'ampit motllurat. Al costat, una finestra d'arc deprimit còncau amb l'emmarcament arrebossat, que probablement reaprofita l'ampit de pedra motllurat. A les golfes destaca una finestra rectangular amb els batents de fusta treballats imitant els arcs d'inflexió. La façana lateral presenta un balcó exempt al pis, amb la llosana motllurada sostinguda per dues grans mènsules decorades. Tant el finestral de sortida com la resta d'obertures del parament són rectangulars i tenen els emmarcaments arrebossats.
La construcció presenta els paraments arrebossats i pintats, tot i que en determinades parts s'observa l'aparell de carreus de pedra desbastats. Les cantonades també presenten carreus de pedra ben escairats.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Vilella, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Bill de Blasio

Bill de Blasio (8 de maig de 1961) és un polític demòcrata estatunidenc. Va ser alcalde de la ciutat de Nova York (2014-2022). Des de 2010 fins a 2013 ocupà el càrrec de Defensor Públic de la ciutat de Nova York, que serveix com un mediador entre l'electorat i el govern de la ciutat, i representa la primera posició en la línia successòria de l'alcalde.
El 5 de novembre de 2013, de Blasio va guanyar les eleccions a alcalde, rebent gairebé el 73% dels vots pel Partit Demòcrata dels Estats Units. Va ser el primer alcalde novaiorquès d'aquest partit des de 1993. El 16 de maig de 2019 va anunciar la seva candidatura a la presidència dels Estats Units però va suspendre la seva campanya el 20 de setembre.

## Referències

* ↑ De Blasio jura como alcalde de Nueva York. Arxivat 2014-01-02 a Wayback Machine. El Universal. 1 de enero de 2014.
* ↑ «L'alcalde de Nova York es presenta candidat a la presidència dels EUA». Ara.cat, 16-05-2019. [Consulta: 17 maig 2019].
* ↑ Pappas, Alex. «NYC Mayor Bill de Blasio drops out of presidential race». Fox News, 20-09-2019. [Consulta: 26 setembre 2019].
# Clotilde Godó Pelegrí

Clotilde Godó (Igualada, 15 de maig de 1885 – Tiana, 28 de març de 1988) fou una pianista, deixebla i amant d'Enric Granados.
Era la filla petita de Joan Godó i Llucià, que havia estat alcalde d’Igualada, i Adela Pelegrí de Sancerni i formava part de la família més important de la ciutat. Educada d’acord amb la classe social a què pertanyia, va ser la primera dona de Catalunya que va tenir carnet de conduir. Va rebre classes de piano, i sembla que l’any 1899 ja va actuar al saló del Casino del Recreo. Estudià al col·legi de les Dames Negres de Barcelona, i tot seguit ingressà com a alumna de l'Acadèmia d’Enric Granados —al carrer de Fontanella, de Barcelona.
Al desembre de 1901, Granados oferí un concert «de caràcter familiar» al Cercle Mercantil d'Igualada, en el qual participaren també les seves deixebles Clotilde Godó i Angelina Serra. Les classes de piano quedaren interrompudes quan el 2 d’octubre de 1904, als dinou anys, es casà amb Joan Marsans i Peix, un banquer que fou diputat del Partit Liberal Conservador. Clotilde Godó va tenir un nen i una nena que no van sobreviure i, després d’un matrimoni desgraciat, es va separar i en va obtenir la nul·litat. Als vint-i-un anys, doncs, Clotilde tornava a ser soltera i s'instal·là en una torre a Tiana, al carrer del Dr. Fàbregas, cantonada amb la carretera de la Conreria (actualment carrer d’Edith Llauradó), núm. 33.
Al 1906 reprengué les classes de piano amb Enric Granados i la relació s'afermà a partir de 1910, quan el músic començà a visitar-la a la casa de Tiana; ell ja era casat amb Amparo Gal des de 1892. En aquells anys treballava en la seva composició de Goyescas al saló de música de la casa de Tiana. El setembre de 1910, Enric Granados va fer un concert al Cercle Mercantil Industrial i Agrícola d'Igualada, ciutat on el pianista tenia dues alumnes més, a part de Clotilde Godó, Paquita Madriguera –que fou testimoni de la «gran pasión [que] incendió los corazones del maestro y la discípula»– i Rosita Artés.
Després de la mort de Granados i la seva dona, ocorreguda en un trajecte al Canal de la Mànega quan el seu vaixell va ser torpedinat per un sumbarí alemany durant la Primera Guerra Mundial, Godó es va casar amb Pere Sabata i Blanch, un metge que ja tenia dos fills, de qui se separà al cap de tres anys. Va continuar vivint a Tiana fins que morí amb gairebé 103 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Dalmau i Ribalta, Antoni «Enric Granados i Clotilde Godó». Revista d'Igualada, núm. 54, 12-2016, pàg. 24-39.
* 1 2 Alòs, Marta; Úbeda, Caterina. «Enric Granados, en cançons». Sapiens. [Consulta: 20 gener 2023].
* ↑ «Un concert únic d’homenatge a Enric Granados a Tiana». Comunicació 21. Línia Nord ed. Barcelonès Nord, 19-10-2017. [Consulta: 20 gener 2023].
* ↑ «Las Comarcas. Igualada». La Veu de Catalunya, Núm. 1068, 29-12-1901, pàg. 3.
* ↑ Redacció «Croniquilla» (en castellà). Alboradas [Igualada], 15-04-1904, pàg. 5 [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ Clark, Walter Aaron. Enrique Granados : poet of the piano. Oxford: Oxford University Press, 2006. ISBN 1-4237-6090-5.
# Desemparats (Picasso 1903)

Desemparats és un pastel i carbonet sobre paper realitzat per Pablo Picasso el 1903 a Barcelona i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Picasso de Barcelona. Es mostra a la Sala 8 de la col·lecció permanent del museu. Està signat Picasso i datat 1903 a l'angle superior dret. Forma part de l'adquisició de la col·lecció privada de Lluís Plandiura el 1932.

## Descripció

Entre 1901 i 1905, la maternitat és un tema freqüent en l'obra de l'artista. Hi subsisteixen les influències del pintor i teòric francès Maurice Denis, com també del pintor Puvis de Chavannes, els quals tenen una gran difusió en les revistes de la Barcelona de final del segle xix i principi del XX. Les maternitats picassianes d'aleshores palesen, com la resta de figures de l'època blava, la feixuga càrrega personal, social i psicològica dels personatges.
La carnació de les figures de Desemparats s'humanitza de nou. L'execució tècnica evidencia un gran virtuosisme, sobretot perquè aconsegueix una lluminositat excel·lent gràcies a l'aplicació de tocs de pastel blanc. Aquesta vivacitat de la carn contrasta amb la inexpressió dels rostres, dels quals sobresurt la mirada colpidora que ens dirigeixen els ulls negres i arrodonits carregats de la indiferència i la resignació que envaeix el món de la marginació.
Amb la mà, una mà desproporcionadament allargada, fruit de l'amanerament del Greco, present en algunes de les seves figures, la mare resguarda el fill per protegir-lo de la duresa del fred de l'hivern. Del nen, el museu conserva un dibuix a ploma

## Curiositats

Al revers de Desemparats hi ha un esbós de paisatge, no signat ni datat, fet al carbonet

## Referències

* ↑ «Fitxa de l'obra al web del museu». Museu Picasso, 2007. [Consulta: 12 juliol 2011].
* ↑ MPB 110.527
* ↑ MPB 4269R

## Bibliografia

* Rafart i Planas, Claustre. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 1998, p.21. DL B.2.887-1998. ISBN 84-7609-869-3.
* BLUNT, Anthony, POOL, Phoebe, Picasso, the formative years: a study of his sources. Londres, Studio Books, 1962, núm. 92, s. p.
* DAIX, Pierre i BOUDAILLE, Georges, Picasso 1900-1906: catalogue raisonné de l'oeuvre peint. 2ª ed. Neuchâtel, Ides et Calendes, 1988, núm. IX-7, p. 221
* MUSEU PICASSO (BARCELONA), Museu Picasso, catàleg de pintura i dibuix. Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 1984, p. 650, 749
* PALAU I FABRE, Josep, Picasso vivent: 1881-1907. Barcelona, Polígrafa, 1980, núm. 842, p. 329, 540
* ZERVOS, Christian, Pablo Picasso : vol. I, oeuvres de 1895 à 1906. París, Cahiers d'Art, 1932, núm.169, p. 79
# Organització territorial de São Tomé i Príncipe

L'organització territorial de la República Democràtica de São Tomé i Príncipe ve fixada al títol IX de la Constitució de 1990 i s'estructura en sis districtes i una regió autònoma.

## Regió Autònoma de Príncipe

La Regió Autònoma de Príncipe abasta la totalitat de l'illa de Príncipe i compta amb un estatut polític-administratiu propi que va entrar en vigor el 29 d'abril de 1995. Els seus òrgans administratius són l'Assemblea Regional i el Govern Regional.

## Districtes

L'illa de São Tomé es divideix en 6 districtes o autarquies locals. Aquests són administrats per una Assemblea del Districte i un òrgan executiu col·legiat, anomenat Cambra del Districte.
El districte d'Água Grande comprèn l'entorn de la capital del país, la ciutat de São Tomé, i els altres cinc corresponen aproximadament als quatre punts cardinals i al centre de l'illa.

## Dades

Les dades dels districtes i les seves capitals són les següents:
| Núm. | Districte/Regió | Superfície (km²) | Població (cens 2012) | Capital | Illa |
| 1. | Districte d'Água Grande | 17 | 69.454 | São Tomé | São Tomé |
| 2. | Districte de Cantagalo | 119 | 17.161 | Santana | São Tomé |
| 3. | Districte de Caué | 267 | 6.031 | São João dos Angolares | São Tomé |
| 4. | Districte de Lembá | 230 | 14.652 | Neves | São Tomé |
| 5. | Districte de Lobata | 105 | 19.365 | Guadalupe | São Tomé |
| 6. | Districte de Mé-Zóchi | 122 | 44.752 | Trindade | São Tomé |
| 7. | Regió Autònoma de Príncipe | 142 | 7.324 | Santo António | Príncipe |

## Organització anterior

Fins a la promulgació de la Constitució de 1990, l'organització territorial era una evolució de la distribució colonial portuguesa i dividia el país en dues províncies: São Tomé i Príncipe, corresponents a les dues illes principals.
Les províncies es subdividien en 7 districtes, els sis actuals a São Tomé i el districte únic de Pagué a Príncipe.

## Referències

* ↑ Títol IX de la Constitució de 1990 de la República Democràtica de São Tomé i Príncipe al web de l'Assembleia Nacional. (portuguès)
* ↑ Príncipe celebra 18 anos como região autónoma a la publicació Téla Nón. (portuguès)
* ↑ Dades al web de l'Instituto Nacional de Estatísticas. Arxivat 2015-04-08 a Wayback Machine. (portuguès)

## Enllaços externs

* Blog amb informació dels districtes Arxivat 2014-08-12 a Wayback Machine. (anglès)
# Casa de les Teules

La Casa de les Teules és un edifici rectangular monumental de l'edat del bronze antic, descoberta al 1952 al jaciment arqueològic de Lerna, a Argòlida, al sud de la Grècia continental. És important per diverses característiques arquitectòniques, avançades per a la seua època, sobretot pel seu sostre cobert amb teules d'argila cuites, que dona nom a l'edifici.
L'estructura data del període hel·làdic inicial II (2500-2300 ae). De vegades s'ha considerat que era l'habitatge d'un membre de l'elit de la comunitat, un protopalau o un centre administratiu. També s'ha suggerit que fora una estructura comunitària. La seua funció exacta encara no es coneix per no haver-se trobat cap element que n'indique l'ús específic. En qualsevol cas, és considerada un dels precedents del palau micènic.
L'edifici pertany al tipus de "casa de corredor": consta de dos pisos amb escala interior. La planta superior devia tenir almenys dues habitacions i estava coberta per una teulada inclinada de teules. Les parets estaven construïdes amb maons d'argila assecats al sol, sobre sòcols de pedra. Els enderrocs trobats al lloc contenien milers de teules de terracota que haurien caigut del sostre. Si bé és cert que s'han trobat posteriorment altres cobertes semblants com al lloc de l'hel·làdic inicial d'Akovitika a Messènia o a les ciutats micèniques de Gla i Midea, és cert que la seua utilització només es faria comuna en l'arquitectura grega al segle vii aC.
El carboni-14 ha mostrat que el lloc fou finalment destruït per un incendi al s. XXII ae. Poc després, sobre els enderrocs, se n'anà formant com a úniques restes visibles, un túmul baix.

## Referències

* ↑ John C. Overbeck, Greek Towns of the Early Bronze Age, The Classical Journal, 1969, vol. 65, núm. 1, p. 5.
* ↑ Joseph W. Shaw, The Early Helladic II Corridor House: Development and Form, American Journal of Archaeology, 1987, vol. 91, núm. 1, pp. 59–79.
* ↑ J. L. Caskey, Lerna in the Early Bronze Age, American Journal of Archaeology, 1968, vol. 72, núm. 4, pp. 313–316.
* ↑ Ione Mylonas Shear, Excavations on the Acropolis of Midea: Results of the Greek-Swedish Excavations under the Direction of Katie Demakopoulou and Paul Åström, American Journal of Archaeology, 2000, vol. = 104, núm. 1, pp. 133–134.
* ↑ J. L. Caskey, Lerna in the Early Bronze Age, American Journal of Archaeology, 1968, vol. 72, núm. 4, p. 314.
# Henohenomoheji

Henohenomoheji (へのへのもへじ) o hehenonomoheji (へへののもへじ) és un dibuix d'una cara que fan els nens japonesos amb els caràcters hiragana. La paraula està composta dels set caràcters he, no, he, no, mo, he, ji. Els dos primers "he" són les celles, els dos "no" són els ulls, el "mo" és el nas, i l'últim "he" és la boca. La línia externa està feta pel caràcter "ji", amb un dakuten que forma l'orella. Els nens dibuixen els henohenomoheji en les cares d'espantaocells (kakashi).

## Variacions

En altres llocs i temps hi ha hagut variacions del mateix dibuix. Els japonesos brasilers de l'estat de São Paulo, no dibuixen el "ji", i deixen la cara sense el marc anomenant-se llavors henohenomohe. Altra gent fa servir un gros "no" al voltant de la cara en comptes del "ji". Altres dibuixen una "e" (え) a sota del "ji" per formar un coll.

## Referències en la cultura popular

El "henohenomoheji" és equivalent al "Kilroy Was Here" anglosaxó.
La "cara" japonesa ha fet aparició en diversos programes, caricatura i videojocs japonesos, per exemple, en la introducció dels capítols de la sèrie Princess Comet interpretada per Yumiko Kokonoe i en les sèries Ranma ½ i Naruto.

## Referències

* ↑ Let's Learn Hiragana with Japanese Culture: Henohenomoheji Arxivat 2014-08-28 a Wayback Machine. at Japanese.about.com. Accés 2009-08-11.
* ↑ «HENOHENOMOHEJI : LA TÊTE À TOTO JAPONAISE». Arxivat de l'original el 2016-11-19. [Consulta: 18 novembre 2016].
* ↑ Henohenomoheji a tvtropes