OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Haworthia cooperi var. leightonii

Haworthia cooperi var. leightonii, és una varietat de Haworthia cooperi del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia cooperi var. leightonii es caracteritza pel seu color rosa vermellós que es desenvolupa sota estrès. És una espècie molt prolífera, que forma grans grups a la natura. La mida de la roseta és d'uns 3cm.

## Distribució i hàbitat

Aquesta varietat creix a l'oest de la província sud-africana del Cap Oriental. És el límit de distribució més oriental dels grups cooperi. És una de les poques espècies de Haworthia, que creix gairebé oberta a ple sol. És un ecotip associat a les lloses granítiques de la zona costanera propera a la platja de Kayser.

## Taxonomia

Haworthia cooperi var. leightonii va ser descrita per (G.G.Sm.) M.B.Bayer i publicat a Haworthia Handbook: 128, a l'any 1976.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
cooperi: epítet que honora al botànic i explorador de plantes anglès Thomas Cooper (1815-1913) que va recol·lectar plantes a Sud-àfrica del 1859 al 1862.
var. leightonii: epítet en honor de I. Leighton.

### Sinonímia

* Haworthia leightonii (Basiònim) G.G.Sm., J. S. African Bot. 16: 10 (1950).
* Haworthia leightonii var. davidii Breuer, Avonia 21: 49 (2003).
* Haworthia davidii (Breuer) M.Hayashi & Breuer, Haworthia Study 14: 11 (2005).

## Referències

* 1 2 3 Jilemicky, Jakub. «Haworthia cooperi var. leightonii» (en anglès). www.haworthia-gasteria.com. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. leightonii» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia cooperi var. gracilis» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-10. [Consulta: 9 febrer 2022].
# Haworthia cooperi var. viridis

Haworthia cooperi var. viridis, és una varietat de Haworthia cooperi del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia cooperi var. viridis és una petita planta i de forma una mica globular, amb un color verd molt agradable amb les puntes de les fulles amb finestres foliars. Aquesta varietat fa fillols lentament i es diferencia principalment per la mida i la forma de la fulla. Poden ser molt més primes i incurvades, amb molt escasses o fins i tot sense espines a les quilles i al marge.

## Distribució i hàbitat

Aquesta varietat creix a les regions àrides de la província sud-africana del Cap Oriental, entre els 500 i 1500 m d'altitud.

## Taxonomia

Haworthia cooperi var. viridis va ser descrita per (Poelln.) M.B.Bayer i publicat a Haworthiad 16: 65, a l'any 2002.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
cooperi: epítet que honora al botànic i explorador de plantes anglès Thomas Cooper (1815-1913) que va recol·lectar plantes a Sud-àfrica del 1859 al 1862.
var. viridis: epítet llatí que significa "verd".

### Basiònim

* Haworthia gracilis var. viridis M.B.Bayer, Haworthia Revisited: 79 (1999).

## Referències

* ↑ «Haworthia cooperi var. viridis» (en anglès). [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. viridis» (en anglès). Lifestyle Seeds. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. viridis» (en anglès). Kambroo Plants. [Consulta: 11 març 2022].
* ↑ «Haworthia cooperi var. viridis» (en francès i anglès). [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi var. viridis» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-09. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Haworthia cooperi» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «"California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations | A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès). [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia cooperi var. viridis» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Royal Botanic Gardens, Kew. [Consulta: 30 juny 2021].

## Enllaços externs

* Imatge fotogràfica de Haworthia cooperi var. viridis Arxivat 2021-07-09 a Wayback Machine.
# Driulis González Morales

Driulis González Morales (Guantánamo, Cuba 1973) és una judoka cubana, ja retirada, guanyadora de quatre medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 21 de setembre de 1973 a la ciutat de Guantánamo, població situada al sud-est de l'illa de Cuba.

## Carrera esportiva

Va participar, als 18 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la prova femenina de pes lleuger (52-56 kg.). En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Espanya) aconseguí guanyar la medalla d'or en aquesta mateixa categoria (52-57 kg.), un metall que es transformà en plata en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia) al pedre la final davant l'espanyola Isabel Fernández. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí guanyar una nova medalla de bronze, en aquesta ocasió en la prova de pes semi mitjà (57-63 kg.). Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (RP Xina), on finalitzà cinquena en el pes semi mitjà.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat set medalles en el Campionat del Món de judo, destacant entre elles tres medalles d'or; i tres medalles en els Jocs Panamericans, totes elles d'or.
# Haworthia emelyae var. multifolia

Haworthia emelyae var. multifolia és una varietat de Haworthia emelyae del gènere Haworthia de la subfamília de les asfodelòidies.

## Descripció

Haworthia emelyae var. multifolia, és una suculenta amb rosetes sense tija, més grans que les rosetes de Haworthia emelyae, amb fulles més esveltes i suberectes, amb una superfície llisa i verda. També és més robusta i, finalment, forma més rosetes. Les rosetes tenen fins a 7,5 cm de diàmetre, amb fins a 60 (generalment de 20 a 30) fulles. Les fulles són ovades-oblonges a triangulars lanceolades, estretes, punxagudes, fins a 4 cm de llargada; de color verd llima a verd fosc, amb una cara superior triangular superior, convexa i amb finestres d'aspecte translúcid realçades per línies longitudinals de color verd clar alineades cap a l'àpex. Els marges i les quilles són amb dents petites. Les flors són petites, de dos llavis, blanques i porten sobre una inflorescència de fins a 30 cm d'alçada. Les inflorescències surten a la primavera.

## Distribució

Aquesta varietat creix a la província sud-africana del Cap Occidental, concretament al sud del Petit Karoo, Ladismith i àrees adjacents. En el seu hàbitat, creix en diverses formacions geològiques, principalment entre pedres de quars.

## Taxonomia

Haworthia emelyae var. multifolia va ser descrita per M.B.Bayer i publicat a Natl. Cact. Succ. J. 34: 31, a l'any 1979.

### Etimologia

Haworthia: nom en honor del botànic britànic Adrian Hardy Haworth (1767-1833).
emelyae: epítet en honor de la senyora Emily Pauline Reitz Ferguson (1872-?), col·leccionista de plantes a Sud-àfrica.
var. multifolia: epítet llatí que significa "amb moltes fulles".

### Sinonímia

* Haworthia multifolia (M.B.Bayer) M.Hayashi, Haworthia Study 3: 13 (2000).

## Referències

* ↑ «Haworthia emelyae var. multifolia» (en anglès). World of Succulents. [Consulta: 26 juliol 2021].
* 1 2 «Haworthia emelyae var. multifolia» (en anglès). Llifle - Encyclopedia of living forms. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Haworthia emelyae var. multifolia» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP) Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-27. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «California Plant Names: Latin and Greek Meanings and Derivations. A Dictionary of Botanical and Biographical Etymology» (en anglès), 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ Charters, Michael L. «The Eponym Dictionary of Southern African Plants» (en anglès). [Consulta: 12 febrer 2021].
* ↑ «"Dictionary of Botanical Epithets"», 2019. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Sinònims de Haworthia emelyae var. multifolia» (en anglès). World Checklist of Selected Plant Families (WCSP) Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2021-07-27. [Consulta: 27 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Haworthia emelyae var. multifolia
# Microfong

Els microfongs (microfungi) són fongs (eucariotes com les floridures, míldius i els uredinals), que mostren creixement en la punta del miceli i tenen parets cel·lulars compostes del polímer quitina. Formen un grup artificial i parafilètic i es distingeixen només dels macrofongs per l'absència d'un gran cos fructífer multicel·lular.
Els microfongs es troben per tot arreu en ambients terrestres i d'aigües dolces i marines. Creixen sobre les plantes, en el sòl, l'aigua, insectes, el rumen dels bovins, el cabell i la pell.
Moltes espècies de microfongs són benignes i milers d'espècies de microfongs es troben en els líquens o en simbiosi amb les algues. Altres microfongs, coms els dels gèneres Penicillium, Aspergillus i Neurospora, van ser descoberts com floridures que espatllaven les fruites o el pa.

## Microfongs perjudicials

El peu d'atleta el produeix un microfong del gènere Trichophyton. Botrytis cinerea pot espatllar diversos conreus incloent el raïm però també provoca la "podridura noble", que produeix raïms adequats per a vins especials com el Sauternes.
Els tipus d'infecció epidèrmica de la pell són:
* Infecció per llevats
* Peu d'atleta
* Micosi
* Dermatofitosi
* Candidosi
# Leon Štukelj

Leon Štukelj (en búlgar: Леон Штукељ) (Novo Mesto, Imperi Austrohongarès 1898 - Maribor, Eslovènia 1999) fou un gimnasta artístic iugoslau, guanyador de sis medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 12 de novembre de 1898 a la ciutat de Novo Mesto, població situada en aquells moments a l'Imperi Austrohongarès però que avui en dia forma part d'Eslovènia.
Va morir el 8 de novembre de 1999 a la seva residència de Maribor.

## Carrera esportiva

Va participar, als 24 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 realitzats a París (França) en representació del Regne dels Serbis, Croats i Eslovens (també anomenat Regne de Iugoslàvia), on aconseguí guanyar dues medalles d'or en les proves individual i de barra fixa, finalitzant així mateix quart en les proves per equips, salt sobre cavall i anelles com a resultats més destacants, guanyant sengles diplomes olímpics.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova d'anelles i dues medalles de bronze en la prova individual i en la prova per equips, finalitzant així mateix setè en la prova de barres paral·leles com a resultat més destacat.
Absent dels Jocs Olímpics d'estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units), participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 realitzats a Berlín (Alemanya nazi), on aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova d'anelles, finalitzant sisè en la prova per equips com a resultat més destacat.
Al llarg de la seva carrera guanyà onze medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles cinc medalles d'or.
El 1997 fou inclòs a l' International Gymnastics Hall of Fame i el 2011 a la Hram slavnih slovenskih športnikov.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Leon Štukelj». [Consulta: 30 octubre 2024].
* ↑ «Leon Stukelj | The International Gymnastics Hall of Fame». [Consulta: 30 octubre 2024].
* ↑ «V Hramu slavnih športnikov prva Štukelj in Cerar» (en eslovè). [Consulta: 30 octubre 2024].
# Cursos de català a la ràdio

En el context dels intents de recuperació de l'ensenyament del català que van succeir-se durant la dècada dels seixanta, el 1969 Ràdio Barcelona va posar en antena el programa Cursos de catalán, ideat i escrit pel poeta, gramàtic i editor Miquel Arimany, al qual posaven veu ell mateix i els locutors Isidre Sola, Enriqueta Teixidó i Xavier Ubach, dirigits per Armand Blanch. El programa, que es va estroncar a la trenta-tresena emissió, tenia com a objectiu fonamental l'extensió del coneixement del català entre el col·lectiu immigrant, condició imprescindible per a eixamplar-ne l'ús. El programa es caracteritzava principalment per l'alternança de castellà i català com a llengües vehiculars; la comparació amb el castellà com a recurs pedagògic per a l'aprenentatge del català i l'amenitat del radioteatre com a estratègia per a atreure l'audiència i fidelitzar-la.
L'any 1984 va néixer el curs multimèdia Digui, digui... publicat per la Direcció General de Política Lingüística de la Generalitat de Catalunya, amb l'objectiu de facilitar l'ensenyament del català a la població adulta no catalanoparlant. Els materials es van elaborar en diferents suports: llibres, cassets d'àudio i vídeo. També es van adaptar per ser utilitzats en diferents mitjans de comunicació: televisió, ràdio i premsa. En el programa de ràdio, un professor presentava les activitats i resolia qüestions relacionades amb el curs plantejades tant per alumnes com per professors.
L'any 2010 es va començar a emetre el programa Onescat, un curs de català inicial per ràdio adreçat a persones que acaben d'arribar a Catalunya. El curs consta de 17 programes en els quals es tracten temes diversos com les presentacions, l'habitatge, les compres, la feina, etc. Onescat és un programa elaborat pel Consorci per a la Normalització Lingüística i enregistrat i produït per COM Ràdio. Tots els capítols tenen un fil conductor que il·lustra els continguts que s'aprendran. A l'inici, Cosa de dos, cosa de tots mostra la història entre dues persones que participen en el programa Voluntariat per la llengua. A continuació, en David i la Patrícia, professor i alumna, introdueixen i practiquen diverses estructures lingüístiques. Finalment, cada programa acaba amb un comentari sobre llengua i cultura, per exemple sobre les convencions socials en les salutacions i els gestos, la procedència d'algunes paraules, cuina catalana, frases fetes en català...

## Referències

* ↑ Casals i Martorell, Daniel; Massanell i Messalles, Mar «L'ensenyament del català a la ràdio durant el tardofranquisme: Cursos de catalán (1969) de Ràdio Barcelona"». Caplletra, 64, 2018, pàg. 1.
* ↑ Gimeno, Montserrat «La Direcció General de Política Lingüística i l'ensenyament de català per a adults. La perspectiva històrica,1. L'enfocament comunicatiu i els processos d'innovació». Llengua i Ús, núm. 51, 2012, pàg. 4-5.
* ↑ «Onescat. Una freqüència per aprendre català». Arxivat de l'original el 2018-06-21. [Consulta: 19 novembre 2019].
# Escut de Castellví de la Marca

L'escut oficial de Castellví de la Marca té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell obert d'or amb 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 8 de març de 1999 i publicat al DOGC el 6 d'abril del mateix any amb el número 2861.
El castell és un senyal parlant referent al nom del municipi, i inclou les armes reials de Catalunya (els quatre pals). El castell de Castellví fou el centre de la marca del Penedès (les marques eren les terres frontereres entre els Comtats catalans i les terres dominades pels musulmans).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 8 de març de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellví de la Marca» (pdf). DOGC núm. 2861. Generalitat de Catalunya, 06-04-1999. Arxivat de l'original el 19 d’abril 2019. [Consulta: 3 novembre 2012].
# Escut de Cerdanyola del Vallès

L'escut oficial de Cerdanyola del Vallès té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. d'argent, un lleó d'atzur coronat d'or armat i lampassat de gules i la bordura dentada d'atzur; i al 2n d'or, 4 pals de gules; ressaltant sobre la partició un pal de sinople carregat d'una espasa d'argent guarnida d'or. Per timbre una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987 i publicat al DOGC el 21 d'agost del mateix any amb el número 880.
L'escut representa diversos aspectes de la història de la localitat: el lleó prové de les armes dels Marimon, marquesos de Cerdanyola; l'espasa és l'atribut de sant Martí, patró de la vila; finalment els quatre pals de Catalunya, en record de l'antic palau reial de Valldaura.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «DECRET 252/1987, de 7 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Cerdanyola del Vallès per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 880. Generalitat de Catalunya, 21-08-1987. [Consulta: 25].
# Escut de Dosaigües

L'escut de Dosaigües és un símbol representatiu oficial del municipi de Dosaigües, a la Foia de Bunyol, País Valencià. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Partit. En el primer quarter, en camp d'argent, una torre del seu color, maçonada i aclarida de sable, sobre dues ones atzur. En el segon quarter, en camp d'or, tres peres de sinople, ben ordenades. Per timbre, corona reial oberta, segons la tradició del regne de València. | » |

## Història

L'escut va ser aprovat per Resolució de 26 de gener de 2016, de la Presidència de la Generalitat, publicada al Diari Oficial de la Generalitat Valenciana núm. 7.711 de 3 de febrer de 2016.
Dosaigües va presentar diversos projectes d'escut municipal en 2007, 2008, 2009 i 2012. Aquest últim projecte d'escut municipal va ser aprovat pel Ple de l'Ajuntament el 27 de setembre de 2012.
Al primer quarter, la torre simbolitza les restes del Castell de Dosaigües o Torre de Vilaragut, popularment anomenat Castell dels Moros, i les dues ones són armes parlants. El segon quarter, porta les armes dels Rabassa de Perellós, antics marquesos de Dosaigües.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Foia de Bunyol
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 «Resolució de 26 de gener de 2016, de la Presidència de la Generalitat, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Dos Aguas». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.711, 03-02-2016, pàg. 2.673 [Consulta: 9 març 2016].
* ↑ «Ajuntament de Dos Aguas. Informació pública sobre aprovació de l'escut municipal». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5.636, 09-11-2007, pàg. 42.028 [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Ajuntament de Dos Aguas. Informació pública de la memòria històrica justificativa de l'escut nou municipal». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 5.930, 12-01-2009, pàg. 1.419 [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Ajuntament de Dos Aguas. Informació pública de l'obertura del període d'informació pública de l'expedient per a l'adopció de l'escut del municipi de Dos Aguas». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 6.200, 05-02-2010, pàg. 4.580 [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Ajuntament de Dos Aguas. Informació pública de la descripció de l'escut municipal». Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, 7.161, 27-11-2013, pàg. 34.519 [Consulta: 6 novembre 2015].
# Escut de Fontanals de Cerdanya

L'escut oficial de Fontanals de Cerdanya té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r. de gules, una creu plena d'argent; 2n. de sinople, 2 espigues de blat d'or passades en sautor. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 30 d'agost del 2000 i publicat al DOGC el 19 de setembre del mateix any amb el número 3228.
Fontanals de Cerdanya és un municipi format el 1969 amb la unió d'Urtx i de Queixans. L'escut, doncs, també és compost: a la primera partició hi figuren les armes dels vescomtes d'Urtx, i les espigues de blat representen Queixans, poble tradicionalment dedicat a l'agricultura que ara tendeix més cap al turisme, igual com ho fa el municipi sencer.

## Vegeu també

* Bandera de Fontanals de Cerdanya
* Escuts i banderes de la Cerdanya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 d'agost de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Fontanals de Cerdanya.» (pdf). DOGC núm. 3228. Generalitat de Catalunya, 19-09-2000. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Garriguella

L'escut oficial de Garriguella té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un pal faixat d'or i de gules acompanyat d'una branca de garric de 3 fulles i 2 glans d'or a la destra i d'un raïm de porpra pampolat d'or a la sinistra. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 de gener de 1987 i publicat al DOGC el 13 de febrer del mateix any amb el número 803.
La branca de garric és un element parlant al·lusiu al nom del poble. El pal conté el faixat d'or i de gules dels comtes d'Empúries, senyors de la localitat. El raïm és el principal conreu de Garriguella, destinat a l'elaboració de vi amb denominació d'origen i cava.

## Vegeu també

* Bandera de Garriguella
* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «DECRET 29/1987, de 15 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Garriguella per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 803. Generalitat de Catalunya, 13-02-1987. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Gualba

L'escut oficial de Gualba té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un mont floronat d'or acompanyat a la punta de dues faixes ondades d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'1 de juny de 2005 i publicat al DOGC el 27 de juny del mateix any amb el número 4413.
El mont floronat d'or és el senyal tradicional del poble i prové de l'escut heràldic dels Gualba, barons de Montnegre i antics senyors de la localitat. Les faixes ondades del peu són un senyal parlant al·lusiu a l'etimologia del poble: Gualba prové del llatí Aqua alba, "aigua blanca"; alhora fan referència a la riera de Gualba, que travessa el municipi, tributària de la Tordera, riu que marca el límit sud-oriental del municipi.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1904/2005, d'1 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Gualba.» (pdf). DOGC núm. 4413. Generalitat de Catalunya, 27-06-2005. [Consulta: 31 juliol 2010].
# Escut de Gualta

L'escut oficial de Gualta té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, un pont de cinc ulls d'or movent dels flancs, sostingut sobre la superior de 2 faixes ondades d'atzur; la inferior, sostinguda sobre un peu ondat, d'or, amb 4 pals de gules. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 18 de febrer del 2004 i publicat al DOGC el 15 de març del mateix any amb el número 4091.
El pont vell, de cinc arcades, sobre el Daró (dels segles XVI-XVII, declarat monument nacional el 1987) és el símbol tradicional de l'escut de Gualta. Les dues faixes ondades fan referència als rius Daró, que passa pel poble, i Ter, que marca el límit septentrional del municipi. Els quatre pals de l'escut de Catalunya al·ludeixen a la jurisdicció reial sobre la localitat, a través de la baronia de Torroella.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/524/2004, de 18 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Gualta.» (pdf). DOGC núm. 4091. Generalitat de Catalunya, 15-03-2004. [Consulta: 7 juny 2009].