OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marianne Herzog

Marianne Herzog (Breslau, 10 d'octubre de 1939) és una escriptora i activista política alemanya, exmilitant de la Fracció de l'Exèrcit Roig (RAF).
El gener de 1968, juntament amb l'estudiant de cinema Helke Sander, va iniciar una assemblea feminista a Berlín Occidental, que es pot considerar com la primera reunió del Consell d'Acció per a l'Alliberament de la Dona, vinculat al col·lectiu estudiantil Federació Socialista Alemanya d'Estudiants (SDS). A principis de la dècada de 1970, juntament amb el seu amic Jan-Carl Raspe, es va convertir en membre de la Fracció de l'Exèrcit Roig. En diverses ocasions, el seu apartament va ser punt de trobada dels militants de l'organització armada. A la primavera de 1971 va deixar la RAF i el 3 de desembre de 1971 va ser arrestada durant una investigació i, posteriorment, alliberada de forma ràpida per motius de salut.

## Obres

* Von der Hand in den Mund. Frauen im Akkord, Rotbuch Verlag, Berlín, 1976, ISBN 3-88022-155-3.
* Nicht den Hunger verlieren, Rotbuch Verlag, Berlín, 1980, ISBN 3-88033-232-0.
* Suche, Luchterhand-Literaturverlag, Darmstadt, 1988, ISBN 3-630-86675-1.

## Referències

* ↑ Nienhaus, Ursula «Feministische Selbstorganisation. Schwestern gemeinsam sind stark» (en alemany). Contraste, núm. 270, 3-2007 [Consulta: 10 octubre 2021].
* ↑ Kätzel, Ute (ed.). Die 68erinnen. Porträt einer rebellischen Frauengeneration (en alemany). Königstein/Taunus: Ulrike Helmer Verlag, 2008, p. 165, 309 (glossari). ISBN 978-3-89741-274-3.
* ↑ «RAF-Serie (IV): Im Untergrund. Verräter und Verschwundene» (en alemany). Der Spiegel, núm. 40, 30-09-2007, pàg. 78-79 [Consulta: 10 octubre 2021].
* ↑ Diewald-Kerkmann, Gisela «Im Vordergrund steht immer die Tat…» (pdf) (en alemany). Rechtsgeschichte, núm. 7, 2005, pàg. 138-152 [Consulta: 10 octubre 2021].
* ↑ OCLC 715090030
* ↑ OCLC 256027051
* ↑ OCLC 568446302

## Enllaços externs

* Marianne Herzog a l'Arxiu de l'Acadèmia de les Arts de Berlín (alemany)
# Phractura tenuicauda

Phractura tenuicauda és una espècie de peix de la família dels amfílids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en àrees de clima tropical entre els 3°N i els 10°S de latitud.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: conca del riu Congo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger G. A. 1900. On some little-known African silurid fishes of the subfamily Doradinae. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 6 (núm. 36). 520-529.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boulenger, G. A. 1902. Additions à la faune ichthyologique de bassin du Congo. Matériaux pour la faune du Congo. Annales du Musee du Congo (Ser. Zoology) v. 2 (fasc. 2): 19-57, Pls. 7-16.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Skelton, P.H. i G.G. Teugels, 1986. Amphiliidae. p. 54-65. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les, Bèlgica; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Skelton, P.H., 1992. Amphiliidae. p. 450-467. A C. Levêque, D. Paugy, i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Vol. 2. Coll. Faune Tropicale núm. 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Bèlgica i O.R.S.T.O.M., París, França. PDF (anglès)
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Hazeus elati

Hazeus elati és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Elat (Israel).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Snyder J. O., 1901. A review of the gobioid fishes of Japan, with descriptions of twenty-one new species. Proceedings of the United States National Museum v. 24 (núm. 1244). 33-132.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Goren, M., 1984. A new species of Oplopomops (Smith, 1959) from Elat, northern Red Sea (Pisces: Gobiidae). Senckenbergiana Biologica v. 65 (núms. 1/2): 19-23.
* ↑ FishBase (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Goren, M. i M. Dor, 1994. An updated checklist of the fishes of the Red Sea (CLOFRES II). The Israel Academy of Sciences and Humanities, Jerusalem, Israel. 120 p.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Giuseppe Antonio Bernabei

Giuseppe Antonio Bernabei (Roma, 1649 – Múnic, 9 de març de 1732) fou un organista, compositor i mestre de capella italià.
Era fill Ercole Bernabei al qual succeí en el seu càrrec de mestre de capella de l'Elector de Baviera, i on va tenir com alumne al tenor-castrat Bernacchi.
A més de nombroses composicions religioses va compondre les òperes següents:
* Alvida in Abo (1678);
* Enea in Itàlia (1679);
* Ermione (1680);
* La Gloria festeggiante (1688);
* Niobe, regina di Teba (1688).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 329. (ISBN 84-239-4508-1)
# Escut de Lleida

L'escut de Lleida és l'escut d'armes tradicional de la ciutat de Lleida. Tot i que n'hi ha variacions, la versió més usual de l'escut té el següent blasonament:
| « | Escut caironat: d'or, quatre pals de gules; ressaltant sobre el tot, un ram de lliri de sinople amb tres flors de lis nodrides d'argent a cada extrem. Per timbre, una corona d'infant o reial oberta. | » |

## Història

Es tracta d'un escut d'ús immemorial. El ram de lliri és el senyal tradicional de la ciutat de Lleida ja des del segle xiii. Aquest senyal apareix també a altres escuts, com al de les Borges Blanques, en què representa l'antiga condició de carrer de Lleida d'aquest municipi. Possiblement es tracta d'un senyal parlant.
Actualment, l'escut de Lleida no és oficial. El 25 d'octubre de 2024, la Paeria de Lleida va aprovar l'inici de l'expedient per adoptar oficialment l'escut. L'escut proposat prescindeix de la corona reial oberta (també anomenada de marquès, en referència al marquesat de Lleida) del timbre, substituint-la per la corona de ciutat, indicada per la legislació catalana en matèria d'heràldica. A banda d'això, el blasonament proposat indica que el ram de lliri és movent de la punta, és a dir, toca la part inferior de l'escut. La representació proposada, a més, presenta les tiges del ram amb nusos.

## Galeria

* Escuts a la façana del Palau de la Paeria
* Escut de Lleida a la façana de l'Antic Hospital de Santa Maria
* L'escut de Lleida segons el Nobiliario catalán (ca. 1750) de Pere Costa
* L'escut de Lleida a l'obra Trofeo heroico (1860) de Francesc Piferrer
* Escut de Lleida a un dels pilars de la plaça de Catalunya de Barcelona, obra d'Antoni Agramunt

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
* Escut de la Diputació de Lleida

## Referències

* ↑ «Per què Lleida canvia d'escut?». Nació Digital, 16-10-2024 [Consulta: 14 novembre 2024].
* ↑ Albacar, Júlia. «Així serà el nou escut de Lleida: l'actual no s'adapta a les normes heràldiques». 3cat, 16-10-2024 [Consulta: 14 novembre 2024].
* ↑ Ajuntament de Lleida. «Anunci sobre informació pública de l'aprovació de l'inici de l'expedient per adoptar l'escut heràldic del municipi de Lleida». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 9290, 14-11-2024 [Consulta: 14 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Escuts i banderes de Catalunya
# Mariano Taberner y Velasco

Mariano Taberner y Velasco (Toledo, 20 de maig de 1842 - València, 16 de gener de 1915) fou un compositor i director d'orquestra espanyol.
Estudià música a Granada, i als onze anys tocava el violí concertino al teatre. Fou violí concertino al teatre San Fernando de Sevilla, mestre director d'orquestra molts anys i en la seva època se'l considerava com un dels de primera categoria.
Estrenà La Estudiantina, en col·laboració amb Guillermo Cereceda, obra que en la seva època va ser molt popular; unes Sevillanes i els pasdobles de El chaleco blanco i La espada de honor es feren molt populars, però on excel·lí la seva personalitat fou com arranjador; en donen testimoni; El arca de Noé i El chaleco blanco, de Federico Chueca; La espada del honor i Los hijos de Madrid de Guillermo Cereceda, i El alcalde de Strasburgo.
Molt intransigent amb la música i els músics dolents, i degut sens dubte a això, li semblava dolent el seu; per això va escriure tan poc. Fou pare de les tiples de sarsuela Adela i Amparo Taberner.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 58, pàg. 1390 (ISBN 84-239-4558-8)
# Giuseppe Curci

Giuseppe Curci (Barletta, Pulla, 15 de juny de 1808 - Nàpols, Campània, 5 d'agost de 1877) fou un compositor italià del Romanticisme.
Fou deixeble de Zingarelli i de Crescentini, i no sortí del Conservatori fins als vint-i-sis anys. Residí successivament a Viena, París i Londres, on assolí gran popularitat com a professor de cant.
A més de sis misses i més de 60 composicions religioses de menys importància, cantates. melodies, un mètode de solfeig i un altre de cant, va escriure les òperes següents:
* Il medico e la morte;
* Il Proscritto;
* Un matrimonio conciuso per la bugie;
* Don Desiderio;
* Un'oradi prigione;
* I dodici Tabarri.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 16, pàg. 1204 (ISBN 84-239-4516-2)
# Escut de Llobera

L'escut oficial de Llobera té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un llop de sable acompanyat al cap de 2 estrelles d'atzur. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 d'abril de 1993 i publicat en el DOGC el 21 d'abril del mateix any amb el número 1735.
El llop és un senyal parlant referit al nom del poble. Les dues estrelles són un element tradicional dels segells i escuts del municipi.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Llobera.» (pdf). DOGC núm. 1735. Generalitat de Catalunya, 21-04-1993. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Solsonès
# Marie-Anne Mancini

Marie-Anne Mancini (Roma del 1649 - Clichy, París, 20 de juny del 1714) pertanyent a la famosa família Mancini i fou duquessa de Bouillon.
El mateix que les seves germanes, passà també de molt jove a la capital del Regne de França, i la seva educació fou encomanada a la senyora de Venelle. Dotada de molt enginy, aviat fou la nena mimada de la reina i de la cort; el seu mateix oncle restà pres de la seva vivesa i enginy. El febrer de 1662 va contraure matrimoni amb el duc de Bouillon, Godofreu Maurici de La Tour d'Auvergne. El mateix que la seva germana Marie se la complicà en la cèlebre affaire des poisons, i va romandre desterrada a Nerac (Aquitània) (1680), però en sortí exculpada.
Degut als seus galantejos, fou tancada en el convent Montreuil, a instàncies del seu espòs. Restà a Anglaterra una temporada, en ocasió d'una visita que va fer a la seva germana Hortense (1687) i més tard viatge per Itàlia, retornant el 1703 a París, on fou víctima d'una mort sobtada.
El nom d'aquesta neboda del Mazzarino figurarà entre les protectores de les lletres; procurà envoltar-se sempre de literats, i ella fou la que incità a La Fontaine a compondre les seves faules, sent ensems la inspiradora d'algunes d'elles. Amb Jean Racine no hi tingué tan bones relacions, a causa, segons es va dir, d'haver preferit al Phédré d'aquest una obra del poeta Pradon.
Va formar part d'una elit de dones cultes franceses que componien versos en llatí, entre les quals destaquen la filòsofa i poetessa Louise-Anastasia Serment, la marquesa de Sévigné, madame de la Fayette, la princesa Maria Anna Victòria de Baviera (la Grande Dauphine), Elisabeth de Rochechouart, abadessa de Fontevrault, mademoiselle du Pré, i la pintora Élisabeth-Sophie Chéron, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Stevenson, Jane. Women Latin Poets: Language, Gender, and Authority, from Antiquity to the Eighteenth Century (en anglès). Oxford University Press, 2005. ISBN 978-0-19-818502-4.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 32, pàg. 694, ISBN 84-239-4532-4
# Physopyxis ananas

Physopyxis ananas és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones (incloent-hi el riu Negro) i Essequibo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cope E. D., 1871. "Some anatomical points of importance in the classification of the siluroids of the Amazon." Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 23. 112-113.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Sousa, L. M. i L. H. Rapp Py-Daniel, 2005: Description of two new species of Physopyxis and redescription of Physopyxis lyra (Siluriformes: Doradidae). Neotropical Ichthyology v. 3 (núm. 4): 625-636.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Heinrich Bernhard Stade

Heinrich Bernhard Stade (Ettischleben, 2 de maig de 1816 - Arnstadt, 29 de maig de 1882) fou un organista i compositor alemany. Va ser organista de l'església de Sankt Bonifatius d'Arnstadt, i contribuí a la restauració del gran orgue existent en aquesta, el mateix que havia tocat Johann Sebastian Bach. Publicà Der wohlvorbereite Organist, ein Praeludien, Choral-und Postludienbuch i d'altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 933 ISBN 84 239-4556-1
* http://www.mocavo.com/A-Biographical-Dictionary-of-Musicians/973145/569 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Giuseppe Gariboldi

Giuseppe (Francesco Gabriele Patrizio Gaspare) Gariboldi (Macerata, 17 de març de 1833, – Castelraimondo, 12 d'abril de 1905) va ser un flautista i compositor italià.
El 1856, després d'estudiar amb Giuseppe D'Aloe, es va traslladar a París, on va treballar com a compositor i virtuós de flauta. De 1859 a 1861, va concertar a Bèlgica, Països Baixos, Anglaterra i Àustria. Durant la Guerra francoprussiana, el 1870 va treballar a la Creu Roja. De 1871 a 1895, va ensenyar flauta i composició a el col·legi Rollen (ara Lycée Jacques-Decour) a París. El 1905, va tornar amb la seva família a Itàlia.
A més de gran nombre de composicions i transcripcions per a flauta i melodies vocals, va compondre les òperes còmiques Au clair de la lune i La jeunesse de Hoche (1872).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 860. (ISBN 84-239-4525-1)
# Escut de Malgrat de Mar

L'escut oficial de Malgrat de Mar, aprovat l'11 de febrer de 2025, té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat i semipartit: al primer, d'argent, quatre faixes ondades d'atzur; ressaltant sobre el tot, una torre de gules tancada d'argent; al segon, faixat de gules i d'argent, de sis peces, les d'argent sembrades de creuetes d'atzur; i al tercer, d'or, una cabra arrestada de sable; la bordura de vuit peces, també de sable. Per timbre, una corona mural de vila.
L'escut incorpora, com a element distintiu, la torre del Castell, amb el mar de fons. A més a més, s'hi representen les armes dels Palafolls, fundadors de Vilanova de Palafolls, nom amb què es va conèixer originàriament Malgrat de Mar, i les dels vescomtes de Cabrera, que van contribuir significativament al desenvolupament econòmic de la vila.

## Escut anterior

Fins a l'aprovació de l'actual escut oficial, l'Ajuntament de Malgrat de Mar va utilitzar un escut amb el blasonament següent:
    Escut partit: Al primer, de gules, tres faixes d'atzur carregades de creus plenes d'argent; al segon, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona comtal.
Va ser dissenyat per Josep Sampere i Ministral. L'escut representava les armes del senyors de Palafolls i els comtes de Barcelona. L'hivern de 1975 es va fer servir per primera vegada per decorar el programa de Festa Major. Al ple del 29 d'abril de 1981 es va acordar l'aprovació de l'escut.
Quan es va enviar a la Generalitat de Catalunya per tramitar-ne l'oficialització, el conseller heràldic, Armand de Fluvià, discrepava que a l'escut de la vila hi figurés el senyal reial perquè la relació de Malgrat amb la casa comtal no fou prou forta per ser-hi inclòs. L'altre gran tema de controvèrsia era la corona comtal que timbrava l’escut, ja que la vila no havia estat mai centre d’un comtat.
Fins al juliol del 2024, el Ple de l'Ajuntament no va acordar d'aprovar la nova proposta d'escut heràldic que finalment es va oficialitzar.

## Referències

* 1 2 «Resolució PRE/429/2025, d'11 de febrer, per la qual es dona conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Malgrat de Mar» (pdf). DOGC, núm. 9352, 17-02-2025. [Consulta: 28 febrer 2025].
* ↑ SAMPERE I MINISTRAL, Josep. Estudi sobre l'escut heràldic de la vila de Malgrat. Comissió de Cultura, 1970. 44 pàgs.
* 1 2 J.A. Fernández Montalbán. “Ateneu” Nº26 (Any 2002)
# Piabucina pleurotaenia

Piabucina pleurotaenia és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Mérida i Catatumbo a Veneçuela i Colòmbia.

## Referències

* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes, 1850. Histoire naturelle des poissons. Tome vingt-deuxième. Suite du livre vingt-deuxième. Suite de la famille des Salmonoïdes. Table générale de l'Histoire Naturelle des Poissons (pp. 1-91). Hist. Nat. Poiss. v. 22: i-xx + 1 p. + 1-532 + 1-91, Pls. 634-650.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Regan, C. T., 1903. Descriptions of new South-American fishes in the collection of the British Museum. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 12 (núm. 72): 621-630.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Galvis, G., J.I. Mojica i M. Camargo, 1997. Peces del Catatumbo. Asociación Cravo Norte, Santafé de Bogotá, D.C., 188 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Heinrich Finck

Heinrich Finck (mitjans de segle xv - 9 de juny de 1527, Viena, Àustria) fou un compositor alemany.
Se suposa que va fer els seus estudis a Cracòvia, on va romandre molts anys com a mestre de capella dels reis Joan I, Alexandre i Segimon I. De 1510 a 1513 residí a Stuttgart i després a Salzburg. Fou un dels compositors més notables de la seva època, i malgrat no existir gaires obres impreses d'ell, les que s'han publicat donen una idea de la importància de Finck en la història de la música. Les més importants són: Schöne auerlesene Lieder des hochbehrümten (1536) i diverses composicions al Sacrorum hymnorum liber I, de Rhaw (1542); en Concentus 8, 6, 5 et 4 vocum, de Salblinger (1545) i en el volum VII de la Gesellschaftf. Musikforschung. A les biblioteques de Múnic, Berlín i Leipzig, existeixen diverses composicions manuscrites de Finck. Fou oncle-nét del també notable compositor Hermann Finck (1527-1558).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàgs. 1517-18 ISBN 84-239-4523-5