OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Barriga i Sala

Josep Barriga i Sala (Badalona, 1768—Sant Llorenç Savall, 1834) va ser un metge i estudiós català, autor de la primera monografia històrica sobre Badalona.
Va iniciar la carrera eclesiàstica i va començar a estudiar Teologia a la ciutat de Barcelona, però ho va deixar per cursar els estudis de Medicina, una professió que després va exercir a la localitat de Sant Llorenç Savall, on va passar a residir i on es va casar. També va exercir com a metge a altres zones rurals del Vallès, principalment masos, però també localitats com Gallifa o Sabadell. El més destacat de Barriga és la seva obra Historia de Badalona, redactada en castellà, escrita entre 1793 i 1794, mentre encara estudiava Teologia. L'obra va restar inèdita, si bé va ser consultada per autors badalonins posteriors, com Jaume Solà i Seriol i Gaietà Soler i Perejoan, al segle xix, i després va ser publicada en el volum 1 de la Història de Badalona de Josep Maria Cuyàs i Tolosa, l'any 1975.

## Referències

* 1 2 Guillemot, Jordi «El dr. Josep Barriga, una mirada al Sant Llorenç Savall del segle XIX». Revista Lacera. Centre d'Estudis Històrics de Sant Llorenç Savall, núm. 24, 2016.
* 1 2 Carreras i García, 1991, p. 9.

## Bibliografia

* Carreras i García, Montserrat «La historiografia badalonina (ff. s. XVIII-XX)». Carrer dels Abres, 3a època, núm. 2, 1991.
# Filimanus sealei

Filimanus sealei és una espècie de peix pertanyent a la família dels polinèmids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 15 cm de llargària màxima.
* 11-12 radis tous a l'aleta dorsal.
* 8 filaments pectorals, els quals no arriben al punt mitjà de l'aleta anal.
* Musell punxegut.
* És de color blau a la part superior i platejat a la inferior.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical (20°N-12°S, 119°E-163°E).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: des de les illes Filipines fins a Salomó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Myers G. S., 1936. Ichthyology.--A new polynemid fish collected in the Sadong River, Sarawak, by D. William T. Hornaday, with notes on the genera of Polynemidae. J. Wash. Acad. Sci. v. 26 (núm. 9). 376-382.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Richardson, R. E., 1910. Check-list of the species of fishes known from the Philippine Archipelago. Philippine Islands, Bureau of Science Publ. núm. 1: 1-78.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Motomura, H., 2004. Threadfins of the world (Family Polynemidae). An annotated and illustrated catalogue of polynemid species known to date. FAO Species Catalogue for Fishery Purposes. Núm. 3. Roma, FAO, 117 p.
* ↑ Motomura, H., 2004. Threadfins of the world (Family Polynemidae).
* ↑ Feltes, R.M., 2001. Polynemidae. Threadfins. P. 3090-3116. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 5. Bony fishes part 3 (Menidae to Pomacentridae). FAO, Roma.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea: a revised and annotated checklist. Vol. II Scorpaenidae to Callionymidae. Research Bulletin Núm. 41, Research Section, Dept. of Fisheries and Marine Resources, Papua Nova Guinea.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Feltes, R.M., 1991. Revision of the polynemid fish genus Filimanus, with the description of two new species. Copeia 1991(2):302-322.
* Motomura, H., 2004. Family Polynemidae (Rafinesque, 1815) threadfins. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (32):18.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Marta Brossier

Marta Brossier (Romorantin-Lanthenay, Centre – Vall del Loira, vers el 1547 - vers el 1600) fou una impostora francesa. Jacques, el seu pare, era teixidor d'ofici, i la va fer passar per endimoniada, corrent junts diverses regions franceses, explotant la incredulitat i la ignorància de la gent, a la que feia testimoni dels seus fets amb el diable, recollint en recompensa abundoses almoines. El bisbe d'Angers, Charles de Miron, descobrí l'engany en exorcitzar-la i els foragità de la seva diòcesi aconsellant-los que tornessin al seu poble. Lluny d'obeir-lo anaren a París, junt amb altres dues germanes de Marta, anomenades Silvina i Maria, dirigint-se al convent dels Caputxins que la exorcitzaren en públic (30 de març de 1529), davant d'una multitud de persones. El bisbe Henri de Gondi nomenà una comissió composta de cinc metges perquè examinessin a Marta, els quals declararen que en aquell cas hi havia «molta part de farsa, i un xic d'histerisme i res de diabòlic». Els amics de Marta nomenaren una altra junta de metges que en el seu dictamen afirmaren que estava endimoniada, dictamen refutat amb sòlids arguments i proves per Marescot, un dels metges que prengueren part de la comissió episcopal, suscitant-ne una polèmica entre una i altra comissió que apassionà als parisencs i per algun temps; Enric IV i el Parlament, tement que els atacs que dirigia als hugonots, segons Pierre de L'Estoile, poguessin ocasionar trastorns d'ordre públic, el 13 d'abril tancaren a Marta al Châtelet malgrat l'oposició d'alguns fanàtics que sostenien que com a endimoniada queia sota la jurisdicció de l'església.
Examinada pels metges més famosos de l'època, entre ells La Rivière, primer metge del rei; André Du Laurens, primer metge de la reina; Pierre Lafilé, degà de la facultat de medicina; Marescot, Jean Hautin, Albert La Fevre i altres, opinaren per unanimitat que els atacs que patia Marta no presentaven cap símptoma sobrenatural, en vista del qual el Parlament, per sentència del 23 de juny, menà que tant Marta com el seu pare i les germanes fossin conduïts al seu poble per tràmits de justícia amb prohibició de sortir d'allà sense permís del tribunal. Els enemics del Parlament els elegiren com a instrument dels seus plans, i per això l'abat de Saint Martin d'Ainay, Alexandre de la Rochefoucald, els anà a buscar a Romorantin portant-los successivament a Alvèrnia, Avinyó (Valclusa) i Roma.
Advertit a temps Enric IV d'aquelles intrigues, encaminades a crear un conflicte entre el Papa i el Parlament, encarregà a Sillery, el seu ambaixador a Roma, i al cardenal Arnaud d'Ossat que previngués al pontífex i assolis el recolzament de la Companyia de Jesús, que es posà fermament enfront d'aquells farsants. L'abat Rochefoucald fracassà per complet i va perdre tots els seus càrrecs i beneficis, veient-se obligat a demanar la clemència del rei, i morint de pesar poc temps després. El cardenal d'Ossat acabà aquest afer tancant la Marta en un convent (desembre de 1600), on acabà els seus dies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 9, pàg. 591-92, ISBN 84-239-4509-X
# Josep Bosch i Grau

Josep Bosch i Grau (Badalona, 1836—1897) fou un industrial català, conegut per ser un dels creadors de l'Anís del Mono.
Nascut a Badalona el 1836, era fill de Francesc Bosch i Monpart, comerciant natural de Mataró que tenia una casa comercial a Cuba, i de Maria Anna Grau i Brugarolas, natural de Barcelona. Advocat de carrera, no arribà a exercir mai la professió.
Fou fundador amb el seu germà Vicenç de la societat José Bosch y Hermano el 20 de desembre de 1879. Aquesta fou una constitució a efectes jurídics, almenys des de 1865 es dedicava a la producció i a la venda al detall d'aiguardents a la casa familiar. Tanmateix, consta inscrit des de 1874 a les matrícules de contribució industrial de Badalona. El seu germà començà a col·laborar-hi des d'ençà 1875, de forma oficial a partir de 1877. És considerat el creador, amb el seu germà, del conegut licor anisat Anís del Mono, tot i que inicialment la seva fàbrica —inicialment ubicada al carrer de la Soledat i després traslladada al carrer d'Eduard Maristany— també produïa conyac, ginebra, cremes de licor i absenta, entre d'altres.
Va morir el 1897 a causa d'una malaltia, i el seu germà assumí la totalitat de l'empresa i canvià el nom de la raó social per la de Vicente Bosch.

## Referències

* ↑ Palacio i Serra, Francesc «L'Ajuntament de Badalona des de l'establiment de l'estat liberal fins a la Revolució de Setembre (1835-1868)». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 5, 2020, pàg. 144.
* 1 2 Permanyer, Lluís «Fue el pueblo quien bautizó con el curioso nombre de Anís del Mono el delicioso licor de Vicenç Bosch» (en castellà). La Vanguardia, 28-03-1988, p. 15.
* 1 2 3 Nieto i Sabater, M. Dolors «De José Bosch y Hermano a Bosch y Cía». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 21, 2010, pàg. 87-91.
* ↑ Carreras i García, Montserrat; Villarroya, Joan (Dir.). «Segle XIX. Activitat econòmica». A: Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 135-136.
* ↑ Abras i Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998, p. 48.
# Fustanyer

El fustanyer o fustanier era un menestral que tenia l'ofici de treballar el fustany, teixit de cotó gruixut i pelut per una cara. Els fustanyers ja són documentats a Barcelona cap a l'any 1200; a mitjan segle xv n'hi havia deu.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 131.
# Parotocinclus amazonensis

Parotocinclus amazonensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2. 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Garavello, J. C. 1977: Systematics and geographical distribution of the genus Parotocinclus Eigenmann & Eigenmann, 1889 (Ostariophysi, Loricariidae). Arquivos de Zoologia (São Paulo) v. 28 (núm. 4): 1-37.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Mussola mediterrània

La mussola mediterrània o mussola de taques negres (Mustelus punctulatus) és una espècie de tauró carcariniforme de la família dels triàquids, d'interès comercial, que es presenta a la llotja barrejada amb altres espècies de mussoles. La seua carn és bona.

## Descripció

* Cos allargat i cap curt.
* Musell cònic.
* Dents petites, romes i disposades en mosaic.
* Té cinc parells de fenedures branquials, la darrera per sobre de l'aleta pectoral.
* Sense membrana nictitant.
* La primera aleta dorsal és de mida semblant a la segona.
* Origen de la primera aleta dorsal, per davant de l'angle lliure intern de l'aleta pectoral.
* Color gris uniforme, alguns cops amb taques marrons fosques.
* El marge posterior de les dues aletes dorsals, amb una vorada fosca.
* Arriba a fer més de 95 cm de longitud total.
* El mascle madura entre els 50 i 55 cm, i la femella sobre els 60 cm.

## Hàbitat

Viu als fons de la plataforma continental, entre els 60 i 80 m. Més activa a la nit.

## Alimentació

Menja crustacis com la galera i el cranc llanut, calamars i diversos tipus de clupeids.

## Reproducció

És vivípara placentària. La femella, després d'un període de gestació d'un any, pareix en primavera de 8 a 16 cries, que faran de 31 a 39 cm de longitud total. Presumiblement maduren sexualment al cap d'un o dos anys de vida.

## Referències

* Barrull, Joan i Mate, Isabel: Els taurons dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col. Conèixer la natura, núm. 14. Barcelona, març del 1996. ISBN 84-7306-920-X. Plana 113.
# Martha Remmert

Martha Remmert (Gross Schwein, 1853 - 1941) fou una pianista alemanya.
Fou alumna de Kullak de Tausig i de Liszt. establí la seva residència a Berlín, on adquirí gran reputació com a professora i com a interpret de música de cambra. Va ser directora de l'Acadèmia Frans Liszt, fundada per ella mateixa i presidenta de la Societat Internacional Franz Liszt. De Remmert va dir aquest compositor:
| « | <Tinc a Marta Remmert per l'única persona, entre els meus alumnes, amb aptitud suficient per a continuar la meva escola.> | » |

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 9, pàg. 75 (ISBN 84-239-4579-0)
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 50, pàg. 739 (ISBN 84-239-4550-2)
# El Norte de Galicia

El Norte de Galicia fou un diari que es va editar a Lugo entre 1901 i 1923.
Aparegué el 31 de gener de 1901 (II Época, Any III, núm. 1), tenia com a subtítol Diario político y de información que canvià posteriorment por Diario de información y el de mayor circulación de Lugo y su provincia. Fou propietat d'Antonio Pardo Pardo-Montenegro, fill de Manuel Pardo de la Vega.
Portaveu de al política conservadora de la província de Lugo, el seu primer director fou Emilio Tapia Rivas. Va tenir com a redactors Antonio Couceiro Freijomil, Juan Ramón Somoza i Manuel Molina Mesa i entre els seus col·laboradors hi figurà Manuel García Blanco.
Deixà de publicar-se el gener de 1923. Als seus tallers passà a imprimir-se La Provincia, nou òrgan conservador de Lugo.

## Enllaços externs

* Fitxa i exemplars en Galiciana
# Josep Cabeza i Coll

Josep Cabeza i Coll (l’Espluga de Francolí, 1871 – Mataró, 1945), propietari i dirigent de l’Espluga de Francolí; a l’ombra de Josep Maria Rendé i Ventosa, va esdevenir el seu home de confiança tant al Sindicat Agrícola de l’Espluga, com a la Federació Agrícola de la Conca de Barberà, de la qual fou president entre el 1925 i el 1930. També va ser alcalde de l’Espluga de Francolí (1912-1914); president de la Cambra Agrícola Oficial de l’Espluga (1916); vicepresident (1912-1921 i 1922-1926) i president (1921-1922) de la Secció de Viticultura del Sindicat Agrícola de la Conca de Barberà (1918-1925) i president d’aquesta mateixa entitat (1925-1930). Del 1918 al 1920 i del 1923 al 1924 presidí el Sindicat Agrícola i Caixa Rural de l’Espluga de Francolí i del 1920 al 1923 en fou secretari. També va ser un destacat articulista de divulgació agrícola, on remarcava i defensava la necessitat de la unió dels viticultors en cooperatives.

## Biografia

* Vallès i Martí, Josep Ma. (2009) Josep Cabeza i Coll (Cooperativistes Catalans, núm. 15), Valls: Cossetània. ISBN 9788497915755.
# The Brave and the Bold

The Brave and the Bold és una propera pel·lícula de superherois estatunidenca basada en DC Comics amb els personatges Batman i Robin. Produïda per DC Studios i Double Dream, serà distribuïda per Warner Bros. Pictures i formarà part del DC Universe (DCU). La pel·lícula serà dirigida per Andy Muschietti.
L'octubre de 2014 va començar el desenvolupament d'una pel·lícula independent de Batman ambientada al DC Extended Universe (DCEU) amb Ben Affleck com director i protagonista. Després que Affleck marxés el gener de 2019, el projecte va ser reelaborat en la pel·lícula independent de Matt Reeves, The Batman (2022), protagonitzada per Robert Pattinson. Quan James Gunn i Peter Safran es van convertir en co-CEO de DC Studios, van començar a treballar en una nova versió de Batman, separada tant d'Affleck com de Pattinson, per al DCU. Basat en l'execució de Grant Morrison del 2006 al 2013 als còmics de Batman, explora la "família Batman" per primera vegada en pel·lícules d'acció en directe des de Batman i Robin (1997) i presenta el fill de Batman, Damian Wayne, com una versió de Robin. Muschietti es va incorporar com a director el juny de 2023. Gunn estava treballant a la pel·lícula amb un guionista el febrer de 2025.
# Flassader

El flassader és un menestral que té com a ofici teixir flassades i vendre-les.
A Mallorca, els flassaders formaren part del col·legi professional dels teixidors fins que, el 1395, fundaren el seu propi col·legi. El seu patró fou sant Jordi, venerat a l'església de Sant Antoniet de la Porta com a protector durant la Conquesta de Mallorca el segle xiii. Els flassaders foren els promotors del famós retaule de Sant Jordi (ca. 1460), de Pere Niçard i Rafel Mòger, amb una gran escena del sant matant el drac amb la ciutat de fons.
A Barcelona ja tenien una confraria pròpia l'any 1331; a mitjan segle xv, n'hi havia vuit, de flassaders.

## Referències

* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 141-144.
* ↑ Valero, Gaspar «Sant Jordi a Mallorca». Última Hora, 26-04-2023.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 126.
# El Noticiero (1884-1889)

El Noticiero, era una publicació setmanal, editada a Igualada entre 1884 i 1889.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico político de intereses generales, anuncios y recopilador de noticias. La redacció i l'administració van ser al carrer de Santa Caterina, núm. 4; des del núm. 154, a la rambla de Sant Isidre, núm. 19; i, a partir del núm. 220, a la rambla Nova, núm. 41. Aleshores, va incorporar l'escut d'Igualada a la capçalera. S'imprimia als tallers de Marian Abadal. El primer número es va publicar el 6 d'abril de 1884 i el darrer, el 265, portava la data de 28 d'abril de 1889. Tenia quatre pàgines i tres columnes. El format era de 44 x 32 cm.

## Continguts

Era una publicació continuadora de Eco del Noya. Tal com diu el subtítol, és una publicació de tipus polític, tant d'àmbit local com general del país i fa comentaris sobre els debats a les Corts, les eleccions, la crisi, etc. També publicava poesies, fet freqüent en els periòdics del segle xix. Per la seva tendència política era “liberal-dinástico (sagastino)”.
Els articles no acostumen a anar signats i, quan hi van, és només amb inicials, com E.G.A., L.M. o J.S.M. L'única signatura que hi apareix és la de Manuel Serrano Álvarez.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 92.
* ↑ Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada. Exposición retrospectiva de la prensa igualadina. Igualada: CECI, 1948, p. 11.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)
# Josep Casas i Devesa

Josep Casas i Devesa (Barcelona, 21 d'octubre del 1909 – 13 de novembre del 1983) va ser un músic i compositor que destacà especialment en la producció de sardanes revesses.

## Biografia

A quinze anys entrà a estudiar al Conservatori del Liceu, i tres anys més tard constituí l'Orquestra Devesa, posteriorment Orquestra Stambul, d'on era pianista i director. Als anys 40 esdevingué director musical del barceloní Esbart Horta, del Foment Hortenc; d'aquesta darrera entitat, en fou membre directiu quasi fins a la mort. Les seves actuacions musicals cobriren gran quantitat d'aspectes, com la interpretació pianística, la direcció d'orquestra de ball, i la tasca d'arranjador i instrumentador de ballets, però la part més important de la seva obra foren les sardanes revesses, de les que en va fer més de cinc-centes.
L'any 1964, les colles sardanistes barcelonines l'homenatjaren amb l'atorgament del títol de Mestre revessaire.
La seva primera revessa, Agafa't on puguis, es va estrenar l'any 1953. L'Esbart Ciutat Comtal de Barcelona li dedicà el 25è aniversari del Festival de Folklore Català - Memorial Josep Casas i Devesa que es va fer al Foment Hortenc (2008, vint-i-cinquè aniversari del traspàs del músic).

## Obres

* Ball de cintes del Vallès

### Sardanes

* A reveure (1960)
* Amics terrassencs
* L'àvia Mercè
* Del Tirol a Icària (1956)
* Dies festius
* En Cintet
* En Pep i la Francina (1955)
* En Ramon sardanista
* L'ermita de Sant Francesc (1974)
* La fadrineta alegre (1950), primera sardana
* La festa de Sant Lluís (1953)
* Foment Hortenc
* La font de la Vinyota
* Germanor
* Homenatge merescut
* Hortencs i catalans
* Els incansables companys (1956)
* El laberint d'Horta
* Els nens de casa
* No em deixis tan sol (1972)
* Núria gentil
* Pels meus amics (1954)
* Per l'amic Bonet
* Per sempre, adéu (1951)
* Per vosaltres amics (1954)
* La petita Maria Glòria (1952)
* La plaça d'Horta (1952)
* La sal·liana
* Sant Jordi (1956)
* El vol de l'oreneta

### Sardanes revesses

A mi si que re mi fa (1955), Agafa't on puguis (1953), Alegroia, Anar-hi anant, Aquesta si, Atrevida, Capicua, Catalanitat, De la Ceca a la Meca, Despistada (1957), Eivissencs (1957), Embolicada, Enredaire, Esgarrinxosa, Facilíssima (1955), Fent saltirons (1957), Galindaines, Garlandaia, Gasiveria, El gat i la rata (1957), Incertesa, Indiscreta, Inèdita, Ingènua, Ja estem perduts, Ja hi som! (1957), Ja t'ho deia, La bota de Sant Ferriol (1955), Llagrimeta, Mai dormim (1955), Maleses, Marmota, Melodiosa (1955), Muntanyenca, No badis, No te'n fiïs, Nuvolada, Nyigo-nyigos (1954), Pessigolles, Poc a poc, Presumida, Presumides, Quatre notes, Religiosament, El rellotge vell (1957), Rocacorba, Saltem-la? (1956), Sense nom, Sentència, Tamborinada (1956), Tirolesa (1955), Tot solucionat (1957), Tot són orelles (1954), Tureta gentil (1956), Un tres i fora, Xafardera

## Referències

* 1 2 3 Morros, Ramon «In memoriam Josep Casas Devesa». Som, núm. 46, 2-1984, pàg. 21.
* ↑ «Josep Casas Devesa, al web Músics per la Cobla». [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ «Josep Casas Devesa, llista d'obres per a cobla». [Consulta: 26 gener 2021].