OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johann Georg Neidhardt

Johann Georg Neidhardt (Bierutów, Silèsia, 1680 - Kaliningrad, 1 de gener de 1739) fou un organista, compositor i musicòleg barroc.
Fou mestre de capella en aquella última ciutat i compongué: Die beste und leichteste Temperatur des Monochordi, vermittelst welcher das heutigentags gebräuliche Genus dictonico-chromaticum eingerichtet wird (1706); Sectio canonum harmonici (1724); Gäuzlich erschöpfte mathemtische Abteilung des diatonisch-chromatischen temperierten Canonis Monochordi (1732), etc. A més publicà: Die sieben Busspsalmen...in Deutsche Oden gebracht (1715), i el coral Meinen Jesu loss'ich nicht (1722).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 38, pàg. 100, ISBN 84-239-4538-3
# Johann Gottfried Walther

Johann Gottfried Walther (Erfurt, Turíngia, 18 de setembre de 1684 - Weimar, Turíngia, 23 de març de 1748) fou un organista, compositor i musicòleg alemany. Walther era cosí per banda materna de Johann Sebastian Bach.
Parent i molt amic de Bach, que fou padrí en el bateig d'un fill de Walther, rebé les lliçons de Jakob Adlung i el mateix Bach, sent nomenat el 1702 organista de l'Església de Sant Tomàs, de la seva ciutat natal, i el 1707 organista de la cort a Weimar. Walther destacà per la seva ciència musical i pel seu art en transcriure i variar els corals per a orgue, gènere en el que no el superà només en Bach. En els últims anys es refredà molt l'amistat amb aquest a causa de la poca extensió que l'article Bach donà Walther en el seu diccionari.
Entre les seves composicions hi figuren un concert per a clave; preludi i fuga, així com un gran nombre d'obres manuscrites, algunes de les quals, les d'orgue, foren publicades en els volums XXVI i XXVII de Denkur deutscher Tonkunst, de Max Seiffert. Malgrat tot el que li donà més fama és el seu Musikalisches Lexikon oder musikalische Bibliothek (1732), que és la primera enciclopèdia biogràfica, bibliogràfica i tècnica de la música.

## El fill

Johann Cristòfol (Weimar, 1715-1771) fou un excel·lent organista i pianista i desenvolupà al càrrec de director de música i organista de la Catedral d'Ulm. Publicà algunes composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1550 ISBN 84-239-4569-3
# Johann Gottlob Werner

Johann Gottlob Werner (Hoyer, 1777 - Merseburg, 19 de juliol de 1822) musicògraf i organista alemany.
Primerament fou organista de Frohburg, el 1808 a Nohenstein i, finalment, a Merseburg, on fou, a més d'organista de la Catedral, mestre de capella. Les seves obres principals són:
* Orgelschule, manual molt important del que se'n feren diverses edicions.
* Choralbuch zu den neuen sächsischen Gesangbüchern, (1815),
* Musikalischer A B C,
* Versuch einer Kurzen und deutlichen Darstellung der Harmonielehre, (1819).
Així com diverses col·leccions de preludis corals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 98 (ISBN 84-239-4570-7)
# Johann Kaspar Horn

Johann Caspar Horn o Kaspar (Feldsberg vers 1640) [...?]) va ser un compositor, metge i músic alemany. A Dresden va estar connectat amb Heinrich Schütz.
Introduí una modificació important en la suite alemanya, que adaptà a l'estil francès, i va compondre un gran nombre d'obres, a saber: Perergon, per a dos violins, 2 violes i baix continu; 5 Sonatines; 6 cors dobles a 12 veus; Musikalische Tugend-und Jugengedichte, de 1 a 6 parts vocals i 5 instrumentals (1678), i Geistliche Harmonien durchs danze Jahr, per a 4 parts vocals i 4 instruments (1680).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 369. (ISBN 84-239-4528-6)
# Johann Lyttich

Johann Lyttich (Plauen, c. 1581 - 1611) fou un músic alemany del Barroc. Fou professor del Col·legi d'Eisleben i cantor de l'església de Sant Nicolau d'aquella ciutat. Va escriure: Venus Glöcklein oder neue weltliche Gesänge, mit aumuthigen Melodien und lustigen Texten, auff 4 und 5 Stimmen componist (Jena, 1610); Sales venercae musicales (Jena, 1610); Musikalische Streitkranzlein hiebevorn von den allerfürtreflichstein und beruhmbtesten componisten, in welcher Sprach, pro certamine, mitsonderlichen Fleiss, und auffskindlichst (Nuremberg, 1612); Rosenthal, oder neue aertige Melodien mit lustigen politischen Texten auff 4 und 5 Stimmen.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 972 ISBN 84-239-4531-6
# Johann Michael Vogl

Johann Michael Vogl (Steyr, Àustria, 10 d'agost de 1768 – Viena, 19 de novembre de 1840) fou un compositor, i destacà principalment com a cantant d'òpera (baríton).
S'educà en el monestir de Kremsmünster, i després d'assolir grans triomfs en l'escena lírica, a partir de 1822 es dedicà especialment al gènere de concert. Estigué generalment considerat com un dels mestres del lied. El 1816 feu amistat amb Schubert, a qui sentí executar al piano alguns dels seus bells lieder, que romanien ignorats del gran públic. Des d'aquell moment es convertí en el més entusiasta propagandista de Schubert, i va interpretar els seus lieder en tots els concerts en què actuava.
Vogl donà a conèixer, entre altres pàgines immortals d'aquest compositor, la cèlebre cançó Erl-König, en una festa musical celebrada en el Kärntherthor Teather el 7 de març de 1821. Schubert donà testimoni públic del seu agraïment a Vogl dedicant-li els tres lieder que constitueixen l'opus 6, publicada per primera vegada el 1821. Vogl posseïa una bellíssima veu de baríton i era, a més, un excel·lent actor dramàtic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1198 (ISBN 84-239-4580-4)
# Johann Philipp Sack

Johann Philipp Sack (Harzgerode, 11 de novembre de 1722 - Berlín, 14 de setembre de 1763) fou un organista i compositor alemany.
Va ser mestre de l'Orfenat de Magdeburg i organista de la Catedral de Berlín. A la capital alemanya fundà la Musikübende Gesellschaff. Entre les seves composicions destaquen peces per a piano i lieder, especialment aquests últims.
Sack fou un dels primers a escriure sobre tres pentagrames, reservant-ne un exclusivament a la part vocal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1123 (ISBN 84 239-4552-9)
# Johann Rufinatscha

Johann Rufinatscha (Mals, Tirol del Sud, primer d'octubre de 1812 - Viena, 25 de maig de 1893) fou un compositor i pedagog austríac.
Als 14 anys ingressà en l'Escola de l'Agrupació Musical d'Innsbruck, on estudià violí (amb J. Alliani), i piano i teoria musical (amb M. Goller) fins a 1833. El 1835 es traslladà a Viena per a perfeccionar-se en contrapunt amb Simon Sechter. Allí residiria la resta de la seva vida salvat alguns viatges que va fe per a donar concerts. A Viena va tenir diversos deixebles entre d'altres en Julius Epstein i en Friedrich Brandeis.
Va compondre nombroses obres instrumentals (obertures, quartets, simfonies, etc.) i cançons per a una i diverses veus, algunes molt estimables.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 720 (ISBN 84 239-4552-9)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 9585 (ISBN 84-239-4509-X)
# Johann Zoffany

Johann Zoffany,Zoffani o Zauffelij (nascut el 13 de març de 1733, mort l'11 de novembre de 1810) va ser un pintor neoclàssic alemany, actiu principalment a Anglaterra. Les seves obres estan exposades en diverses galeries nacionals angleses com la National Gallery de Londres i la Tate Gallery.

## Referències

* ↑ Armengol, Montse «Etiquetar les amistats». Sàpiens [Barcelona], núm. 125, 1-2013, p.20. ISSN: 1695-2014.
# Johann von Rist

Johann von Rist (Ottensen, 8 de març de 1607 - Wedel, 31 d'agost de 1667) fou un poeta i compositor alemany.
Estudià teologia a Rinteln, Rostock, Leyden i Utrecht, i durant trenta-dos anys, des de 1635, prevere de Wedel rector de Wedel. Entre els seus coetanis fou molt estimat com a poeta: Ferran III el coronà com a tal el 1644 i li fou concedit el títol de comte de palau el 1653. La dignitat que l'emperador li atorgà així mateix li'n donava el dret de celebrar coronacions poètiques (cosa que va fer de tant en tant). Membre de l'Orde de les Palmes i de Peignitz, Rist, de caràcter actiu i noble, fundà l'orde dels Elbschwanen.
Figura entre els poetes més fecunds del seu temps, destacant en els cants religiosos: però també va fer diversos assaigs dramàtics, comptant-se entre les seves obres Perseus, Herodes i Wallenstein, i les al·legories dramàtiques Das Friede wuenschende Deutschland (1647) i Das Friede jauchzende Deutschland (1653). Són notables les representacions intercalades d'aquests drames, la major part en dialecte baix alemany. Els Monatsgespráche (Hamburg, 1633-34), en les quals conversacions referia tota classe d'esdeveniments de la seva vida, són d'interès per al coneixement de l'estat de civilització en l'època de guerra dels trenta anys. Goedeke i Goetze publicaren una nova edició de les seves Poesies a Leipzig el 1885.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 819 (ISBN 84 239-4551-0)
# Johannes Paul Thilman

Johannes Paul Thilman (Dresden, 11 de gener de 1906 - Dresden, 29 de gener de 1973) fou un compositor alemany.
Thilman, que realment volia convertir-se en professor, es va trobar música als 18 anys i va estudiar inicialment. Després d'unes lliçons privada amb Paul Hindemith i Hermann Scherchen, va assistir al Conservatori de Leipzig el 1929 i va estudiar Composició amb Hermann Grabner. Les primeres actuacions de les seves obres van tenir lloc després d'acabar els estudis el 1931. Van ser interpretades al "Donaueschingen" pel seu mestre, Hindemith. L'any 1940 es va convertir en l'instructor de composició a l'Escola de Música "Carl Maria von Weber" de la seva ciutat natal, Dresden. Va ser professor allà des de l'any 1956 fins a convertir-se en professor emèrit el 1968. Entre els seus estudiants hi havia els compositors Friedrich Goldmann i Udo Zimmermann. A més de les seves activitats acadèmiques, també va participar en la vida musical de Dresden. El 1960, Thilman va rebre el Premi Nacional d'Alemanya de l'Est.

## Estil

Thilman era un compositor conservador. La seva música és tonal i fa referència a la forma i l'harmonia de la música romàntica. La seva melodia sempre és enganxosa i poc complicada. Thilman es va inspirar especialment en la música folk. Aquesta influència es pot escoltar clarament en moltes de les seves obres. La majoria de les seves obres són breus. En general, el seu to és fresc i poc complicat en lloc de dramàtic. Sens dubte, Thilman va orientar les seves obres cap a l'estètica del realisme socialista. En les seves obres posteriors, va triar sovint configuracions inusuals i formes més lliures per a les seves obres. Thilman va ser molt respectat a Alemanya Oriental. La seva Simfonia núm. 4 era particularment popular. Avui, però, és majoritàriament oblidat.

## Referències

* ↑ Hall, Charles J. (2002) Chronology of Western Classical Music at Google Books. Taylor & Francis. pp. 642, 1086. ISBN 0-415-94216-0.
# Johannes Wannenmacher

Johannes Wannenmacher (Neuenburg am Rhein, 1485 $^{(Gregorià)}$ - 1551 $^{(Gregorià)}$), conegut també com a Vannius, fou un compositor suís de finals del Renaixement. Cantor de la col·legiata de Sant Vicenç de Berna, després fou mestre de capella de la de Sant Nicolau de Friburg de Brisgòvia, fins que el 1530 fou desterrat per simpatitzar amb la Reforma, vivint des de llavors a Suïssa. A part de misses i motets, compongué Tundt auf den Riegel von der Thür, cançó alemanya a 4 veus (1536); An Wasserflüssen Babylonis, de 3 a 6 veus (1540); Attendi te popule meus a 4 veus (1547); Agnus en l'epítom de Glarean (1557), Bicina ermanica (Berna, 1553),

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1385 ISBN 84-239-4569-3

## Enllaços externs

* http://www.badische-zeitung.de/neuenburg/johannes-wannenmacher-ein-gefolterter-komponist--72482414.html
* http://imslp.org/wiki/An_Wasserfl%C3%BCssen_Babylon_(Wannenmacher,_Johannes)
# Johannes de Pinarol

Johannes de Pinarol (1467 - 1536) (de vegades Giovanni) fou un músic belga.
És autor de sis motets a 4 veus publicats en la col·lecció Motetti XXXIII (1502) i de la cançó italiana Fortuna desperata inclosa entre els Canti cento cinquanta, col·lecció, el mateix que l'anterior, editada per Ottaviano Petrucci de Fossombrone el 1503.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 982. (ISBN 84-239-4544-8)
# John Antes Latrobe

John Antes Latrobe (Londres, 1799 - 1879) fou músic i mestre de capella. Era net de Benjamin, i fill de Christian Ignatius també músics.
Va estudiar a St. Edmund Hall, Oxford, es va graduar 1826. Havent pres les ordres sagrades a l'Església d'Anglaterra, va ser nomenat titular de Sant Tomàs, de Kendal, en 1840, i va mantenir la mateixa per a l'any 1865. En 1858 va ser nomenat Canonge de la Catedral de Carlisle. Fou mestre de capella a (Liverpool.
Les seves obres musicals inclouen La Música de l'Església, 1831, i la seva poètica, Sagrats Lays i Lletres, 1850. També va publicar una selecció d'himnes, incloent versions dels Salms disposat sota dels subjectes, per tal de formar un petit Cos de la Divinitat, i adequat per al Culte Privat, Social i Pública. Londres, Seeleys de 1841. Aquesta selecció conté molts dels seus himnes.
En 1852 una segona edició va ser publicada amb noms dels autors. Que estrany és l'amor celestial (L'amor de Déu), O portarà al Senyor [el Senyor] el seu tribut de lloança (Salm l), són dos dels pocs dels seus himnes d'ús comú.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 1070 (ISBN 84 239-4529-4)
# John Bates (organista)

John Bates (Halifax, 1740 - Londres, 1799) fou un organista i compositor anglès del Clàssicisme. Estava casat amb la cantant Sarah Bates.
El 1766 fundà la societat de Concerts of anciens music i el 1784 rebé l'encàrrec de dirigir els oratoris executats anualment a la catedral de Westminster en l'aniversari de la mort de Händel. Va compondre una òpera titulada Fernaces, tres operetes i sonates per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1166 (ISBN 84-239-4507-3)
# John Braham

John Braham (Londres, 1774 - 17 de febrer de 1856) fou un cantant d'òpera anglès de la corda de tenor.
Havent quedat orfe de molt infant en la seva terra natal, es va compadí d'ell el cantant Leoni, l'ensenyà a cantar de franc i el va fer debutar en el teatre Reial quant tan sols contava deu anys. Patrocinat després per la família Goldsmith, va fer grans progressos en la música i el piano. Contractat a Bath per prendre part en els concerts Ranzzini, aconseguint un èxit prometedor. El 1796, aparegué de bell nou en el teatre Drury-Lane amb l'òpera Mahmond i després ingressà en el teatre italià. Es perfeccionà a Itàlia i estudià composició amb Isola. I des de llavors va romandre més de vint anys a Londres, convertint-se en l'artista favorit de la capital del Regne Unit. Weber va escriure per a Braham el difícil rol d'Huon, de la seva òpera Oberon. Händel tingué amb Braham un intèrpret incomparable de les seves obres, i impressionava tant al públic en l'execució del Deeper and deeper Stili, que diuen que arrencava llàgrimes fins i tot als espectadors menys sensibles.
També es distingí com a compositor: l'ària Death of Nelson, (dedicada al famós almirall del qual n'era bon amic) es feu popular ben aviat i va escriure les 10 òperes següents:
* The Cabinet;
* The Englishfleet;
* Thirty Thousand;
* Out of place;
* Family Quarrels;
* The Paragraph;
* Americans;
* The Devil's Bridge;
* False Alarms;
* Zunca;
* Navensky.

## Relacions de parella

Segons alguns musicòlegs va tenir una relació de trenta anys amb Nancy Storace, a la vida privada i al escenari. Es separaran en 1816 i es va casar amb Elizabeth Braham Bolton.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 554 (ISBN 84-239-4509-X)
# John Byng

John Byng (29 d'octubre, 1704 – 14 de març, de 1757, fou afusellat a bord del navili HMS Monarch) fou un almirall anglès.
Era fill de l'almirall Sir George Byng. El 1718 entrà a la marina, arribant ben aviat a almirall del pavelló blanc. El 1756 se li confià el comandament d'una esquadra destinada a foragitar de l'illa de Menorca els francesos que acabaven de desembarcar en l'illa grans forces i havien posat setge a Maó.
Un encontre amb la flota francesa comanada per Galissionère restà indecís, però Byng es retirà a Gibraltar per a cobrir aquesta plaça, deixant sense complir les ordres que havia rebut, a conseqüència de la qual cosa Maó hagué de capitular, i Anglaterra perdé l'illa de Menorca. La conducta de Byng, que realment no va fer tot el que calia per deixar en bon lloc l'honor de les armes, però que havia estat enviat pel govern anglès massa tard i sense les forces necessàries per a l'objectiu que es perseguia, produí gran indignació a Anglaterra, fou empresonat i sotmès a un consell de guerra, en el qual fou condemnat a mort.
El mateix tribunal recomanà al rei l'indult del desgraciat almirall, en favor del qual intervingué el mateix Pitt així com l'escriptor i filòsof francès Voltaire, però Jordi II ordenà l'execució de la sentència, i Byng fou afusellat sense consideració als seus serveis anteriors ni a les circumstàncies que concorrien en la seva desgràcia.
La història el considera una víctima expiatòria de la mala gestió del ministeri, executada per a calmar la indignació popular que havia suscitat els revessos soferts per les armes angleses al Canadà i les Balears.

## Referències

* ↑ Pope, Dudley. At 12 Mr Byng was shot (en anglès). Orion, 2002 (1962), p. 193-194. ISBN 1842126075.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1584 (ISBN 84-239-4509-X)
# John Curwen

John Curwen (Heckmondwike, Yorkshire, 14 de novembre de 1816 - Manchester, 26 de maig de 1880) va ser un músic i ministre protestant anglès.
Va apropiar-se l'invent de solfeig de la professora de música Sarah Ann Glover de Norwich conegut com a tonic sol-fa. Sarah Ann Glover va idear un sistema d'ensenyament musical perquè les nenes del cor de la seva església aprenguessin cant i lectura musical. Va prendre les síl·labes de Guido d'Arezzo, que marcava per la seva inicial D - R - M - F - S - L - T (do-re-mi-fa-sol-la-si, canviant Si per Tu perquè no es confongués amb el sol). Els feia cantar melodies assenyalant notes en un cartell que va cridar Escala de Norwich (es veu a la fotografia). Les seves idees van ser preses per Curwen, Kodály, sent la base del Do mòbil. Va ser una tècnica basada en la solmizació i adequada especialment per a les escoles sent un mètode d'ensenyament vocal.
Fundà el Tonic Sol-Fa Reporter, i el 1843 publicà el seu Grammar of Vocal Music, i altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 1279 (ISBN 84-239-4516-2)

## Referències

* ↑ «Sarah Ann Glover 1786-1867.» (en anglès). [Consulta: 4 desembre 2020].
# John Earsden

John Earsden (1618 - valor desconegut) fou un compositor anglès que visqué a les primeries del segle xvii. Es conserven d'ell, una col·lecció de composicions musicals editades a Londres, el 1618.

## Referències

* ↑ Tom núm. 18 de l'Enciclopèdia Espasa
# Malaltia terminal

El terme malaltia terminal es fa servir per designar l'estadi d'una malaltia en què ja no hi ha cap possibilitat de restablir la salut de l'individu, conduint a la fallida dels òrgans i eventualment la mort. En general està relacionat amb les malalties cròniques, però també pot produir-se en trastorns aguts i subaguts. L'individu que es troba en aquest estat rep el nom de pacient terminal, i se li fan cures que en milloren la qualitat de vida, com ara alleujar-li el dolor i tractar-li la depressió, anomenades tractaments pal·liatius, però no són curatius. Un pacient terminal científicament no té possibilitats de sobreviure, i es troba esperant la mort. El patiment i la impotència experimentats pels pacients i els familiars els fa vulnerables als xarlatans.

## Etapes

Cada pacient reacciona de manera diferent davant la notícia que pateix una malaltia terminal. En general, gairebé tots els pacients passen per cinc etapes fins a acceptar la seva dramàtica situació, segons el model de Kübler-Ross, quan es diagnostica una malaltia terminal o una pèrdua catastròfica:
* Negació. És només una defensa temporal per a l'individu. Aquest sentiment és generalment reemplaçat amb una sensibilitat augmentada de les situacions i individus que són deixats enrere després de la mort.
* Ira. L'individu reconeix que la negació no pot continuar. A causa de la ira, aquesta persona és difícil de ser tractada degut als seus sentiments d'ira i enveja. Qualsevol individu que simbolitza vida o energia és subjecte de ser-li projectat un ressentiment o una enveja.
* Negociació. Representa l'esperança que l'individu pot, d'alguna manera, posposar o retardar la mort. Usualment, la negociació per una vida més llarga és realitzada amb un poder superior a canvi d'una forma de vida reformada.
* Depressió. Comença a entendre la certesa de la mort. A causa d'això, l'individu pot tornar silenciós, rebutjar visites i passar molt de temps plorant i lamentant-se. Aquest procés permet a la persona desconnectar de tot sentiment d'amor i afecte. No és recomanable intentar alegrar a una persona que està en aquesta etapa. És un moment important que ha de ser processat.
* Acceptació. És l'etapa final; arriba amb la pau i la comprensió que la mort s'està apropant. Generalment, la persona en aquesta etapa vol que la deixin sola. A més, els sentiments i el dolor físic poden desaparèixer. Aquesta etapa també ha estat descrita com la fi de la lluita contra la mort.

## Referències

* ↑ Pass OM, Morrison T. Toni Morrison's Beloved: a journey through the pain of grief. J Med Humanit. 2006; 27(2):117–24. doi:10.1007/s10912-006-9010-0. PMID 16773441.
* ↑ Santrock, J. W.. A topical approach to life-span development. Nueva York: McGraw-Hill, 2007.

## Vegeu també

* Càncer
* Model de Kübler-Ross