OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miville Couture

Joseph David Lucien Miville Couture (nascut el 27 de maig de 1916 a Saint-Malachie al comtat de Dorchester, al Quebec, i mort el 24 d'abril de 1968 a Mont-real) va ser un locutor de ràdio i actor còmic de Radio-Canada.

## Biografia

Miville Couture va estudiar a Sainte-Marie-de-Beauce als germans maristes, va ser el cours classique a Vallée-Jonction i va treballar com a periodista de premsa escrita (als vint anys a la Guide de Sainte-Marie-de-Beauce, després a Dorchester), va passar alguns mesoa a Abitibi com a intèrpret d'alemany i d'italià (a Perron Gold Mines), després va començar l'ofici d'anunciant a la ràdio de la ciutat de Quebec (a CHRC) i, a final dels anys 1930 a Rimouski. La qualitat del seu treball el va portar a Montréal el 1941, on va substituir al finat Louis Francœur.
Va esdevenir « annonceur en chef » el 1944. Miville Couture i Roger Baulu van ser els mentors de Jean-Paul Nolet.
Va tenir el principal paper a la ràdio de Radio-Canada (CBF) a l'emissió escrita i realitzada per Eugène Cloutier, Le p'tit train du matin, de 1947 a 1952.
Miville Couture és conegut sobretot per la seva divertida transmissió radiofònica del matí, Chez Miville (1956-1970), on va ser l'animador estrella fins a la seva mort el 1968. El 1961 va rebre un dels Premis Ondas 1961.

## Bibliografia

* Miville Couture, Jean Mathieu, Jean Morin, Ambroise Lafortune, Roger Lesourd, Louis-Martin Tard, Albert Brie, Jean-Raymond Boudou, avant-propos de Paul Legendre...]; [illustrations de Normand Hudon], Chez Miville... comme si vous y étiez!, Montréal : Éditions du Jour, n. 16, 1962, p. 158 : ill., notation musicale, portr.; 21 cm — choix de textes présentés à l'émission radiophonique Chez Miville.
* Pierre Pagé, Histoire de la radio au Québec, Montréal : Fides, 2007, 488 p. ISBN 978-2-7621-2770-6

## Honors

* El Parc Miville-Couture de Montréal rep el nom en honor seu. Està siuat a la cantonada entre la rue Amherst i el boulevard René-Lévesque Est.

## Referències

* 1 2 Acta de baptisme núm. B.14 de Joseph David Lucien Miville Couture de l'année 1916 de St-Malachie. Baptisé le 28 mai 1916 et né hier. Parents : George Couture et Rose Anna Bolduc. Consultable a ancestry.ca.
* 1 2 3 4 5 6 Henri Chéraux, « Outre le don des langues, Miville Couture possède un don d'imitation qu'il prodigue sur les ondes », dans Photo Journal, le 16 mars 1950, p.
* ↑ « Le 24 avril (éphémérides) ».
* 1 2 3 Voir l'onglet « Le saviez-vous? » de Arxivat 2012-09-28 a Wayback Machine. (extrait : clip radio sur archives.radio-canada.ca).
* ↑ Voir l'onglet « Le saviez-vous? » de Arxivat 2013-05-23 a Wayback Machine. (extrait : clip radio sur archives.radio-canada.ca).
* ↑ «Premis Ondas 1961». Arxivat de l'original el 2019-06-26. [Consulta: 12 juny 2019].
# Oxynoemacheilus tongiorgii

Oxynoemacheilus tongiorgii és una espècie de peix pertanyent a la família dels balitòrids i a l'ordre dels cipriniformes.

## Etimologia

L'epítet tongiorgii fa referència a Paolo Tongiorgi de la Universitat de Mòdena, el qual, a banda d'ésser coeditor de la Italian Journal of Zoology, va ajudar en l'edició final del volum especial en què apareix la descripció d'aquesta espècie.

## Descripció

El cos, curt, fa 2,4 cm de llargària màxima. 3 espines i 8 radis tous a l'aleta dorsal. 3 espines i 5 radis tous a l'anal. Aletes pectorals amb 2 espines i 9-9 radis tous. Pelvianes amb 16-16 radis tous. Aleta caudal més o menys truncada. Filera de petites escates al llarg de la meitat dels flancs del cos. Llavis arrufats, especialment l'inferior. Les dues vàlvules de la bufeta natatòria ben unides. Línia lateral contínua.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima subtropical, el qual viu a Àsia: la conca del riu Kul a l'Iran.

## Observacions

És inofensiu per als humans, el seu índex de vulnerabilitat és baix (10 de 100) i la seua principal amenaça és l'extracció d'aigua del seu hàbitat per a les activitats humanes.

## Referències

* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ The ETYFish Project Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Morphology Data of Oxynoemacheilus tongiorgii - FishBase (anglès)
* 1 2 Nalbant, T. T. & P. G. Bianco, 1998. The loaches of Iran and adjacent regions with description of six new species (Cobitoidea). Ital. J. Zool. Vol. 65, Suppl.: 109-123. Pàgs. 113-114.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ List of Freshwater Fishes reported from Iran - FishBase (anglès)
* ↑ Eskmaeili, H. R., B. W. Coad i A. Gholamifard, N. Nazari, A. Teimory, 2010. Annotated checklist of the freshwater fishes of Iran. Zoosystematica Rossica, vol. 19 (núm. 2): 361-386.
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.
* ↑ UICN (anglès)

## Bibliografia

* Freyhof, J., F. Erk'akan, C. Özeren i A. Perdices, 2012. An overview of the western Palaearctic loach genus Oxynoemacheilus (Teleostei: Nemacheilidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters, vol. 22 (núm. 4): 301-312. Pàg. 307. Arxivat 2012-08-08 a Wayback Machine.
* Hanel, L. i J. Novák, 2002. Ceské názvy zivocichu V. Ryby a ryboviti obratlovci (Pisces) 3., maloústí (Gonorhynchiformes) - máloostní (Cypriniformes). Národní muzeum (zoologické oddelení), Praga.
* Kottelat, M., 2012. Conspectus Cobitidum: an inventory of the loaches of the world (Teleostei: Cypriniformes: Cobitoidei). Raffles Bulletin of Zoology Suppl. No. 26: 1-199.
# Farlowella hahni

Farlowella hahni és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paranà.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. & R. S. Eigenmann. 1889. Preliminary notes on South American Nematognathi. II. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 2: 28-56.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eigenmann, C. H. i L. Vance 1917: Some species of Farlowella. Annals of the Carnegie Museum v. 11 (núms. 1-2): 297-303, Pls. 29-31.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Meinken, H. 1937. Beiträge zur Fischfauna des mittleren Paranà III. Blätt. Aquar. Terrarienkunde v. 48 (núm. 4): 73-80.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Retzer, M. E. i L. M. Page 1997: Systematics of the stick catfishes, Farlowella Eigenmann & Eigenmann (Pisces, Loricariidae). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 147: 33-88.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pablo Miguel de Perlado

Pablo Miguel de Perlado (Sòria, Castella i Lleó, 1845 – Madrid, 6 de juny de 1870) fou un compositor castellà.
En la seva població nadiua va rebre les primeres lliçons musicals; vers l'any 1856 o 57 passà a Madrid, i ingressà en el Conservatori de Madrid, on va ser deixeble de piano de Manuel Mendizábal. Tornat a Sòria, durant uns cinc anys es dedicà al professorat; més tornà novament a la capital d'Espanya, on ingressà per segona volta en el Conservatori, on el juny de 1868 aconseguí el segon premi de piano.
Perlado es dedicà a la composició de petites obres del corrent que llavors era moda, per a piano i cant i piano sol, entre les quals havaneres, que aconseguiren força popularitat; però el que li proporcionà més gran fama fou l'himne republicà dedicat al general Pierrad. Poc temps després morí, als vint-i-cinc anys.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 946 (ISBN 84-239-4543-X).
# Pablo Nassarre

Pablo Nassarre (Alagó, 1664 - Saragossa, 1730) fou un religiós i músic aragonès.
Era cec de naixement i s'educà al convent de San Francisco el Grande de Saragossa, on professà i ocupà el càrrec d'organista. Es dedicà amb èxit a l'ensenyança musical, i va tindre alumnes avantatjats. Se li deuen: Fragmentos músicos (Saragossa, 1693); la segona edició (Madrid, 1700) fou completada per Torres; Escuela música según la pràctica moderna, dividida en dos partes (Saragossa, 1724), i Segunda parte de la escuela música según la pràctica moderna (Saragossa, 1724).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 1133 ISBN 84-239-9376-0
# Pablo Rafael Ruz Gutiérrez

Pablo Rafael Ruz Gutiérrez (Madrid, 28 de novembre de 1975) és un jutge espanyol.

## Biografia

Nascut a Madrid a 1975, és oriünd de la comarca de Liébana (Cantàbria) per via materna. Es va llicenciar en Dret per la Universitat Pontifícia Comillas el 1998 i va ingressar a la carrera judicial el maig de 2003, amb només 28 anys. Va començar a exercir la Judicatura, primer en el Jutjat de Primera Instància i Instrucció número 3 de Navalcarnero (Madrid), i dos anys i mig més tard al Jutjat número 4 de la mateixa localitat. L'abril del 2008 va substituir temporalment Juan del Olmo (instructor del sumari de l'11-M) i, entre altres decisions, va ordenar l'ingrés a presó eludible sota fiança de tres milions d'euros de l'exassessor urbanístic de l'Ajuntament de Marbella, Juan Antonio Roca. Posteriorment va passar al Jutjat de Primera Instància número 5 de Collado Villalba, de Madrid. Pertany a la plataforma Otro Derecho Penal es Posible, integrada per juristes espanyols progressistes.

## Audiència Nacional

Al juny de 2010, la Comissió Permanent del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) va nomenar-lo per unanimitat pel Jutjat Central d'Instrucció número 5 de l'Audiència Nacional d'Espanya en substitució de Baltasar Garzón, qui es trobava suspès cautelarment en les seves funcions des del 14 de maig de 2010 (i posteriorment seria expulsat de la carrera judicial). Ruz figurava en una terna al costat de les jutgesses Carmen Lamela i Carmen Rodríguez-Medel, que van quedar descartades.

## Referències

* ↑ «febrer de 2011» (en castellà). valledeliebana.info.
* 1 2 Pablo Ruz, el juez discreto que sustituyó a Baltasar Garzón y destapó el 'caso Bárcenas'. 20 minutos. Consultat el 26-2-2013.
* ↑ «Pablo Ruz, la antípoda del juez estrella» (en castellà). La Nueva España. [Consulta: 26 febrer 2013].
* ↑ «Pablo Ruz sustituirá a Garzón en la Audiencia Nacional» (en castellà). EL PAÍS.com. [Consulta: 25 juliol 2010].

## Enllaços externs

* El Consejo del Poder Judicial nombra a Pablo Ruz para sustituir a Baltasar Garzón
* Pablo Ruz sustituye a Baltasar Garzón en la Audiencia Nacional Arxivat 2011-02-15 a Wayback Machine.
# Faró de Bolin

El faró de Bolin (Notoscopelus bolini) és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes. Els adults poden assolir 10,2 cm de longitud total.

## Depredadors

A les Illes Açores és depredat per Beryx splendens. És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 0-1.300 m de fondària. Es troba a l'Atlàntic oriental, el nord-oest de l'Atlàntic (Canadà)

## Referències

* ↑ Nafpaktitis, gener 1975, p. 75-87.
* 1 2 Sa-a, Pascualita; Reyes, Rodolfo B. «Notoscopelus bolini Nafpaktitis, 1975». FishBase.
* ↑ «Organisms Preying on Notoscopelus bolini» (en anglès). FishBase.

## Bibliografia

* Fujii, E. i T. Uyeno, 1976: On three species of the myctophid genus Notoscopelus found in western North Pacific. Japanese Journal of Ichthyology v. 22 (núm. 4): 227-233.
* Nafpaktitis, Basil G. «Review of the Lanternfish Genus Notoscopelus (Family Myctophidae) in the North Atlantic and the Mediterranean» (en anglès). Bulletin of Marine Science, 1-1975, pàg. 75-87.
* Palomera, I., 1983. Desarrollo larvario de Notoscopelus elongatus elongatus (Costa, 1844) y Notoscopelus bolini Nafpaktitis, 1975. Invest. Pesq. 47(2):263-276.
# Pachycara andersoni

Pachycara andersoni és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 23,5 cm de longitud total i les femelles 25.
* Nombre de vèrtebres: 98-102.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 4.050-4.050 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Mar d'Aràbia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Zugmayer E., 1911. Diagnoses de poissons nouveaux provenant des campagnes du yacht "Princesse-Alice" (1901 à 1910). Bull. Inst. Oceanogr. (Mònaco) Núm. 193. 1-14.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Møller, P. R., 2003. Two new species of Pachycara Zugmayer (Teleostei: Zoarcidae) from the Indian Ocean, with redescription of Pachycara shcherbachevi Anderson. Copeia 2003 (núm. 2): 357-365.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1989. Review of the eelpout genus Pachycara (Zugmayer, 1911) (Teleostei: Zoarcidae), with descriptions of six new species. Proc. Cal. Acad Sci. 46(10):221-242.
* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Paisatge amb Tobies i l'Arcàngel Rafael

Paisatge amb Tobies i l'Arcàngel Rafael és un quadre realitzat pel pintor francès del barroc Claude Lorrain. Mesura 211 cm d'alçada i 145 cm d'amplada, i està pintat a l'oli sobre llenç. Data dels anys 1639-1640.
Va ser un encàrrec del rei d'Espanya Felipe IV per decorar el Palau del Buen Retiro (en concret per a la Galeria de Paisatges), formant part d'una sèrie pictòrica en la qual també van participar altres grans pintors de l'època, com Nicolas Poussin, Herman van Swanevelt, Jan Both, Gaspard Dughet i Jean Lemaire. De la col·lecció real va passar al Museu del Prado de Madrid, on s'exposa actualment (núm. de catàleg 2255).
Lorena va realitzar vuit quadres monumentals per al Palau del Buen Retiro, en dos grups: quatre de format longitudinal (1635-38: Paisatge amb les temptacions de Sant Antoni, Paisatge amb Sant Onofre, Paisatge amb Santa María de Cervelló i una quarta desconeguda) i quatre de format vertical (1639-41: Paisatge amb Tobies i l'Arcàngel Rafael, Paisatge amb l'embarcament en Òstia de Santa Paula Romana, Paisatge amb Moisès salvat de les aigües del Nil, Paisatge amb l'enterrament de Santa Seràpia). El programa iconogràfic, pres de la Bíblia i Històries dels Sants, va ser triat pel comte-duc d'Olivares, que dirigia les obres.

## Descripció

Es tracta d'una escena religiosa, extreta del Llibre de Tobies (VI, 1-5): l'arcàngel Rafael s'apareix a Tobies al costat del riu Tigris, i li recomana utilitzar les entranyes d'un peix per guarir la ceguesa del seu pare; poc després, li acompanya a casa de Raquel, on coneixerà a la seva esposa Sara.
Lorrain desplega una composició en forma de coulisse, on diversos elements (en aquest cas uns arbres) es col·loquen als costats com els bastidors d'un teatre, per conduir la mirada cap al fons i crear així un efecte de perspectiva. Al lluny es distingeixen una talaia en ruïnes, un pont i diverses cabanyes, que evoquen el passat clàssic que Claude solia recrear en els seus quadres. L'artista lorenés mostra novament el seu enginy amb els efectes cromàtics i la representació de la llum, que té un paper protagonista en l'obra d'aquest autor establert a Roma.
Aquest quadre formava parella (pendant) amb Paisatge amb l'embarcament en Òstia de Santa Paula Romana, també en el Museu del Prado: mentre Santa Paula representa l'alba, Tobies està situat al capvespre, simbolitzant el pas del temps.
Aquesta obra figura en el Liber Veritatis (quadern de dibuixos on Claude Lorrain deixava constància de totes les seves obres, per evitar les falsificacions) amb el número 50.
En el Institute of Arts de Detroit existeix una versió d'aquesta obra executada pel pintor nord-americà Washington Allston.

## Referències

* Article a la pàgina web del Museu del Prado
* Luna, Juan José. Claudio de Lorena y el ideal clásico de paisaje en el siglo XVII. Madrid: Ministerio de Cultura, Dirección General de Bellas Artes y Archivos, 1984. ISBN 84-500-9899-8.

## Vegeu també

* Pintura barroca
* Paisatge
* Barroc i classicisme francès
# Palau de Berlín

El Palau de Berlín (en alemany, Berliner Schloss), antigament el Palau Reial de Berlín (en alemany, Königliches Schloss) i actualment seu del Fòrum Humboldt, va ser la residència principal de la casa dels Hohenzollern del 1443 al 1918, situat a la Schlossplatz, al centre de Berlín. Va ser la residència dels reis de Prússia i posteriorment emperadors d'Alemanya. Ampliat del 1689 al 1713 per ordre de Frederic I de Prússia segons el projecte d'Andreas Schlüter, va ser considerat una obra cabdal de l'arquitectura barroca prussiana. El Palau Reial va ser un dels edificis més grans de Berlín i va donar caràcter al seu paisatge urbà amb la seva cúpula de 60 metres d'alçada.
Va ser greument danyat durant Segona Guerra Mundial i enderrocat el 1950 pel govern de la República Democràtica Alemanya, que hi construí el Palau de la República. Acabada la Guerra Freda i reunificada Alemanya, s'inicià un fort debat sobre el futur del Palau de la República.

## Fòrum Humboldt

L'any 2006 s'inicià l'enderroc del Palau de la República per a la reconstrucció del Palau Reial. L'objectiu va ser crear el Fòrum Humboldt, tot incorporant dos antics museus, el Museu Etnològic de Berlín i el Museu d'Art Asiàtic. Tots dos tenien les seves arrels a la Cambra d'Art de l'Antiga Prússia, que va ser establerta originalment per Joaquim II, elector de Brandenburg a mitjans del segle XVI, però va ser gairebé destruïda durant la Guerra dels Trenta Anys (1618–1648).
El projecte va ser escollit el 2008 per concurs, que va guanyar l'arquitecte italià Franco Stella. Reproduia amb exactitud la façana de l'antiga edificació mentre a l'interior s'hi situaria una parada de metro, una biblioteca o una gran sala d'actes. La façana est al riu, però, és de nova factura i ha estat criticada per la seva monotonia. El 2019 es va valorar que la reconstrucció va tenir un cost de 700 milions d'euros, esdevenint un dels projectes culturals més cars de la història.

## Enllaços externs

* http://www.stadtschloss-berlin.de/ Arxivat 2006-12-20 a Wayback Machine.
* https://berliner-schloss.de/en (associació per a la reconstrucció del palau. Hi ha pàgina en francès i anglès)
* https://www.humboldtforum.org/de/ (pàgina web de la Fundació Palaude Berlín-Fòrum Humboldt. Té traducció en anglès.

## Referències

* ↑ Kolloff, Hans «Cinc mil anys d’arquitectura moderna». Quaderns núm. 172, 2024, pàg. 70.
* ↑ Rogers, Thomas (13 juny 2019). "Berlin's Troubled Humboldt Forum Pushes Back Opening". The New York Times. Consultat 6 gener 2023.
* ↑ Scaturro, Michael (18 maig 2015). "Berlin's rebuilt Prussian palace to address long-ignored colonial atrocities". The Guardian. Londres.
* ↑ "Completed Humboldt Forum opens in Berlin – DW – 09/16/2022". dw.com.
# Palau de la Diputació de Lleida

El Palau de la Diputació de Lleida és un edifici de Lleida situat a la rambla de Ferran i al carrer del Carme i acull des de 1898 la seu central de la Diputació de Lleida, govern local de la província de Lleida. Actualment acull la Secretaria General, Cooperació Municipal, Àrea Econòmica, Informàtica, Recursos Humans, Recursos Patrimonials i Arxius, Estudis i Informació, a més de tota l'activitat política com el Ple, la Presidència, la Junta de Govern i les diferents Comissions Informatives. És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici representatiu en cantonera, de planta baixa i tres pisos, amb desnivell entre el carrer del Carme i el Passeig Ferran. Façana de composició clàssica amb apantallament vers la Rambla Ferran, amb una bona resolució del problema del desnivell dels carrers. Està organitzat al voltant d'un pati central. Hi ha elements com pilars, pilastres i llindes que li confereixen gran qualitat arquitectònica. El balcó del serraller es troba a la façana del carrer Carme. Murs de càrrega i forjats esostàtics, fàbrica de totxo i aplacats de pedra. Balcó de forja situat a la façana del carrer Carme, ricament ornamentat i de gust barroc.

## Història

Als anys 1700 apareix el balcó a Lleida, gràcies al qual els edificis compten amb major possibilitat a les obertures. Els mestres d'obres comencen a col·locar balcons de ferro, eixint de les façanes i aquest del Serraller fou d'una casa pairal, després instal·lat al Palau de la Diputació.
L'edifici es va construir entre l'any 1789 i el 1795 com a hospici damunt de l'antic Hospital del Sant Esperit destruït per la Guerra de Successió, amb part dels béns de Gaspar de Portolà. El 1873 es va voler establir la seu de la Diputació en aquest emplaçament però l'hospici estava en runes. Els diputats volien bastir un edifici de nova planta costejat amb la venda de l'antic hospici del carrer del Carme, però per manca de recursos es va haver d'abandonar l'antic convent de Sant Francesc i es va arranjar l'edifici per establir-hi la seu de la Diputació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Palau de la Diputació de Lleida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
* ↑ «El testament de Portolà». Sàpiens [Barcelona], núm. 124, 12-2012, p.13. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Diputació de Lleida: Arxivat 2015-03-19 a Wayback Machine. El Palau de la Diputació.