OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museu de la Mineria de Súria

El Museu de la Mineria de Súria és un espai dedicat a la preservació, interpretació i difusió del patrimoni miner de Súria, vila de la comarca del Bages, situada a uns 15 km de Manresa. Aquest museu reflecteix la importància de l'activitat minera al llarg de la història, des de les antigues explotacions de guix i sal fins a l'explotació de les mines de potassa a partir del descobriment del jaciment surienc, l'any 1912.

## Història

El Museu de la Mineria de Súria va néixer l'any 2023 amb la posada en marxa del seu centre d'interpretació a l'edifici de Can Sivila del Lloc, conegut popularment com El Casinet. És ubicat al carrer Major del Poble Vell, tot i que també és accessible des de l'Oficina de Turisme, al carrer de Sant Climent del nucli antic surienc.
La creació del Museu de la Mineria va ser una iniciativa de l'Ajuntament de Súria, amb el suport d'una comissió formada per persones de la vila amb una vinculació especial amb el sector.

## Exposicions

El museu ofereix exposicions permanents i temporals:
* Exposició permanent: mostra d'eines, maquinària, material de treball, plànols i altres documents sobre la història de la mineria a Súria des dels seus inicis fins a l'actualitat, complementats amb plafons divulgatius i vídeos en diferents idiomes. Aquest vídeos també són accessibles a través del web del Museu.
* Exposicions temporals: El centre d'interpretació del Museu de la Mineria organitza exposicions temporals sobre aspectes específics de l'activitat minera.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament de Súria/Museu de la Mineria». [Consulta: 5 març 2025].
* 1 2 «El centre d'interpretació del Museu de la Mineria de Súria ja es pot visitar a l'edifici del Casinet», 17-04-2023. [Consulta: 5 març 2025].
* ↑ Redacció. «El Museu de la Mineria Súria obrirà un nou projecte expositiu», 28-02-2025. [Consulta: 5 març 2025].

## Enllaços externs

* - Informació general sobre el Museu de la Mineria de Súria.
# Foli (baix cantant)

Foli (Cair, 1835 - Southport, 1898) fou un cantant anglès. Deixeble de Bisaccia a Nàpols, debutà a Catània el 1862, actuant seguidament amb extraordinari èxit a Torí, Mòdena, Milà i en els italians de París. Fou un dels millors baixos de l'època brillant assolida per l'òpera italiana, així com intèrpret excel·lent de música de concert. Va recórrer amb èxit ininterromput els principals teatres d'Europa i Amèrica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 255 ISBN 84-239-4524-3
Viccionari
# Alberto Franchetti

Alberto Franchetti (Torí, 18 de setembre de 1860 – Viareggio, 4 d'agost de 1942) fou un compositor italià.
Especialitzat en la composició d'òpera, d'origen noble i amb mitjans econòmics, estudià primer a Venècia; a continuació a Dresden amb el professor i compositor Felix Draeseke; i per acabar al Conservatori de Múnic sota el mestratge de Josef Rheinberger. El seu primer gran èxit es produí l'any 1888 amb l'òpera Asrael. El seu estil líric era una combinació entre el wagnerisme i Meyerbeer i el verisme italià. Durant la seva vida, els crítics a vegades es van referir a ell com el "Meyerbeer" de la Itàlia moderna.
El Grove considera que el seu millor treball fou Cristoforo Colombo (1892). No obstant això, la seva òpera més popular fou Germania (1902), obra que va romandre al repertori líric general fins a la Primera Guerra Mundial. Germania es cantà arreu del món i Enrico Caruso li tingué un gran respecte i n'enregistrà diverses àries. Malgrat l'èxit, seguidament va caure en l'oblit.
Les recents reposicions i enregistraments de Cristoforo Colombo i Germania (Òpera de Berlín, 2006/2007), mostren la vertadera qualitat del treball de Franchetti, amb molta capacitat en l'orquestració i l'ús del cor, en estil simfònic. Aquestes característiques, junt amb la tendència a la creació de personatges bidimensionals, aviat se li va reconèixer.

## Òperes escrites

* Asrael (1888)
* Cristoforo Colombo (1892); amb aquesta òpera debutà la mezzosoprano italiana Flora Perini (1887-1975).
* Germania (inclou l'ària de tenor Studenti! Udite (1902)
* La figlia di Iorio (1906)
* La Notte di Legenda (1915)
* Giove a Pompei (1921), composta en col·laboració amb Umberto Giordano.

## Bibliografia

* Rosenthal, Harold and John Warrack. (1979, 2nd ed.). The Concise Oxford Dictionary of Opera. London, New York and Melbourne: Oxford University Press. p. 178. ISBN 0-19-311318-X.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 853 (ISBN 84-239-4543-X)
# Albó de muntanya

L'albó de muntanya (Asphodelus albus, del grec asphódelos -asfòdel, nom d'aquesta planta-; i del llatí albus, 'blanc') és una planta que prolifera en prats i matollars d'indrets assolellats i arrecerats del vent de l'estatge subalpí. És una planta herbàcia, perenne, de fins a 1,2 m d'alçària, amb un aparell radical constituït per diversos tubercles allargassats. Les fulles són de secció triangular, llargues i d'1 a 3 cm d'amplada. Les flors són de 3 a 5 cm de diàmetre amb 6 tèpals blancs, amb el nervi central de color púrpura, envoltades de bràctees de color bru fosc, reunides en grans inflorescències d'una gran bellesa. La floració s'esdevé de maig a agost. El fruit és una càpsula esfèrica, de cosa d'1 cm de diàmetre, verda, grisenca en la maturitat.
Es pot confondre amb l'albó (Asphodelus aestivus), que viu a les brolles de les contrades mediterrànies, i amb el cebollí (Asphodelus fistulosus), planta més humil de les vores dels camins de terra baixa. És fàcil diferenciar-les, més que per les seues característiques, per l'hàbitat. Es cullen els seus tubercles de l'any, que solen ser més llisos i més grocs que els més vells.

## Referències

* ↑ Díaz Linfante, Z.; B., Valdés «Asphodelus albus subsp. carpetanus Z. Díaz & Valdés (Asphodelaceae), una nueva subespécie del centro de España» (en castellà). Lagascalia, 17, 2, 1994, p. 273-275 [Consulta: 24 març 2013].

## Bibliografia

* Duran, Núria; Morguí, Mercè i Sallés, Mercè: Plantes silvestres comestibles, plana 54. ECSA, Barcelona, juny del 2004. Col·lecció Pòrtic Natura, núm. 20. ISBN 84-7306-467-4.
* Finkenzeller, X.: Alpenblumen. Múnic, 2003, ISBN 3-576-11482-3.
# El Pedrós (Castellterçol)

El Pedrós és una masia situada al nord-oest del terme municipal de Castellterçol, al Moianès, a prop del termenal amb Moià. És considerada com una masia històrica del municipi. Actualment, tot i estar deshabitada, es troba en molt bon estat i té unes finestres força treballades. És edificada dalt d'un coll, a 745 metres d'altitud, des d'on es domina molt bé Moià, Collsuspina, la Vall de Marfà i la del Marcet, part del terme de Castellterçol, el Pirineu, el Montseny, Montserrat i Sant Llorenç de Munt, entre altres punts d'interès. Fou una casa de colònies durant alguns anys, cap a finals dels anys 80 del segle xx.

## Referències

* ↑ «El Pedrós (Castellterçol)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Masies històriques en el terme de Castellterçol». Ajuntament de Castellterçol. Arxivat de l'original el 19 de novembre 2015. [Consulta: 18 novembre 2015].
* 1 2 3 Gironella i Coll, Albert. Rutes pel Moianès des de Castellterçol a peu o en BTT. 2006. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006, p. 54. ISBN 84-8415-816-0.
* 1 2 Forcada i Salvadó, Ignasi; Rossell i Forcada, Martí. Itineraris pel Moianès. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2000, p. 159. ISBN 84-8415-155-7.

## Bibliografia

* Rodríguez Lara, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. núm. 30. Barcelona: Rafael Dalmau, 2009 (Camí Ral). ISBN 978-84-232-0735-0.
* Vila i Purtí, Xavier. El Moianès: Estudi d'una comarca social i natural. núm. 28. Barcelona: Rafael Dalmau (Camí Ral). ISBN 978-84-232-0725-1.

## Enllaços externs

* Añaños i Masllovet, Feliu. «El Pedrós». Galeria fotogràfica del Moianès. Recull fotogràfic del Moianès i rodalia.
# El Porvenir de Igualada

El Porvenir de Igualada, era una publicació setmanal, editada a Igualada entre 1882 i 1883.

## Descripció

Portava el subtítol Periódico defensor de los intereses de esta Ciudad y su partido i, a partir del núm. 3, la capçalera estava il·lustrada amb alguns elements que simbolitzaven el progrés que desitjaven a la ciutat: una figura femenina amb una bandera amb la llegenda Progreso, l'escut d'Igualada, un pagès llaurant, unes fàbriques amb les xemeneies fumejant i el ferrocarril.
La redacció i l'administració eren a la impremta de Marian Abadal. El primer número es va publicar el 3 de setembre de 1882 i el darrer, el 53, portava la data de 2 de setembre de 1883. Sortia cada diumenge i tenia vuit pàgines. El format era de 31 x 21 cm, a dues columnes.

## Continguts

Com la majoria de publicacions igualadines d'aquesta època, estava estructurada donant la màxima importància a l'article editorial, que ocupava tota la primera pàgina i part de la segona. S'hi feien reflexions de caràcter social: l'ensenyament, la política, l'educació de la dona, etc.
Venia a ser la continuació de La Colmena de Igualada (1880-1882) i, com aquest periòdic, estava molt vinculat a l'Ateneu Igualadí i n'anunciava les activitats (teatre, concerts, reunions, certàmens literaris, etc. També va continuar l'aferrissada i constant polèmica contra el Semanario de Igualada i la defensa de l'aprofitament de l'aigua subterrània de l'Anoia i de la construcció del ferrocarril.
Probablement el responsable era Joan Serra i Constansó, que hi signava amb el pseudònim Delfí Rosella. També hi escrivien Joaquima Hernández de Moga, Esteve Carreras, F. Ubach Vinyeta, Eusebi Benages i Jaume Serra Iglesias.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 72.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 114-115.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada)
# El Puig (Castellcir)

El Puig és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada uns 250 metres a llevant del Carrer de l'Amargura, nucli principal actual del poble de Castellcir, encara a l'altiplà que es dreça a la dreta de la riera de Castellcir, on es troba el Carrer de l'Amargura.
S'hi accedeix pel Camí del Puig, que surt del punt rodó que hi ha al capdamunt del Carrer Major de Castellcir. És una camí recte d'uns 250 metres de llargària.
És molt probable que sigui l'antic Mas Puigdoeta, documentat el 1192 com a Puig, el 1408 com a Puigdueta, i el 1420 altre cop com a Puig, on viu Pere de Puigdueta. Segons alguns autors podria tractar-se de la Casa de Bellús, esmentada el 1032.

## Referències

* ↑ Dantí i Ruiz, 1993.
* ↑ Rodríguez 2009.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# El Vilardell (Castellcir)

El Vilardell és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès. Està situada a prop del límit sud del terme, a tocar del termenal amb Sant Quirze Safaja. És en una carena al nord del lloc on es troben el Tenes, que discorre pel costat de llevant del Vilardell, i el torrent de Cerverisses, que ho fa pel de ponent. Al nord-est de la masia, en el marge de llevant del camí que mena al Molí Nou, es troba la Poua Vilardell.
Aquest mas està documentat des del 1287. Té un nucli original del segle xvi però amb molts afegits dels segles XVII i xviii.
Es tracta d'una casa de pagès amb façana encarada a migdia i pati que encercla el nucli original. El cos central, quelcom més aixecat que els laterals, presenta coberta a dues vessants. Compta amb obra de pedra de grans carreus regulars i fang. El portal d'accés és de pedra i format per grans carreus. Està envoltat d'edificis complementaris (estables, femers...) fora del recinte emmurallat. Destaca a la façana principal una finestra de regust tardogòtic damunt l'arc d'accés.

## Referències

* ↑ RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0
* 1 2 «Mas el Vilardell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
# Elacatinus chancei

Elacatinus chancei és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Bahames i les Antilles fins al nord de Veneçuela.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Cervigón, F. 1994. Los peces marinos de Venezuela. Volum 3. Fundación Científica Los Roques, Caracas, Veneçuela. 295 p.

## Bibliografia

* Beebe, W. & G. Hollister. 1933. New species of fish from the West Indies. Zoologica (N. Y.) v. 12 (núm. 9): 83-88.
* Bussing, W.A., 1990, New species of gobiid fishes of the genera Lythrypnus, Elacatinus and Chriolepis from the eastern tropical Pacific., Revista de Biología Tropical, 38(1):99-118.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fenner, R. M. The Conscientious Marine Aquarist: A Commonsense Handbook for Successful Saltwater Hobbyists (en anglès). TFH Publications, 2001. ISBN 9781890087029.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Elena Gerhardt

Elena Gerhardt (Connewitz, voltants de Leipzig, 11 de novembre, 1883 - Londres, Regne Unit, 11 de gener de 1961) fou una mezzosoprano alemanya associada al repertori de cambra i cançons (Lieder), considerada un dels seus màxims exponents i pionera com a cantant de cambra. Les seves successores foren Lotte Lehmann, Elisabeth Schwarzkopf, Kathleen Ferrier, Christa Ludwig, Janet Baker i altres.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal amb Marie Hedmondt, però fou el gran pianista Arthur Nikisch que formà el seu estil i perfeccionà al seu art dramàtic. Fou considerada unànimement per la critica i el públic de les principal capitals d'Europa i Amèrica com una de les més perfectes intèrprets del lied alemany, especialment de Schumann, Schubert i Brahms, en els quals concerts fou acompanyada sovint del pianista alemany Walter Pfitzner (1882-1956).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 827 (ISBN 84-239-4575-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 359 (ISBN 84-239-4544-8)
# Elena Miralla Zuleta

Elena o Helena Miralla Zuleta (Bogotà, 29 de maig de 1824 - ?) va ser una escriptora colombiana.
Va néixer a Bogotà el 29 de maig de 1824, filla del poeta argentí José Antonio Miralla i de la bogotana Elena Zuleta Domínguez. El seu pare va morir abans que complís un any. Miralla va quedar a càrrec de la seva mare.
Va ser una personal molt instruïda, que va conrear la poesia i l'assaig literari. També va escriure diversos articles als diaris La Ilustración, Diario de Cundimarca, El Rocío, El Iris, El Hogar i El Álbum. Quedaren inèdites les seves memòries i un llibre de viatges. El 1867 inicià una subscripció per aconseguir diners per poder publicar les memòries, però la iniciativa no va reeixir.
Va estar ben relacionada amb altres artistes, per exemple amb la família del futur poeta José Asunción Silva, l'educació del qual va estar a càrrec seu, i amb qui va tenir una molt bona relació; i també va ser amiga i confident de María de Jesús Frade.
En l'àmbit personal es va casar, el 10 de juliol de 1839, amb el metge Antonio Vargas Reyes, que va conèixer mentre aquest s'ocupava de la seva mare. Van tenir un fill, que va morir al cap de poc. Posteriorment, el matrimoni va tenir diversos problemes i Miralla va desenvolupar una important animadversió contra el seu marit. Finalment, van demanar la nul·litat del seu matrimoni, concedida el 1874, i Miralla va anar a un judici amb ell dues vegades, que va perdre. La situació va generar un gran escàndol a Bogotà.

## Referències

* 1 2 3 Laverde Amaya, Isidoro. Apuntes sobre bibliografía colombiana (en castellà). Bogotà: Soldevila y Curriols, 1882, p. 210.
* 1 2 3 4 5 Zubiría, Roberto de. Antonio Vargas Reyes y la medicina del siglo XIX en Colombia (en castellà). Bogotà: Academia Nacional de la Medicina, 2002, p. 172-173.
* ↑ Abel Vadell, Natalio. Estudio histórico-crítico de la literature argentina (en castellà). Buenos Aires: Talles gráficos de N. Spinelli, 1937, p. 40.
* 1 2 «Memorias de doña Elena Miralla». La revista de Buenos Aires, vol. 12, 1867, pàg. 568-569.
* 1 2 3 Santos Molano, Enrique. José Asunción Silva: el corazón del poeta (en castellà). Bogotà: Planete Colombiana, 1996, p. 136, 350.
* 1 2 Salas Guerrero, César «Colaboradores y corresponsales del semanario literario El Álbum (1874-1875)». BIRA, núm. 35, 2009-2010, pàg. 139.
* 1 2 Causa célebre (en castellà). Bogotà: Imprenta de Echevarría Hermanos, 1875.
# Elzéar Blaze

Elzéar Jean Louis Joseph Blaze (Cavalhon, 18 d'octubre de 1788 - París, 9 d'octubre de 1848), fou un escriptor francès, especialista en obres envers la caça.
Fill d'Henri-Sébastien Blaze i germà del musicògraf Castil-Blaze, Elzéar Blaze es va comprometre voluntàriament als vélites de la Guàrdia Imperial en 1806 i aquest mateix any va ingressar a l'escola militar de Fontainebleau on es va graduar tinent. Va participar en les batalles napoleòniques amb la campanya d'Àustria i el van ferir el 8 de juny de 1809 a la batalla de Wagram. Quan l'abdicació de Napoleó (abril de 1814), restà bloquejat a Hamburg amb les tropes del general Davout. De retorn a França, restà de nou en la Guàrdia Real. Es retirà amb el grau de capità el 1815. Blaze deixà als seus records d'experiència militar d'un oficial del Gran Exèrcit. La vida militar sota el Primer Imperi, publicat per primera vegada el 1837 per Hachette que s'han reeditat moltes vegades des de llavors i traduïts.

## Blaze, escriptor

Figura com un dels fundadors i col·laboradors més assidus del Journal des Chasseurs, i publicà: La vie militaire sous l'Empire, ou Moeurs de garnison, de bivouac et de caserne (1837), en la que recopila els seus records personals i refereix els esdeveniments en els que assistí; Le chasseur au chien d'arrêt (1837), Le chasseur au chien courant (1838), Le chasseur au filet ou la chasse des dames (1839), Le chasseur conteur ou les chroniques de la chasse (1840). Histoire du chien chez tous les peuples du monde (1842), i Causeries des gourmets et des chasseurs (1841). També va escriure un drama en tres actes, escrita en col·laboració amb Jacques-Arsène François Polycarpe Ancelot representat al Théâtre Beaumarchais el 1842.
El 1839 va dirigir i revisar una nova edició del Livre du roy Modus et de la royne Racio.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1137. (ISBN 84-239-4508-1)
# Emberízids

Els emberízids són una família d'ocells granívors semblant als passèrids, amb espècies escampades per tota mena d'hàbitats arreu de les contrades catalanes.

## Morfologia

* Mida petita o mitjana.
* Bec dur, dret, cònic i ample de base.

## Distribució geogràfica

Sembla que els emberízids van originar-se a Sud-amèrica i, progressivament, es van estendre a Nord-amèrica primer, i a l'est d'Àsia i a la resta del Vell Món després.

## Taxonomia

Antigament aquesta família estava composta per 26 gèneres amb 171 espècies però estudis filogenètics moleculars van trobar que la gran família dels Emberízids constava de diferents clades que era millor tractar com a famílies separades. Moltes de les espècies han estat reubicades en famílies com els passerèl·lids (Passerellidae), calcàrids (Calcariidae) o encara als tràupids (Thraupidae).
Actualment i segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, 2023),aquesta família esta formada per un sol gènere: Emberiza, amb 45 espècies.

## Referències

* ↑ «Emberízids». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, plana 142. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6
* ↑ Barker, F. Keith; Burns, Kevin J.; Klicka, John; Lanyon, Scott M.; Lovette, Irby J. «Going to Extremes: Contrasting Rates of Diversification in a Recent Radiation of New World Passerine Birds» (en anglès). Systematic Biology, 62, 2, 01-03-2013, pàg. 298–320. DOI: 10.1093/sysbio/sys094. ISSN: 1076-836X.
* ↑ Barker, F. Keith; Burns, Kevin J.; Klicka, John; Lanyon, Scott M.; Lovette, Irby J. «New insights into New World biogeography: An integrated view from the phylogeny of blackbirds, cardinals, sparrows, tanagers, warblers, and allies» (en anglès). The Auk, 132, 2, 4-2015, pàg. 333–348. DOI: 10.1642/AUK-14-110.1. ISSN: 0004-8038.
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). IOC. DOI: 10.14344/ioc.ml.13.1. [Consulta: 27 juny 2023].

## Enllaços externs

* Informació relativa a totes les espècies d'emberízids (francès) i (anglès)
* Taxonomia dels emberízids (anglès)
# Emboscat

El terme emboscat s'utilitza per designar aquells homes en edat militar que, durant la Guerra Civil espanyola, no es van presentar a la crida de files de l'Exèrcit Popular de la República per evitar anar al front. El nombre d'emboscats fou molt elevat, i comarques com el Solsonès o la Garrotxa en van acollir molts (especialment durant la primavera de 1938, quan Catalunya era ja front de batalla) gràcies als seus boscos frondosos i la seva proximitat a la frontera franco-espanyola. La vida dels emboscats no era gens fàcil: havien de viure amagats —ja fos al bosc o en algun mas que els acollís— i només podien sortir durant les nits. Sovint anaven armats i a vegades fins i tot atemptaven contra persones republicanes.
El 18 d'agost de 1938 Juan Negrín, president del govern de la República, va promulgar una amnistia pels emboscats que es lliuressin entre aquest dia i el 15 de setembre. Alguns d'ells, però, van preferir esperar a l'entrada de les tropes franquistes per incorporar-se a l'Exèrcit Nacional del govern franquista.
El projecte Solsonès, terra d'emboscats, impulsat pel Memorial Democràtic de Catalunya, pretén donar a conèixer la història dels emboscats en aquesta comarca senyalitzant els diferents espais notables de la regió. A més a més, TV3 emeté un documental a principis de 2012 sobre el mateix tema, obra d'E2S Productora (Cardona) en coproducció amb la cadena catalana. El Solsonès és la comarca on va haver-hi més proliferació d'emboscats durant la Guerra Civil.

## Referències

* ↑ «Qui van ser els emboscats?». Sàpiens, núm. 105, 7-2011.
* ↑ «Diari d'un emboscat». Sàpiens, núm. 105, 7-2011.
* ↑ «El Solsonès engega un projecte pioner de senyalització d'espais de memòria». Regió7, 05-11-2010.
* ↑ «"El documental" presenta "Emboscats. Memòria d'una geografia secreta"». , 30-01-2012.

## Vegeu també

* Josep Ballester, emboscat al Solsonès

## Enllaços externs

* Emboscats i contrabandistes, documental sobre els emboscats de Guardiola de Berguedà
* Amagats al bosc per no anar al front, diari Ara