OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Serra i Porsón

Josep Serra i Porsón (Roma, Itàlia, 1824 - Barcelona, Catalunya, 1910) pintor català i professor de Belles Arts. Fou deixeble de l'Escola de Belles Arts a la seva ciutat nadiua i de la de San Fernando de Madrid. Va destacar-se en el dibuix miniaturista, en el que arribà a ser una verdadera especialitat.
Es dedicà a l'ensenyança del mateix durant més de cinquanta anys. Va formar diverses generacions d'artistesn reconeixent les seves rares aptituds per l'ensenyança. Entre ells s'hi contaren, Josep Pelegrí i Clariana, Modest Urgell, Josep i Francesc Masriera, Josep L. Pellicer, Sans Castaño i molts d'altres. Fou professor de l'Escola Provincial de Belles Arts de Barcelona fins a la seva mort. Assolí diverses medalles i recompenses en exposicions nacionals i estrangeres.

## Obres

Entre les seves millors obres hi ha :
* Taller de Wateau, època Lluís XV Naturalesa morta Un camperol i les seves filles Les primeres roses Floretes Pimpinelles Un guardià Un músic El ball de les cintes A csa del joier L'armer Ruben tornant de casera Retrat d'Albert Pujol Un nan
A l'Exposició de Belles Arts de Madrid de 1864 assolí medalla amb el quadre El pobre cec i menció honorifica per El misteriós marquès de Saint-Germain, també hi va presentar: Escena flamenca Van der Velde fent un estudi de paisatge Cap d'estudi Diverses aus, un anèc i una llebre.
El seu quadre Santa Barbara figura en la capella de la Casa de la Remonta d'Artilleria de Conanglell (Vic).

## Referències

* ↑ Torrella, Engràcia (coord). Inanimats? La natura morta a la col·lecció. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, 2009, p. 24. ISBN 978-84-87221-98-9.
* ↑ «Serra Porsón, Josep». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). núm. 55,, p. 584. ISBN 84-239-4555-3.
# Josep Sol Rodríguez

Josep Sol i Rodríguez (Santa Coloma de Gramenet, 8 de juliol de 1909 - Santa Coloma de Gramenet, 14 de gener de 1982) fou un escriptor autodidacte provinent de la pagesia local, que es va dedicar al conreu de la narrativa curta i de la novel·la. Igualment, va col·laborar en la premsa de l'època a través de capçaleres com La Publicitat, La Humanitat, Mirador i Meridià i va traduir, entre d'altres, textos de Joyce. Als anys 30 va publicar tres obres de narrativa. La seva trajectòria es veié sobtadament, però, truncada després de la Guerra Civil espanyola, quan l'autor va decidir viure un exili interior. Les seves obres s'inscriuen en el corrent de la prosa psicològica.

## Obra narrativa

Prologat per Joan Puig i Ferrater, va publicar el 1935 el recull de contes Elionor. El 1936, Una adolescència i el 1937, Appassionata. El 1983 Jacint Torrents va reunir aquests llibres en Josep Sol. Obra Narrativa, Ed. Blume.
Part dels seus escrits a la premsa s'ha recollit a Josep Sol «Si no fos la guerra...!». Articles a Meridià des del front (1938-1939). Transcripció, edició, pròleg i notes a cura de Jacint Torrents (Alzira: Editorial Neopàtria, 2022).

## Antologies

Josep Sol va ser inclòs el 1950 en l'Antologia de contistes catalans de Joan Triadú i ha estat antologat per Maria Campillo en Contes de guerra i revolució (1982) i en La brigada del vidre. Cròniques del front (2017).

## Estudiosos de la seva obra

La seva obra ha estat analitzada per escriptors i crítics com Jacint Torrents, Jordi Coca, Francesc Xavier Martín i Arruabarrena, Vicenç Llorca i Berrocal, Maria Campillo i Marçal Subiràs i Pugibet.

## Bibliografia

* Marçal Subiràs i Pugibet: «Josep sol, entre la revolució i els clàssics: les col·laboracions a Mirador», Revista de Catalunya, núm. 205, 2005.
* Maria Campillo: Contes de guerra i revolució (1936-1939). B., Ed. Laia, 1982; Escriptors catalans i compromís antifeixista (1936 -1939) B., Curial Edicions i PAM, 1994; La brigada del vidre. Cròniques del front (1936-1939) Ed. L’Avenç, 201
* Jacint Torrents: Josep Sol i la seva obra literària, tesi de llicenciatura, Dpt. Filologia Catalana, Universitat de Barcelona, 1980.

## Referències

* ↑ Digital, La Vanguardia. «Edición del viernes, 15 enero 1982, página 20 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». hemeroteca.lavanguardia.com. [Consulta: 19 octubre 2016].
* ↑ «Josep Sol: descobriment i recuperació». [Consulta: 3 juliol 2022].
# Josep Sol i Padrís

Josep Sol i Padrís (Barcelona, 1816 - Barcelona, 2 de juliol de 1855)) fou un advocat, industrial, periodista i polític proteccionista català.

## Biografia

Era fill de Joan Sol i Farriols, propietari, i de Gertrudis Padrís, naturals de Barcelona. Des del 1849, va prendre part en diferents comissions d'industrials i de forces vives catalanes que anaven a Madrid per defensar les posicions proteccionistes davant les pretensions de les forces polítiques lliurecanvistes. Va ser diputat a corts per Granollers el 1851 i el 1853.
Va dirigir la fàbrica Güell, de Sants, anomenada el Vapor Vell, propietat de Joan Güell i Ferrer. L'any 1855 el van elegir president de l'Institut Industrial de Catalunya.
Col·laborà en les publicacions La Verdad i La Corona de Barcelona, i fou un dels fundadors d'El Bien Público. Publicà el poema Desperta Ferro (1840), Apuntes críticos a los orígenes del teatro español de Moratín (1849) i Barcelona histórica y monumental (1850).
Morí d'un tret a conseqüència d'uns fets produïts en la vaga general de Catalunya del 2 de juliol de 1855.
A Sabadell hi ha el carrer de Sol i Padrís i el barri de Sol i Padrís, al Districte 1, dedicats a la seva persona, per tal com l'empresa Güell que ell dirigí va ser l'encarregada d'instal·lar la segona màquina de vapor a la ciutat, poc després de la del vapor d'en Formosa.

## Referències

* ↑ «Defuncions 1855, llibre 3 (registres 1 al 1218), núm. 368». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 02-07-1855.
* 1 2 «Josep Sol i Padrís». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer de Sol i Padrís». Ajuntament de Sabadell.

## Enllaços externs

* «José Sol y Padrís». Biografías y Vidas. La enciclopedia biográfica en línea.
# Lídia Garinska

Lídia Garinska (Bakú, Azerbaidjan, 18 de març de 1895 - [...?]) fou una soprano russa.
Estudià a Roma sota la direcció del mestre d'Alfredo Martino i durant vuit anys va romandre a Itàlia, havent debutat en el teatre Quirino, de Roma, el 1922, amb Don Pasquale, manifestant-se com una bona soprano.
Més tard passà a Barcelona, on en el Gran Teatre del Liceu, es distingí en La Traviata, Rigoletto i L'elisir d'amore. Va actuar en altres països d'Europa i el 1925 cantà a Buenos Aires.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 729 (ISBN 84-239-4575-8)

## Enllaços externs

* Programa original de la seva actuació a Buenos Aires
# Eduard Franz Genast

Eduard Franz Genast (Weimar, 15 de juliol de 1797 - Wiesbaden, 3 d'agost de 1866) fou un baríton i actor dramàtic alemany.
Fill del gran actor Anton Genast, debutà el 1814 a Weimar i el 1817 i 1818 fou membre successivament de les companyies de Dresden i Leipzig; el 1828 prengué la direcció del teatre de Magdeburg, i l'any següent per mitjà de Goethe, assolí un contracte vitalici en el de Weimar.
A més se li deuen algunes cançons, la música de les òperes:
* Der Verräter in den Alpen,
* Die Sonneenmänner.
I l'obra Aus dem Tagebuch eines alten Schauspielors (Leipzig, 1862-66), interessant com a contribució a la història de l'època de Goethe i Schiller.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 1206 (ISBN 84-239-4525-1)
# Jafudà Cresques

Jafudà Cresques (Palma, 1350? – Sagres (Portugal), 1410 o 1427), també conegut com a Jehudà Cresques i Jaume Ribes, fou un cartògraf jueu d'origen mallorquí i probablement l'home que va coordinar els descobriments marítims de l'escola naval portuguesa de Sagres a l'inici del segle xv.
Fou fill d'un altre cartògraf notable, Cresques Abraham, nascut a Mallorca. Jafudà va freqüentar la cort dels reis Pere III, Joan I i Martí l'Humà, on va fer diversos treballs cartogràfics: juntament amb el seu pare, va ser probablement l'autor de l'Atles català de 1375, obra mestra de la cartografia medieval mallorquina i europea. També va fer un mapamundi per a la firma comercial toscana Datini, i va rebre distincions i la protecció dels reis de la Corona d'Aragó.
Nascut en una família jueva, es va convertir al cristianisme arran del saqueig del call de Palma de 1391 i aleshores va adoptar el nom de Jaume Ribes (Jacobus Ribus en llatí). Com a tal, sembla que pogué ser nomenat coordinador portuguès de la cartografia de l'escola naval de Sagres a la dècada de 1420; hi ha registrat un tal mestre Jacomé de Mallorca amb aquest càrrec, però a la dècada de 1970 quedà refutat que pogués tractar-se de la mateixa persona.

## Reconeixements

A Palma hi ha una escola pública i un carrer que duen el seu nom. Al nord de l'illa de Mallorca, una muntanya submergida porta el nom de mont dels Cresques, en honor seu i del seu pare. A Alcúdia hi ha una placeta amb el seu nom. També s'ha fet un llibre inspirat en la seva història anomenat Atles furtiu d'Alfred Bosch.

## Referències

* ↑ «Jafudà Cresques». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cresques Abraham I Jafudà Cresques». Patrimoni a les Illes Balears - Agència de Turisme de les Illes Balears (ATB), Conselleria de Turisme i Esports. Arxivat de l'original el 27 de desembre 2016. [Consulta: 2 desembre 2017].
* ↑ Jaume Riera i Sans a "Jafudà Cresques, jueu de Mallorca, mestre de mapamundis i brúixoles", a "L'atlas català de Cresques Abraham" (1975) pag. 14-22 i la revista Randa núm. 5 (1977) pàg. 51-66.

## Vegeu també

* Llista cronològica de cartògrafs portolans mallorquins
* Taller dels Cresques
* Jacomé de Mallorca
# James Calkin

James Calkin (Londres, 1786 - Londres, 1862) fou un compositor anglès.
Fou organista per espai de trenta anys de l'església de Regent-Square.
Deixà inspirades composicions sacres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 10, pàg. 819. (ISBN 84-239-4510-3)
# James Clifford

James Clifford (Oxford, 1622 - 1698), fou un músic anglès.
Va ser capellà de la Catedral de Saint Paul de Londres, i deixà una interessant recopilació, titulada The Divine services and anthems usually sung in the cathedrals and collegiate choires in the Church of England collected by J. C..

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 13, pàg. 879. (ISBN 84-239-4513-8)
# James Hook (compositor)

James Hook (Norwich, 3 de juny de 1746 - Boulogne-sur-Mer, 1827) fou un organista i compositor anglès.
De 1774 a 1820 fou organista i compositor del Vauxhall Gardens i al mateix temps organista, per espai de molt anys de l'església de Sant Joan de Horsleydown. Autor fecundíssim, se li atribueixen prop de 2.000 melodies vocals, devent-se-li a més, 26 òperes, diversos concerts per a orgue o piano, sonates i una Guida di musica (1796).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, primera part, pàg. 272 (ISBN 84-239-4528-6)
# James Reese Europe

James Reese Europe (Mobile, Alabama, 22 de febrer de 1881 - Boston, Massachusetts, 9 de maig de 1919) fou un pianista, violinista, director de orquestra i compositor estatunidenc de ragtime i jazz tradicional que fou un notable pianista i violinista, i ensems un hàbil arranjador, com ho demostren algunes de les seves peces que es conserven, com The much mustard, Down home rag, Caster home rag i St. Louis blues.
S'educà musicalment a Nova Orleans, finançat per la seva família, i el 1904 s'instal·là a Nova York, on amb l'ajuda del sindicat d'artistes de color fundà la New Amsterdam Music Association i el Clef Club, on hi actuaven més de cent músics. El 1910 creà l'Orquestra Europe, amb la qual acompanyà en diverses gires a la llavors més famosa parella de ball, Vernon i Irene Castle. El 1914 dirigí el primer concert “negre” celebrat al Carnegie Hall. En entrar els EUA a la Primera Guerra Mundial, Europe anà al front europeu amb el 369 Regiment, dirigint-hi una orquestra amb la col·laboració de Herb Flemming, que més tard seria un cèlebre trombonista.
Finalitzat el conflicte bèl·lic, amb aquesta mateixa formació orquestral, Europe enregistrà nombrosos blues, espirituals i rags per a la firma Pathé. El 9 de maig de 1919, durant una violenta discussió amb Herbert Wright, bateria de l'orquestra, aquest l'assassinà a ganivetades, posant un inesperat final a la carrera d'un dels més entusiastes difusors del jazz. La història d'Europe ha estat repetidament evocada en la cinematografia, per exemple en el film La història de Vernon i Irene Castle, que protagonitzaren Fred Astaire i Ginger Rogers el 1939.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 57, pàg. 1, ISBN 84-239-4557-X
# Word Error Rate

Word Error Rate (WER) és una mesura utilitzada habitualment en l'avaluació de sistemes de reconeixement de la parla o de traducció automàtica.
Calcula el nombre mínim d'insercions, esborrats i substitucions d'una paraula per una altra, necessaris per transformar una frase en una altra. Aquesta mesura es basa en la distància d'edició o de Levensthein, amb l'excepció que aquesta última es calcula a nivell de lletra i WER ho fa a nivell de paraula.
En tasques tant de traducció automàtica com de reconeixement de la parla, es calcula WER entre la frase generada pel sistema i una frase de referència correcta.
$WER={\frac {S+B+I}{N}}$
on
* S és el nombre de substitucions,
* B és el nombre d'esborrats,
* I és el nombre d'insercions,
* N és el nombre de paraules que té la frase de referència.
Per trobar el valor mínim de WER entre dos frases s'utilitza un algorisme de programació dinàmica.
Si considerem que $t_{1},t_{2}...,t_{n}$ són les primeres $i$ paraules de la frase generada i $r_{1},r_{2}...r_{n}$ les $r$ primeres de la frase de referència:
$WER(i,j)=\min {\begin{cases}WER(i-1,j)+1\\WER(i,j-1)+1\\WER(i-1,j-1)+\Delta (i,j)\end{cases}}$
on $\Delta (i,j)$ és 1 si les paraules $t_{i}$ i $r_{j}$ són diferents i 0 si són iguals.

## Vegeu també

* BLEU
# James Simon

James Simon (Berlín, 29 de setembre de 1880 - Auschwitz, 14 d'octubre de 1944) fou un compositor i musicòleg alemany nascut en el si d'una família jueva que va ser assassinada a Auschwitz el 1944 després del seu internament en Theresienstadt.
Va estudiar a l'Escola Superior de Música de Berlín piano amb Conrad Ansorge i a la composició amb Max Bruch. En la Universitat de Múnic, es doctorà l'any 1904 en filosofia amb la disertació Äbt Voglers Kompositorisches Wirken mit besonderer Berücksichtigung des romantischen Elements. A partir de 1907 fou professor del Conservatori Klindworth-Scharwenska de Berlín.
El 1934 es va veure obligat a abandonar Alemanya anà a Zúric, i després a Amsterdam, on va ser detingut i deportat a Theresienstadt. A partir d'aquí, el 12 octubre 1944 James Simon va abordar el transport a Auschwitz i va morir en una cambra de gas poc després de la seva arribada. Va ser vist per última vegada assegut a la maleta de compondre música.
Entre les seves composicions hi figuren sis llibres de melodies vocals i un concert per a piano. A més, se li deuen, els escrits: Faust in der Musik (1906) i Die Archesterbehandlung in Mozarts Operns vom Idomeneo bis zur Zauberflöte (1914).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 399 (ISBN 84 239-4556-1)
# Lawrence O'Donnell

Lawrence Francis O'Donnell, Jr. (Boston, Massachusetts, Estats Units, 7 de novembre de 1951) és un presentador. És l'amfitrió de The Last Word amb Lawrence O'Donnell, un programa de notícies i opinió que es transmet a MSNBC de dilluns a divendres a la nit.
Abans d'aconseguir el seu propi xou a la xarxa de cable, O'Donnell sovint va omplir com a amfitrió de Countdown with Keith Olbermann a MSNBC.
O'Donnell també ha aparegut com a analista polític a The McLaughlin Group, The Al Franken Show, i Countdown with Keith Olbermann. Va ser productor i escriptor de la sèrie NBC The West Wing (i va jugar el paper del pare del president en flashbacks) i creador i productor executiu de Mister Sterling. També és un actor i productor de cinema ocasional, que apareix com a personatge recurrent de Big Love que retrata un advocat.
O'Donnell va començar la seva carrera política com a ajudant del senador nord-americà Daniel Patrick Moynihan i va ser director general del Comitè de Finances del Senat. S'ha qualificat d'un "socialista europeu pràctic".
# Pere Figueras i Vigara

Pere Figueras i Vigara (Terrassa, 1963) és un historiador, publicista i escriptor català conegut per les seves obres sobre la història gràfica. Va obtenir la llicenciatura en Història de l'Art per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i ha treballat com a documentalista i membre del patronat de l'Arxiu Tobella de fotografia. És autor de diverses obres sobre història gràfica.
Figueras és membre fundador del Centre d'Estudis Històrics de Terrassa i de la revista Terme. També fou membre del jurat del Premi Ferran Canyameres de novel·la.
Ha treballat com a periodista per a La Vanguardia i altres mitjans. Com a publicista, ha estat director de producció comercial d'UPN i de Radio Club 25, director d'art i director creatiu a diferents agències (2005 - 2019).
Figueras és també un escriptor de novel·la negra i va ser guardonat amb el Premi Agustí Vehí / Vil·la de Tiana el 2021 pel seu original Fets Caldo, que va ser publicat el 2022 com a part de la col·lecció Crims.Cat de l'Editorial Alrevés.
L'estil narratiu de Figueras es caracteritza com a novel·la negra amb una forta càrrega satírica que s'enfoca a la destrucció dels mites de la societat i la cultura actuals.

## Obra publicada
### Història gràfica

* 1935-1985. 50 anys d'història gràfica de Terrassa. (Arxiu Tobella, 1985) · ISBN 8439854773
* Terrassa 1901-1919. (Arxiu Tobella, 1990) · ISBN 8440458290
* Terrassa L'hoquei. 80 anys d'història. (Ajuntament de Terrassa, 1992) · Dipòsit Legal B 30886-92
* Terrassa Gràfica. (Premsa de Terrassa / Caixa de Terrassa, 1995)

### Ficció

   * Fets Caldo. (Editorial Alrevés. Col·lecció Crims.cat. Barcelona, 2022)
   * El dia dels ximples. (Editorial Clandestina. Col·lecció Crims.cat, 87. Barcelona, 2024)

## Referències

* ↑ «Llegir en català. Pere Figueras.Associació d'Editorials independents».
* ↑ Llort, Lluís. «"Si vols escriure sobre ximples has d'escriure com un ximple"». [Consulta: 23 setembre 2024].
* ↑ «Centre d'Estudis Històrics de Terrassa. Qui som.».
* ↑ «Terme es presenta el 1986 com una publicació de caràcter historiogràfic.».
* ↑ «Director Art». Arxivat de l'original el 2014-12-16. [Consulta: 19 maig 2023].
* ↑ «Pere Figueras. Fets Caldo. Catàleg de l'Editorial Alrevès.». Arxivat de l'original el 2023-03-24. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Pere Figueras s’estrena en la novel·la negra amb ‘Fets caldo’». «L'estil narratiu de Figueras es caracteritza com a "novel·la negra amb una forta càrrega satírica que s'enfoca a la destrucció dels mites de la societat i la cultura actuals"»

## Enllaços externs

* Reportatge a TVT de Josep Maria Codina. Octubre 2022.
# Dicaris

Els dicaris (Dikarya) són un subregne del regne dels fongs que inclou els fílums dels ascomicots i dels basidiomicots, que generalment produeixen dicarionts, a vegades fent hifes, a vegades unicel·lulars, però sempre sense flagels.

## Referències

* ↑ Hibbett, D.S., et al. «A higher level phylogenetic classification of the Fungi». Mycol. Res., 111, 5, Mar 2007, pàg. 509-547. DOI: doi:10.1016/j.mycres.2007.03.004.
* ↑ Lutzoni F et al «Assembling the fungal tree of life: progress, classification, and evolution of subcellular traits». Amer J Bot, 91, 2004, pàg. 1446-1480.
* ↑ James, T.Y., et al «Reconstructing the early evolution of Fungi using a six-gene phylogeny». Nature, 443, 2006, pàg. 818-822. Arxivat de l'original el 2007-06-11. PMID: 17051209 [Consulta: 5 agost 2007]. Arxivat 2007-06-11 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* AFTOL classification at Dave Hibbett's site Arxivat 2021-04-23 a Wayback Machine.
# Casa Lluís Guarro (Sarrià)

La casa Lluís Guarro és un edifici situat als carrers de Carme Karr, 18-24, i de Setantí, 10-12, del barri de Sarrià de Barcelona. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectat el 1921 per l'arquitecte Antoni Puig i Gairalt com a residència de la família de l'industrial paperer Lluís Guarro i Casas. Des de la dècada de 1950, acull l'Escola Pública Italiana.

## Descripció

Edifici d'estil noucentista, que reinterpreta detalls de l'arquitectura popular catalana. Consta de dos cossos, un de planta baixa i dos pisos, i un altre amb façana al carrer. de planta baixa amb tres pisos. Hi destaca el gran ràfec del remat de la coberta realitzat amb bigues de fusta. A l'interior hi ha pintures murals de Josep Obiols a l'antiga sala de música.
També hi van col·laborar en el disseny interior artistes i artesans, com Xavier Nogués (decoració ceràmica del porxo), Joan Mirambell (jardí), Francesc Galí (ornamentació de mobles del menjador i de la sala de música) i Adrià Gual (decoració d'algunes habitacions).

## Referències

* ↑ «Casa Guarro (Scuola Elementare Statale Italiana)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Aspas, Erica «La mansió d'un industrial del paper acull un col·legi italià». El Periódico, 26-05-2010.
* ↑ de Oleza i Roncal, 2023.

## Vegeu també

* Casa Vídua de Guarro
* Casa Lluís Guarro

## Bibliografia

* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 129. ISBN 978-84-09-55644-1.
# Hazoua

Hazoua o Hezoua (àrab: حزوة, Ḥazwa) és una ciutat de frontera de Tunísia, situada uns 30 km a l'oest de Tozeur, a la governació homònims. A la seva rodalia es troben petits nuclis habitats com Bir Ashli, Bir El Khima, Bir Hamri, Bir Mouilech, Bir El Awabed, Bir el Kouche i Bir Sabet Abiar. Té menys de 3.000 habitants i era capçalera d'una delegació amb 3.610 habitants el 2004, amb un territori molt gran format per la part occidental del Chott el Gharsa i les terres a l'oest del Chott el Djerid, tot completament erm.

## Economia

La ramaderia i la situació de frontera són la base de la seva economia.

## Administració

Com a delegació o mutamadiyya, duu el codi geogràfic 62 55 (ISO 3166-2:TN-12) i està dividida en vuit sectors o imades:
* Hazoua (62 55 51)
* Hattem (62 55 52)
* Ain Ouled El Ggerissi (62 55 53)
Al mateix temps, des de l'11 de setembre de 2015 forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 62 16), constituïda pel decret governamental núm. 2015-1270.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 127-128. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Décret gouvernemental n°2015-1277 du 11 septembre 2015, relatif à la création de la commune de Joumine au gouvernorat de Bizerte» (pdf) (en francès), 22-09-2015. Arxivat de l'original el 10 de juny 2024. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].