# Maria I d'Escòcia

Maria d'Escòcia, també coneguda com a Maria Stuart(8 de desembre de 1542 - 8 de febrer de 1587) Fou reina d'Escòcia del 14 de desembre de 1542 al 24 de juliol de 1567. Única filla legítima de Jaume V i Maria de Guisa.
Va néixer sis dies abans de morir el seu pare. Quan el rei va morir, va succeir el seu pare en el tron escocès. Enric VIII d'Anglaterra proposà casar-la amb el seu fill, el futur Eduard VI, però els escocesos no ho acceptaren, i com a represàlia els anglesos cremaren Leith i atacaren Edimburg, alhora que devastaven la part sud-oriental del país. Això provocaria una forta reacció antiprotestant. El bisbe David Bethune va fer cremar el 1546 el predicador protestant George Wishart, deixeble de Martí Luter i proanglès, però alhora Bethune fou assassinat per uns conjurats protestants dirigits per John Knox.
Mentrestant, Maria, que es refugiava al Castell de Dumbarton, fou duta a França el 1548 sota la regència del bisbe Beton, i la hi casarien amb el futur rei de França Francesc II. Alhora, el nou regent lord Somerset va vèncer els anglesos a Pinkie (10 de setembre de 1547) i conquerí la fortalesa de Saint Andrew, refugi protestant dels seguidors de Wishart. Tots foren condemnats a galeres llevat el capitost, John Knox, qui aconseguí de fugir a Ginebra, on Joan Calví li va oferir aixopluc. El 1559 Knox va tornar a Escòcia i fundà l'església presbiteriana (1560).
El 1560 va morir Maria de Guisa i els francesos signaren el Tractat d'Edimburg, pel qual Maria renunciava a qualsevol pretensió sobre Anglaterra i els francesos abandonaven el país. Maria va tornar a Escòcia el 1561 i, pressionada pel comte de Lennox, es va casar amb el seu cosí Henry Stuart (Lord Darnley) el 1565, qui també era pretendent al tron anglès. El febrer de 1567, la residència del seu consort va ser destruïda per una explosió i Henry va ser trobat assassinat al jardí. Es va pensar que James Hepburn havia orquestrat l'assassinat, però va ser absolt dels càrrecs l'abril de 1567 i, al mes següent, es va unir en matrimoni amb la vídua. Després d'una revolta contra la reina, va ser tancada al castell del llac Leven. El 24 de juliol de 1567 la van forçar a abdicar a favor del seu fill d'un any d'edat. Després d'un intent fallit de recuperar el tron, va fugir cap al sud a la recerca de la protecció de la seua «cousin» o tia Elisabet I, reina d'Anglaterra. Abans d'arribar a Anglaterra, Maria ja havia reclamat drets al tron anglès i molts catòlics anglesos la consideraven la legítima sobirana, entre ells els participants en una rebel·lió coneguda com el Sollevaments del Nord. En percebre-la com una amenaça, Elisabet I la va confinar en diversos castells i palaus senyorials a l'interior de país. Després de divuit anys i mig sota custòdia, María va ser declarada culpable de conspirar per assassinar la reina anglesa l'any 1586. Va ser decapitada a l'any següent al castell de Fotheringhay.

## Primers anys i ascens al tron

Maria va néixer el 8 de desembre de 1542 al palau de Linlithgow (Escòcia). Era filla del rei escocès Jaume V i la seva segona esposa francesa, Maria de Guisa, que uns anys abans havia provocat un escàndol per la seva negativa a convertir-se en la quarta esposa del sobirà anglès Enric VIII. Segons algunes fonts, va néixer prematurament. Era l'única filla legítima del rei. María era reneboda d'Enric VIII, ja que la seva àvia paterna Margarida Tudor n'era germana. El 14 de desembre, sis dies després del seu naixement, va ser proclamada reina d'Escòcia, després de la mort del seu pare, probablement pels efectes d'un col·lapse nerviós després de la batalla de Solway Moss o per beure aigua bruta durant la campanya.
Una llegenda popular, registrada per primera vegada per John Knox, afirma que Jaume V, en escoltar al seu llit de mort que la seva dona havia donat a llum a una filla, va exclamar amb tristesa: «Va venir d'una noia i acabarà en una noia!» (It cam wi 'a lass and it will gang sense' a lass!). La dinastia Stuart havia obtingut el tron escocès pel matrimoni de Marjorie Bruce -filla de Robert I Bruce - amb Walter Stewart, VI gran senescal d'Escòcia. Per això, Jaume V es referia al fet que la Corona havia arribat a la família a través d'una dona i la perdria per una dona. Aquesta declaració llegendària va sorgir en realitat molt més tard, no per Maria, sinó d'una de les seves descendents, la reina Anna.
Maria va ser batejada a la propera església de St. Michael poc després de néixer. Es van escampar rumors que era feble i fràgil,, però un diplomàtic anglès, Ralph Sadler, va veure el nadó al palau de Linlithgow el març de 1543, desimbolta per la seva infermera, i va escriure al rei Enric VIII: «és tan bonica la nena tal com l'he vist per la seva edat i quan li agrada viure». a causa de la seva minoria d'edat, Escòcia va ser governada per regents fins que va aconseguirs l'adultesa. Des del principi, hi va haver dues reclamacions a la regència: una del cardenal catòlic David Beaton i una altra del protestant James Hamilton, II comte de Arran, el segon en la línia de successió al tron escocès. La reclamació de Beaton es basava en una versió del testament del rei, però que els seus oponents van descartar com una falsificació. Amb el suport dels seus amics i familiars, el comte d'Arran va ocupar la regència fins a 1554, quan la reina mare va aconseguir destituir-lo i prendre el poder.

## Tractat de Greenwich

Enric VIII d'Anglaterra va aprofitar la regència per proposar el matrimoni entre el seu fill i hereu Eduard i Maria, amb l'esperança d'una unió d'Escòcia i Anglaterra. L'1 de juliol de 1543, quan ella tenia sis mesos, es va signar el Tractat de Greenwich, que estipulava que, a l'edat de deu anys, es casaria amb Eduard i es traslladaria a Anglaterra, on Enric VIII podria supervisar la seva educació. També s'establia que els dos països romandrien legalment separats i que si la parella no tenia fills, la unió temporal es dissoldria. No obstant això, el cardenal Beaton va tornar al poder novament i va començar a impulsar una agenda pro-catòlica i profrancesa, el que va enfurismar a Enric VIII, qui volia trencar l'aliança escocesa amb França. Beaton volia portar-la al fortificat castell de Stirling, però el regent Arran es va oposar al trasllat, encara que va accedir quan els partidaris armats de Beaton es van reunir a Linlithgow. el comte de Lennox va escortar a Maria i la seva mare a Stirling el 27 de juliol de 1543 amb l'ajut de 3500 homes armats. Va ser coronada a la capella del castell el 9 de setembre de 1543, amb «la solemnitat que s'acostuma en aquest país, no és molt costosa», segons l'escrit de Ralph Sadler i Henry Ray.
Poc abans de la coronació, van ser arrestats per Enric VIII els comerciants escocesos que es dirigien a França i els seus béns van ser confiscats. Les confiscacions van causar ira a Escòcia i van motivar al comte d'Arran a aliar-se amb Beaton i convertir-se al catolicisme. El Tractat de Greenwich va ser anul·lat pel Parlament d'Escòcia al desembre.La supressió de l'acord de matrimoni i la renovació de la Auld Alliance entre França i Escòcia van impulsar el «Rough Wooing» per Enric VIII, una campanya militar dissenyada per imposar l'enllaç del seu fill amb Maria. Les forces angleses van muntar una sèrie de batudes en territori escocès i francès. El maig de 1544, el comte d'Hertford, futur duc de Somerset, va arribar al fiord de Forth amb l'esperança de prendre Edimburg i segrestar a Maria, però la reina mare va amagar a la nena a les cambres secretes del castell de Stirling. El maig de 1546, Beaton va ser assassinat per lairds (terratinents) protestants i, el 10 de setembre de 1547, nou mesos després de la mort d'Enric VIII, els escocesos van patir una dura derrota a la batalla de Pinkie Cleugh, en el que es va conèixer com «dissabte Negre» (Black Saturday). Els guardians de Maria, temorosos per la seva seguretat, la van enviar al priorat de Inchmahome per al voltant de tres setmanes i van recórrer als francesos demanant ajuda.
Enric II de França va proposar la unió de França i Escòcia amb les noces entre la jove reina i el seu fill de tres anys, el delfí Francesc. A Maria de Guisa li va semblar l'única solució raonable per resoldre la situació. Amb la promesa d'ajuda militar i el títol de duc a França, el comte d'Arran va acordar el compromís. El febrer de 1548, en assabentar-se que els britànics estaven tornant, Maria va ser traslladada, novament per seguretat, al castell de Dumbarton. Els anglesos van deixar al seu pas una estela de devastació i es van apoderar de la ciutat d'Haddington. Al juny, la molt esperada ajuda francesa va arribar a Leith per assetjar i finalment reprendre Haddington. El 7 de juliol, una assemblea escocesa celebrada a un convent proper a la ciutat va aprovar el Tractat de Haddington amb França.

## Vida a França

Amb l'acord matrimonial en vigor, Maria, de cinc anys, va ser enviada a França per passar els següents tretze anys a la cort dels Valois, on els seus parents, els Guisa, van controlar la política francesa durant un temps. La flota enviada per Enric II i comandada per Nicolas Durand de Villegagnon va navegar amb ella des de Dumbarton el 7 d'agost de 1548 i va arribar en una setmana -o més tard- a Roscoff (o Saint-Pol-de-Léon) a la Bretanya. va estar acompanyada per la seva pròpia cort, entre ells dos germanastres il·legítims i les «quatre Maríes» -quatre nenes de la seva mateixa edat, amb el mateix nom i filles d'algunes de les famílies més nobles d'Escòcia: Beaton, Seton, Fleming i Livingston -. Janet Stuart, mare de Mary Fleming i mitja germana de Jaume V, va ser nomenada institutriu.
Maria, a qui les fonts històriques de l'època la descriuen com una nena vivaç, bonica, dotada d'un caràcter amable i intel·ligent, va tenir una infància prometedora. En la cort francesa era la favorita de tots, excepte per l'esposa d'Enric II, Caterina de Mèdici. Va rebre la millor educació possible: va aprendre a tocar el llaüt i el virginal, es va conrear en prosa, poesia, equitació, falconeria i costura, i es va educar en francès, italià, llatí, espanyol i grec, a part de parlar el seu natiu escocès. la seva futura cunyada, Isabel de Valois, era la seva amiga íntima, de qui «retenia records nostàlgics en la seva vida posterior». la seva àvia materna, Antonieta de Borbó-Vendôme, va tenir una important influència en la seva infància i va ser una de les seves principals assessores.
La seva bellesa era lloada per molts dels seus contemporanis i la seva complexió física tenia el port solemne que s'apreciava en una sobirana. Els seus retrats mostren que tenia un cap petit i ovalada, un coll llarg i gràcil, cabell ros cendrós en la infància que es va enfosquir a la maduresa fins a aconseguir un color pèl-roig, ulls de color marró avellana, parpelles gruixudes i baixes, celles finament arquejades, pell suau i pàl·lida, front alt i regular amb característiques fermes. En algun moment de la seva infància o infantesa va contreure la verola, que no li va deixar marques visibles en el seu físic en tractar-se amb un ungüent especial;, però, Elisabet I va descriure la seva pell com a desfigurada per la malaltia. Era eloqüent i amb una talla particularment alta segons els estàndards de segle segle xvi, ja que va aconseguir una altura adulta de 5 peus i 11 polzades (1,80 m), mentre que el fill i hereu d'Enric II, Francesc, tartamudejava i era anormalment baix d'estatura. El rei francès va comentar: «des del primer dia que es van conèixer, el meu fill i ella es van entendre tan bé com si es coneguessin des de fa molt de temps». El 4 d'abril de 1558, Maria va signar un acord secret en el qual llegava Escòcia i la seva reclamació d'Anglaterra a la Corona francesa si ella moria sense descendència. Vint dies més tard, es va casar a la catedral de Notre-Dame de París amb el delfí de França, qui a més va ser proclamat rei d'Escòcia iure uxoris .

## Reclamant el tron anglès

El novembre de 1558 va morir la filla gran d'Enric VIII, Maria I, l'última reina catòlica d'Anglaterra, i va ser succeïda per la seva mitja germana Elisabet I. Segons la línia genealògica, la reina d'Escòcia era la segona en la successió del tron anglès després de la seva cosina Elisabet. Els drets reclamats es remuntaven als germans Enric VIII i Margarida Tudor (àvia paterna de Maria). Margarida va estar casada amb Jaume IV d'Escòcia, pare de Jaume V i avi de Maria. No obstant això, atès que Elisabet I era considerada il·legítima per molts catòlics a Europa -de fet, el seu propi pare l'havia tret de la línia de successió en anul·lar el seu matrimoni amb Anna Bolena -, Enric II de França va proclamar al seu fill gran i la seva dona com a reis d'Anglaterra; a França, les armes reials d'Anglaterra van ser aquarterades amb els escuts de Francesc i Maria. a Anglaterra, d'acord amb la tercera Llei de Successió, aprovada el 1543 pel Parlament, Elisabet va ser reconeguda com a hereva de la seva mitja germana, ja que l'última voluntat i testament d'Enric VIII havia exclòs als Stuart de la successió.
La reclamació del tron anglès va ser un permanent punt de fricció entre les reines d'Escòcia i Anglaterra. Quan Enric II va morir el 10 de juliol de 1559, a causa de lesions sofertes en una justa, Francesc (de 15 anys) i Maria (de 17) van ser declarats reis de França. Dos dels oncles de la reina -el duc de Guisa i el cardenal de Lorraine - dominaven llavors la política francesa i gaudien d'un poder anomenat per alguns historiadors com la Tirania Guisienne.
A Escòcia, el poder dels protestants Lords de la Congregació creixia a costa de la mare de Maria, qui retenia el control efectiu mitjançant l'ús de tropes franceses. Els lords protestants van convidar a les tropes angleses a Escòcia (Tractat de Berwick) en un intent d'assegurar la seva religió. El març de 1560, una revolta hugonota a França -la conjura d'Amboise - va impossibilitar que els francesos enviessin més suport. Els cinquanta-dos conspiradors d'Amboise van ser executats públicament i davant Francesc II, la seva mare Caterina, el seu germà Carles i Maria, qui va ser l'única que es va horroritzar, però va ser represa per la seva sogra, que li va recordar que «una reina no havia de sentir emocions». Els Guisa van enviar ambaixadors per negociar un acord. l'11 de juny de 1560, va morir la mare de Maria i el problema de les futures relacions francoescoceses era urgent. D'acord amb els termes del Tractat d'Edimburg, signat per representants de Maria el 6 de juliol de 1560, França i Anglaterra es van comprometre a retirar les seves tropes a Escòcia, mentre que el rei francès va reconèixer el dret d'Elisabet I a governar Anglaterra. La delicada situació política i religiosa a França no permetia altres solucions, però Francesc II i Maria -encara dolguda per la mort de la seva mare- es van negar a ratificar oficialment el tractat.

## Retorn a Escòcia

El 5 de desembre de 1560, al cap de dos anys de matrimoni, Francesc II va morir d'una infecció de l'orella mitjana que va derivar en un abscés cerebral. La seva vídua, de divuit anys, estava angoixada, va passar a vestir de blanc de dol i va viure en soledat el dol de quaranta dies; després es va traslladar a Lorena amb els seus oncles. Caterina de Médici, ja regent del germà de deu anys del rei mort, Carles IX, creia que dues reines vídues eren massa i, quan els Stuart havien de tornar a la cort, li va ordenar tornar a Escòcia per arreglar la greu crisi que s'estava gestant en seu país. de fet, el Parlament escocès, sense el consentiment reial, havia ratificat la modificació de la religió estatal, que va passar de catòlica a protestant. La reina es va negar a ratificar les lleis aprovades pel Parlament i la nova Església existia en un estat d'inseguretat jurídica.
Maria va partir a Escòcia nou mesos després i va arribar a Leith el 19 d'agost de 1561. A l'haver viscut a França des dels cinc anys tenia poca experiència amb la perillosa i complexa situació política a Escòcia; si no comptava amb el suport de la seva cosina Elisabet I, hauria de capitular ràpidament. Devota catòlica, era tractada amb sospita per molts dels seus súbdits, així com per la reina d'Anglaterra. Escòcia estava dividida entre faccions catòliques i protestants. El mig germà il·legítim de Maria, el comte de Moray, era un dels líders protestants. El reformador protestant John Knox predicava durament contra ella i la condemnava per anar a missa, dansar i fer servir roba molt elaborada, entre molts altres «pecats». Knox va ser convocat per la reina per objectar contra les seves malediccions, però no es va presentar; més tard, el va acusar de traïció, encara que va ser absolt i posat en llibertat.
Per decepció del bàndol catòlic, la reina va tolerar la supremacia protestant recentment establerta i va mantenir al seu mig germà, el comte de Moray, com el seu principal conseller. El seu consell privat de setze homes -nomenat el 6 de setembre de 1561- va ratificar en els seus càrrecs d'Estat als que ja els ocupaven i es va mantenir dominat pels líders protestants de la crisi de reforma de 1559-1560: els comtes d'Argyll, Glencairn i Moray. Només quatre dels consellers eren catòlics: els comtes d'Atholl, Erroll, Montrose i Huntly, qui a més era lord canceller. La historiadora moderna Jenny Wormald va trobar això excepcional i va suggerir que el fracàs de la reina de no poder nomenar un consell real que simpatizara amb els interessos catòlics i francesos indicava que el seu objectiu primordial era el tron anglès en detriment dels assumptes interns escocesos. A més, l'única incorporació posterior significativa al Consell, lord Ruthven, al desembre de 1563, era un altre protestant que personalment li desagradava. Amb això, reconeixia la seva falta de poder militar davant els lords protestants, al temps que seguia una política que enfortia els seus vincles amb Anglaterra. L'any 1562, es va aliar amb lord Moray en l'expulsió del principal magnat catòlic d'Escòcia, lord Huntly, que va encapçalar una rebel·lió a les Terres Altes contra ella.
Va enviar a William Maitland de Lethington com a ambaixador davant la cort anglesa per presentar el seu cas de presumpta hereva del tron. Elisabet I va refusar nomenar un possible hereu, ja que temia que al fer-ho estimularia una conspiració per desplaçar-la amb el successor designat: «conec la inconstància de la vila de Anglaterra, sé que sempre els disgusta el govern actual i tenen els ulls posats en la següent persona en la línia de successió ». No obstant això, Elisabet I va assegurar a Maitland que, entre els possibles hereus, la seva neboda era la seva preferida i la que tenia més drets legítims. a la fi de 1561 i principis de 1562, es van fer arranjaments perquè les dues reines es reunissin a Anglaterra, probablement a York o Nottingham, a l'agost o setembre de 1562, però al juliol Elisabet I va enviar a Henry Sidney a cancel·lar els plans a causa de la guerra civil a França.
Maria es va concentrar en trobar un nou marit provinent de la reialesa d'Europa que li garantís una aliança política útil. Sense demanar el seu consentiment, el cardenal de Lorena, el seu oncle, va iniciar negociacions amb l'arxiduc Carles d'Àustria, fill de l'emperador Ferran I. No obstant això, Maria no va veure cap avantatge en aquesta unió i va tenir un altercat amb el seu oncle, per haver-la involucrat massa en altres acords polítics. El seu propi intent de convenir un matrimoni amb el príncep Carles, l'hereu mentalment inestable de Felip II d'Espanya, va ser rebutjat per aquest últim.
En un intent per neutralitzar-la, Elisabet I li va suggerir que es casés amb el protestant anglès Robert Dudley, comte de Leicester -cunyat d'Henry Sidney i favorit o amant, segons algunes fonts, de la reina anglesa-, en qui confiava i creia que podia controlar. A més, amb Dudley, un protestant, tal unió hauria resolt satisfactòriament el doble problema de la reina anglesa. Va enviar un ambaixador -Thomas Randolph- a Escòcia per proposar el compromís de la seva neboda amb aquest noble anglès i que si ella acceptava Elisabet I «procediria a la inquisició del seu dret i títol per ser la nostra futura cosina i hereva». La proposta va quedar en no res, sobretot perquè Dudley no hi estava disposat.
D'altra banda, un poeta francès a la cort de Maria, Pierre de Boscosel de Chastelard, aparentment estava enamorat d'ella. a principis de 1563, va ser descobert en un registre de seguretat amagat sota el llit de la reina. Es veu que planejava sorprendre quan estigués sola i declarar-li el seu amor. Maria estava horroritzada i el va bandejar del regne, però ell va ignorar l'edicte i, dos dies després, es va obrir pas a la força a la seva habitació quan ella estava a punt de despullar-se. La reina va reaccionar amb fúria i por i, quan Moray va entrar corrent a l'habitació davant els crits d'auxili, va exclamar: «apunyala amb a teva daga al dolent!»; Moray no va accedir, ja que Chastelard ja havia estat reduït. El poeta va ser jutjat per traïció i decapitat. Maitland va afirmar que la passió de Chastelard era fingida i que ell era part d'un complot hugonot per desacreditar la reina i entelar la seva reputació.

## Matrimoni amb lord Darnley

El febrer de 1561, va conèixer breument al seu cosí nascut a Anglaterra, Henry Stuart, lord Darnley, quan estava de dol per Francesc II. Els pares de Darnley -el comte de Lennox i laomtessa de Lennox - eren aristòcrates escocesos i terratinents anglesos que havien enviat el seu fill a França per expressar el seu condol, a l'espera d'una possible unió entre el seu fill amb la reina escocesa. Tant Maria com Darnley eren nets de Margarida Tudor -germana d'Enric VIII d'Anglaterra- i descendents patrilineals dels grans senescals de país. Darnley era part d'un llinatge més recent dels Stuart amb la família Hamilton, descendent de Maria Stuart, comtessa d'Arran i filla del rei Jaume II. Més endavant, es van trobar el dissabte 17 de febrer de 1565 al castell de Wemyss a Escòcia, a on posteriorment Maria es va enamorar del «noi alt» -Elisabet I va esmentar que ell mesurava més de sis peus (aproximadament 1.80 m) -. Es van casar al palau de Holyrood el 29 de juliol de 1565, però, encara que tots dos eren catòlics, no s'havia obtingut una dispensa papal per al matrimoni de cosins germans.
Els estadistes anglesos William Cecil i el comte de Leicester havien treballat per obtenir la llicència de Darnley per viatjar a Escòcia des de la seva residència a Anglaterra. Encara que els seus consellers havien reunit a la parella, Elisabet I se sentia amenaçada pel matrimoni, ja que, a l'ésser descendent de la seva tia, tant Maria com Darnley reclamaven el tron anglès i els seus fills, si n'hi havia, heretarien aquesta pretensió. No obstant això, la insistència de Maria amb aquest matrimoni sembla haver sorgit de l'amor en lloc de l'estratègia política. Sobre això, l'ambaixador anglès Nicholas Throckmorton va declarar que «es diu que ella segurament està embruixada» i que a més l'enllaç només podia evitar-se «amb violència». La unió va enfurir Elisabet I, qui considerava que no havia d'haver tingut lloc sense el seu permís, ja que Darnley era el seu cosí i un súbdit anglès.
El matrimoni de Maria amb un líder catòlic va portar al seu mig germà, el comte de Moray, a unir-se a una gran rebel·lió al costat d'altres lords protestants -entre ells, els lords Argyll i Glencairn-. María va partir d'Edimburg el 26 d'agost de 1565 per enfrontar-s'hi i, el 30 d'aquest mes, Moray va entrar en aquesta ciutat, però poc després va abandonar el castell; la reina va tornar al mes següent per reunir més tropes. Pel que es va conèixer com la incursió de Chaseabout, Maria i les seves forces i Moray i els lords rebels van empaitar-se per Escòcia sense arribar al combat directe. Les tropes reials estaven impulsades per l'alliberament i restauració del fill de lord Huntly i el retorn de James Hepburn, comte de Bothwell, del seu exili a França. Incapaç de reunir prou suport, Moray va abandonar Escòcia a l'octubre per a sol·licitar asil a Anglaterra. María va ampliar el seu consell privat amb més catòlics -el bisbe de Ross John Lesley i l'alcalde d'Edimburg Simon Preston de Craigmillar - i protestants -el nou lord Huntly, el bisbe de Galloway Alexander Gordon, John Maxwell de Terregles i James Balfour-.
En poc temps, Darnley, descrit com físicament atractiu, però avorrit i violent, es va tornar arrogant i va exigir l'anomenada «corona matrimonial», el que li hauria fet sobirà amb drets sobre el tron si sobrevivia a la seva esposa. Maria va rebutjar la seva sol·licitud i la seva relació amb ell es va tensar, tot i que van concebre un fill a l'octubre de 1565. En una ocasió, Darnley va agredir físicament la seva dona en un intent infructuós de fer-la avortar. També estava gelós de l'amistat de Maria amb el seu secretari privat catòlic, David Rizzio, de qui es rumorejava que era el pare de l'infant. Rizzio, un astut i ambiciós músic d'origen piemontès, s'havia tornat el confident més íntim de la reina: les relacions entre tots dos eren tan estretes que es va començar a rumorejar que eren amants. L'estrany vincle va despertar l'acalorada hostilitat dels nobles protestants derrotats en la incursió de Chaseabout i, al març de 1566, Darnley va entrar en una conspiració secreta amb ells. El 9 de març, un grup de confabuladors, acompanyat per Darnley, va assassinar Rizzio davant l'embarassada Maria en un sopar al palau de Holyrood. L'endemà passat, el desil·lusionat Darnley va canviar de bàndol i la reina va rebre a Moray a Holyrood. En la nit de l'11 a l'12 de març, Darnley i Maria van escapar del palau i es van refugiar temporalment en el castell de Dunbar abans de tornar a Edimburg el 18 de març. Tres dels conspiradors -els lords Moray, Argyll i Glencairn- van ser restaurats a l'consell.
El fill de Maria i Darnley, Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia, va néixer el 19 de juny de 1566 al castell d'Edimburg, però l'assassinat de Rizzio va conduir inevitablement a la ruptura del matrimoni. Darnley era vist com un consort i governant incapaç, fins al punt que la seva dona el va privar gradualment de tota responsabilitat real i conjugal. A l'octubre de 1566, mentre s'allotjava a Jedburgh, en les marques escoceses, la reina feia llargs viatges a cavall d'almenys quatre hores cadascun per a visitar el comte de Bothwell al castell de l'Hermitage, on jeia malalt per les ferides sofertes en una escaramussa contra bandolers a la frontera. El viatge va ser utilitzat més tard pels seus enemics com a prova que tots dos eren amants, tot i que no van sorgir sospites en el moment perquè era acompanyada pels seus consellers i guàrdies. Immediatament després de tornar a Jedburgh, va patir una malaltia greu que incloïa vòmits freqüents, pèrdua de la vista, pèrdua de la parla, convulsions i lapses d'inconsciència; es creia que estava a punt de agonitzar o morir. La seva recuperació el 25 d'octubre va ser acreditada a l'habilitat dels seus metges francesos. La causa de la seva malaltia era desconeguda; els diagnòstics possibles van ser esgotament físic i estrès mental, una hemorràgia a causa d'una úlcera pèptica o porfíria.
Al castell de Craigmillar, prop d'Edimburg, Maria i els principals nobles es van reunir per discutir el «problema de Darnley» a finals de novembre de 1566. es va barrejar el divorci, però probablement es va acordar entre els lords presents l'eliminació de Darnley per altres mitjans: «es va pensar que era convenient i més profitós per al bé comú [...] que un ximple tan jove i un tirà tan orgullós no hauria de regnar o tenir autoritat sobre ells; [...] que [Darnley] hauria desil·lusionar d'una manera o altra; i qualsevol que aconsegueixi la gesta o la faci, hauria de defensar-los». Darnley temia per la seva seguretat i, després del baptisme del seu fill a Stirling poc abans de Nadal, es va dirigir a Glasgow per residir temporalment a les propietats del seu pare. a l'inici del viatge, havia patit febre -oficialment tenia verola, però és possible que patís sífilis o fos el resultat d'algun enverinament- i va romandre malalt durant algunes setmanes.
A finals de gener de 1567, Maria va ordenar al seu espòs tornar a Edimburg. Es va recuperar de la seva malaltia en una casa pertanyent al germà de James Balfour a l'antiga abadia de Kirk o'Field, just dins de les muralles de la ciutat. La reina el visitava diàriament, de manera que semblava que progressaven cap a una reconciliació. En la nit del 9 al 10 de febrer de 1567, va anar a veure-ho a primera hora de la nit i després va assistir a les celebracions de noces d'un membre de la seva família, Bastian Pagez. A les primeres hores del matí, una explosió va devastar Kirk o'Field i Darnley va ser trobat mort al jardí, aparentment sufocat. No hi havia marques visibles d'estrangulament o violència en el cos. Aquest fet, que havia de ser la salvació de Maria, va danyar greument la seva reputació, tot i que encara es dubtava que estigués al corrent del pla per assassinar el seu marit. També Bothwell, Moray, Maitland i el comte de Morton estaven entre els sospitosos. La reina d'Anglaterra va enviar una carta a la seva neboda per tractar els rumors: «no compliria amb el deure d'una familiar fidel o una amiga afectuosa si no [...] et digués el que tothom està pensant. Els homes expliquen que, en lloc d'atrapar els assassins, estàs mirant a través dels teus dits mentre escapen; que no buscaràs venjar-te sobre aquells que t'han fet això amb tant plaer, com si el fet mai hagués tingut lloc o que els que ho van fer haguessin tingut assegurada la impunitat. Per mi, et prego que creguis que no estimaria tal pensament».
A finals de febrer, els lords creien que Bothwell era culpable de l'assassinat de Darnley. Lennox, pare de Darnley, va exigir que Bothwell fora enjudiciat davant els estaments del Parlament, al que Maria va accedir, però va ser denegada la sol·licitud de Lennox d'una pròrroga per reunir proves. En absència de Lennox i sense evidència presentada, Bothwell va ser absolt després d'un judici de set hores el 12 d'abril. Una setmana després, Bothwell va aconseguir convèncer més de dues dotzenes de lords i bisbes de signar el Ainslie Tavern Bond («vincle de la taverna Ainslie»), en el qual van acordar donar suport al seu objectiu de casar-se amb la reina.

## Arrest a Escòcia i abdicació

Entre el 21 i el 23 d'abril de 1567, va visitar per última vegada al seu fill, de deu mesos d'edat, a Stirling. El 24 d'abril, en el seu camí de tornada a Edimburg, amb el seu consentiment o no, va ser segrestada per Bothwell i els seus sequaços, i la van portar al castell de Dunbar, on va poder haver-la violat i, per tant, de manera irreparable, consumat el matrimoni planejat a Ainslie, al que presumptament ella també s'havia compromès, segons els anglesos. El 6 de maig, Maria i Bothwell van tornar a Edimburg i, el 15 de maig, al palau de Holyrood o l'abadia de Holyrood, es van casar amb els ritus protestants. Bothwell i la seva primera dona, Jean Gordon, germana de lord Huntly, s'havien divorciat dotze dies abans. Originalment, Maria pensava que molts nobles havien donat suport el seu matrimoni, però les coses aviat es van sortir de control entre Bothwell -amb el nou títol de duc d'Orkney- i els seus antics companys, perquè el matrimoni va resultar ser molt impopular entre els escocesos. Els catòlics consideraven il·lícit el matrimoni, ja que no reconeixien el divorci de Bothwell ni la validesa de la cerimònia protestant. Tant els protestants com els catòlics es van sorprendre que la reina es casés amb el presumpte assassí del seu espòs. La convivència entre ells era tempestuosa i Maria aviat es va desanimar. Vint-i-sis parells d'escocesos, coneguts com els lords confederats, es van revoltar contra ella i Bothwell, i van organitzar un exèrcit per destronar-los. Els reis es van enfrontar als lords a Carberry Hill el 15 de juny, però no hi va haver batalla, ja que les tropes reials van desertar durant les negociacions, i perquè Maria va accedir a lliurar-se als lords amb la condició que la restituïssin al tron i deixessin anar al seu espòs. Bothwell va rebre un salconduit a través del camp i els lords van escortar a Maria a Edimburg, on multituds d'espectadors la van escridassar com una adúltera i assassina. Els lords van trencar la seva promesa i, a la nit següent, Maria va ser tancada al castell d'una illa al llac Leven. Entre el 20 i el 23 de juliol, Maria va tenir un avortament espontani de bessons. el 24 de juliol es va veure obligada a abdicar en favor del seu fill d'un any, que va ascendir al tron amb el nom de Jaume VI; El comte de Moray va ser nomenat regent. Bothwell va ser enviat a l'exili a Dinamarca, on va estar a la presó, va embogir i va morir el 1578.

## Fugida, reclusió a Anglaterra i mort

El 2 de maig de 1568, Maria va escapar del castell del llac Leven amb l'ajut de George Douglas, germà del comte de Morton i senyor del castell. Va aconseguir reunir un exèrcit de 6000 homes, es va llançar al camp de batalla i va muntar al capdavant dels seus soldats, instant-los a seguir el seu exemple; es va enfrontar a unes forces més petites de Moray a la batalla de Langside el 13 de maig. Derrotada, va fugir al sud i, després de passar la nit a l'abadia de Dundrennan, va creuar el fiord de Solway cap a Anglaterra en un vaixell de pesca el 16 de maig. Pensava buscar refugi en aquest país basant-se en una carta de la seva tieta Elisabet I on aquesta li prometia ajuda. Va desembarcar a Workington (Cumberland) i va pernoctar a l'ajuntament d'aquest llogaret. El 18 de maig, els funcionaris locals la van recloure sota custòdia preventiva en el castell de Carlisle.
Aparentment esperava que Elisabet I l'ajudés a recuperar el tron, però la seva tieta era cautelosa i va ordenar una investigació sobre la conducta dels lords confederats i si ella era culpable de l'assassinat de Darnley. A mitjans de juliol de 1568, les autoritats angleses van traslladar a Maria al castell de Bolton, que estava lluny de la frontera escocesa, però no gaire a prop de Londres. Una comissió d'investigació o «conferència», com se la coneixia, es va establir a York i, després, a la Ciutat de Westminster, entre octubre de 1568 i gener de 1569. Mentrestant, a Escòcia, els seus seguidors es van enfrontar en una guerra civil contra el regent Moray i els seus successors.

### Les «cartes del cofre»

Maria es va oposar a ser jutjada per qualsevol tribunal, invocant la seva condició de «reina consagrada piadosament», i perquè l'encarregat de presentar l'acusació era el seu mig germà el comte de Moray, regent d'Escòcia durant la minoria d'edat del rei Jaume, el principal motiu era mantenir-la fora de país i als seus seguidors sota control. Maria no podia reunir-se amb aquests últims ni parlar en la seva defensa davant del tribunal. A més, no va voler participar en la investigació a York -va enviar representants en el seu lloc-, encara que de totes maneres la seva tieta va prohibir que assistís. Com evidència en contra seva, Moray va presentar les denominades «cartes del cofre», vuit missives sense signatura suposadament propietat de Maria dirigides a Bothwell, dos certificats de matrimoni i un o diversos sonets amorosos, que, segons Moray, es van trobar en un cofre de plata daurada d'aproximadament un peu (30 cm) de llarg i decorat amb el monograma reial del mort Francesc II de França. L'acusada va negar haver-les escrit i va mantenir que, com la seva lletra no era difícil de reproduir, eren falsificacions. Els documents resultaven crucials per als acusadors perquè demostrarien la seva complicitat en l'assassinat de Darnley. El líder de la comissió d'investigació, el duc de Norfolk, les va descriure com cartes «horribles» i balades «diverses i afectives», mentre que alguns membres de la conferència van enviar còpies a la reina anglesa, insistint en el fet que, si eren autèntiques, provarien la culpabilitat de la seva neboda.
La validesa probatòria de les cartes ha estat font de controvèrsia entre els historiadors, per als que és impossible verificar-les, ja que els originals, escrits en francès, probablement van ser destruïts l'any 1584 per Jaume VI, mentre que les còpies -en francès o traduïdes a l'anglès- que encara es conserven no conformen un tot complet. Hi ha transcripcions impreses incompletes en anglès, escocès, francès i llatí des de la dècada de 1570. Altres documents examinats són el certificat de divorci de Bothwell i Jean Gordon. El comte de Moray havia enviat un missatger al setembre a Dunbar per obtenir una reproducció de les actes dels registres de la ciutat.
Els seus biògrafs -Antonia Fraser, Alison Weir i John Guy, entre d'altres- han arribat a la conclusió que probablement els documents eren falsificacions, que es van inserir passatges incriminatoris en cartes genuïnes o que les missives van ser escrites per Bothwell per una altra persona o per María a una altra persona. Guy va assenyalar que les cartes són inconnexes i que el llenguatge i la gramàtica francesa emprats en els sonets són massa rudimentaris per a algú amb l'educació que va tenir ella. Tot així, certes frases de les cartes -com versos en l'estil de Ronsard - i algunes característiques en la redacció serien compatibles amb els escrits coneguts de Maria.
Les «cartes del cofre» no van aparèixer públicament fins a la conferència de 1568, tot i que el consell privat escocès ja les havia vist el desembre de 1567. Maria va ser pressionada a abdicar i va estar captiva durant gairebé un any a Escòcia. Per assegurar la seva reclusió i forçar l'abdicació, els documents mai van arribar a fer-se públics. Wormald va considerar que aquesta reticència per part dels escocesos a mostrar les cartes i propiciar la seva destrucció l'any 1584 constitueix, independentment del seu contingut, una prova que contenien evidències reals contra la reina, mentre que Weir va argüir que demostren que els lords escocesos van necessitar temps per fabricar-les. Almenys alguns dels contemporanis de Maria que van llegir les cartes no tenien dubtes que eren autèntiques; entre ells hi havia el duc de Norfolk, qui en secret va conspirar per casar-se amb ella en el transcurs de la investigació, encara que després ho negaria quan Elisabet I va al·ludir als seus plans de matrimoni: «mai diria que es casaria amb una altra persona algú que ni tan sols està segur al seu coixí».
La majoria dels comissionats, després d'un estudi del contingut i una comparació de mostres de la cal·ligrafia de l'acusada, van reconèixer les cartes com genuïnes. Com possiblement hauria desitjat, Elisabet I va concloure la investigació amb un veredicte que no provava res ni contra els lords confederats ni contra la seva neboda. Per raons sobretot polítiques, no desitjava condemnar d'assassinat a Maria ni tampoc «absoldre-la», de manera que mai hi va haver cap intenció real de procedir per via judicial. A la fi, el comte de Moray va tornar a Escòcia com a regent, mentre la detinguda va romandre sota custòdia a Anglaterra. Elisabet I havia aconseguit sostenir al poder un govern protestant a Escòcia sense haver de condemnar ni alliberar la seva sobirana legítima. Segons l'opinió de Fraser, va ser un dels «judicis» més estranys en la història del dret anglès: es va concloure sense trobar culpable a cap de les parts, ja que una va tornar a Escòcia i l'altra va romandre presa.

### Conspiracions

Després de la indagació de York, el 26 de gener de 1569, Elisabet I va ordenar a Francis Knollys, espòs de Catherine Carey, que fes d'escorta a Maria al castell de Tutbury i la posés sota custòdia de George Talbot, VI comte de Shrewsbury i la seva temuda dona, Bess de Hardwick, els qui van ser els seus guardians durant quinze anys i mig, excepte unes breus interrupcions. Elisabet I considerava que les reclamacions dinàstiques de la seva neboda eren una amenaça seriosa i per això la va confinar a les propietats de Shrewsbury, com Tutbury, el castell de Sheffield, la mansió Wingfield i Chatsworth House, ubicats a l'interior d'Anglaterra, a mig camí entre Escòcia i Londres i distants de la mar. A Maria se li va permetre tenir el seu propi personal domèstic -de voltant de setze servents - i necessitava trenta carros per transportar les seves pertinences d'una residència a una altra. Les seves estances estaven decorades amb fins tapissos i catifes, així com el seu baldaquí en el qual tenia brodada la frase en francès En ma fin gît mon commencement («en el meu fi està el meu principi»). En les residències vivia amb les comoditats d'una aristòcrata, excepte que només se li permetia sortir sota estricta supervisió. Va passar set estius a la ciutat balneària de Buxton i gran part del seu temps brodant. Al març, la seva salut es va deteriorar, probablement per porfíria o sedentarisme, i va començar a tenir forts dolors a la melsa, però el trasllat a una altra residència de Wingfield tampoc va millorar la situació. Al maig, mentre estava a Chatsworth House, la van atendre dos metges. En els anys 1580, va tenir un greu reumatisme en els seus membres que la feia coixejar.
El maig de 1569, Elisabet I va intentar intervenir en la restauració de la seva neboda a canvi de garanties per a la religió protestant, però una convenció celebrada a Perth va rebutjar el tracte rotundament. Maria va entaular en aquells dies una relació epistolar amb Thomas Howard, quart duc de Norfolk, l'únic duc anglès i cosí d'Elisabet I. Esperava poder casar-se amb «el meu Norfolk», com l'anomenava, i ser lliure, sense esmentar que confiava que obtindria l'aprovació real per al seu nou matrimoni. A més, el comte de Leicester li va enviar una carta informant-la que, si conservava la fe protestant a Escòcia i es casava amb Norfolk, els nobles anglesos la farien tornar al tron d'Escòcia i seria l'hereva legítima de la seva tieta a Anglaterra. En aquest punt, Norfolk i Maria es van comprometre i ell li va enviar un anell de diamants. Al setembre, Elisabet I va descobrir les negociacions secretes i, enfurismada, va fer que portessin al duc de Norfolk a la Torre de Londres, on va estar reclòs entre octubre de 1569 i agost de 1570, mentre que Maria va ser traslladada novament a Tutbury amb un nou carceller, Huntington. El maig de 1570 va ser novament portada a Chatsworth House, però en el mateix període el papa Pius V va promulgar la butlla Regnans in Excelsis («Regnant sobre les altures») que va excomunicar a la reina d'Anglaterra i va alliberar d'obediència als súbdits catòlics.
Moray va ser assassinat el gener de 1570 i la seva mort va coincidir amb una rebel·lió al nord d'Anglaterra en la qual alguns senyors locals van organitzar un pla de fuga per alliberar Maria, encara que ella no va participar en ell perquè encara confiava en la possibilitat que la seva tieta, llavors rondant els quaranta anys, soltera i sense hereus, la fes hereva del tron. Aquests aixecaments van convèncer a Elisabet I de què Maria era una amenaça. Tropes angleses van intervenir en la guerra civil escocesa i van consolidar el poder de les forces antimarianes. Els principals secretaris anglesos - Francis Walsingham i William Cecil, lord Burghley- van vigilar la detinguda acuradament amb l'ajuda d'espies instal·lats en el seu cercle proper. Cecil va visitar a Maria al castell de Sheffield i li va presentar una llarga sèrie d'articles que establirien l'aliança entre ella i la seva tieta. Els acords van incloure la ratificació del Tractat d'Edimburg, amb la relativa renúncia al tron anglès per part de Maria; a més, aquesta última no podria casar-se sense el consentiment de la seva tia. No obstant això, el resultat va ser en va i, a la primavera de 1571, Maria va expressar, en una carta al comte de Sussex, que tenia poca confiança en la resolució dels seus problemes.
L'agost de 1570, el duc de Norfolk va ser alliberat de la Torre i, poc després, va participar en una conspiració molt més perillosa que l'anterior. Un banquer italià, Roberto Ridolfi, va actuar com a intermediari entre el duc i Maria perquè tots dos es casessin amb el suport de potències estrangeres. De fet, en el pla, Fernando Álvarez de Toledo y Pimentel duc d'Alba envairia Anglaterra des dels Països Baixos Espanyols per provocar un aixecament dels catòlics anglesos, amb el qual Elisabet I seria capturada i Maria ascendiria al tron juntament amb el seu futur consort, qui probablement seria el governador dels Països Baixos i mig germà de Felip II d'Espanya, Joan d'Habsburg i Blomberg. Comptaven amb el suport del papa Gregori XIII, però ni Felip II ni el duc d'Alba tenien intencions d'assistir al duc i a més la rebel·lió a Anglaterra no estava garantida. Elisabet I, posada en alerta pel gran duc de Toscana, s'havia assabentat fàcilment dels plans de Ridolfi, va descobrir el complot i va fer arrestar els conspiradors. Norfolk, detingut el 7 de setembre de 1571, va ser jutjat al gener de 1572 i executat el 2 de juny del mateix any. Amb el suport de la reina, el Parlament va presentar un projecte de llei que impedia que Maria ascendís al tron anglès el 1572, tot i que Elisabet I es va negar inesperadament a donar el seu consentiment reial. Es van publicar les «cartes de l'cofre» a Londres per desacreditar la detinguda i van continuar les trames centrades en ella. Després de la conspiració de Throckmorton de 1583, Walsingham va presentar al Parlament els projectes del «Vincle d'Associació» (Bond of Association) i la Llei per a la Seguretat de la Reina, que castigava amb la mort a qualsevol que conspirase contra Elisabet I i impedia que un successor putatiu es beneficiés del seu assassinat. Donades les nombroses conjures en el seu nom, el «Vincle d'Associació» va resultar ser un precedent legal clau per a la posterior sentència de mort; no era legalment vinculant, però va ser signat per milers de persones, fins i tot la mateixa Maria.
L'any 1584, Maria va proposar una «associació» amb el seu fill Jaume VI i va anunciar que estava a punt per quedar-se a Anglaterra, que renunciaria a la butlla d'excomunió del romà pontífex i es retiraria de l'escena política, amb el que suposadament abandonaria les seves reclamacions sobre la Corona anglesa. Així mateix, es va oferir per participar en una lliga ofensiva contra França. Pel que fa a Escòcia, va proposar una amnistia general, va donar suport a la idea que Jaume VI havia de casar-se amb el consentiment d'Elisabet I i, també, que no hi hauria cap canvi en assumptes de religió. La seva única condició era la immediata flexibilització de les condicions del seu captiveri. Jaume VI va estar d'acord amb la idea per un temps, però després la va rebutjar i va signar un tractat d'aliança amb Elisabet I, amb el qual va abandonar a la seva mare. La reina anglesa també va refusar la «associació» perquè no confiava que la seva neboda cessés de conspirar contra ella durant les negociacions.
Al febrer de 1585, l'espia gal·lès William Parry va ser condemnat a mort per conspirar en un intent d'assassinat d'Elisabet I, sense que Maria ho sabés, tot i que el seu propi agent Thomas Morgan estava implicat en la trama. Després d'això, es va ordir l'anomenada conspiració de Babington, el resultat de diverses confabulacions amb diferents propòsits, però que en realitat era un parany preparat per Francis Walsingham, el líder dels espies d'Elisabet I, i els nobles anglesos contra Maria, ja que consideraven inevitable l'execució de la «monstruosa dragona escocesa». Des d'abril de 1585, Maria estava confinada al castell de Tutbury, sota la custòdia d'Amias Paulet, un purità «immune a l'encant» de la reina destronada i que, a diferència de Knollys i Shrewsbury, la trobava molesta i va fer el possible per endurir les condicions del seu aïllament. Paulet llegia totes les cartes de Maria i també li impedia enviar secretament a través de les bugaderes; a més, no tolerava que donés caritat als pobres, perquè creia que era una forma de congraciar-se amb el poble local. Va arribar al punt de voler cremar-li un paquet que contenia «immundícia abominable», a saber, rosaris i teles de seda amb la inscripció Agnus Dei («Anyell de Déu»). A causa que Maria no tolerava l'ambient malsà de Tutbury, van decidir traslladar-la a una mansió pairal envoltada d'un fossat a Chartley, residència del comte d'Essex, on va arribar per Nadal .
Gilbert Gifford, un missatger involucrat en el pla per alliberar Maria, al seu retorn de França, va ser capturat per Walsingham i el va convèncer perquè treballés per a ell: una vegada que Paulet va ser informat, Gifford va poder contactar a Maria, qui no havia rebut cartes des de l'any passat, i li va posar al corrent d'una forma de contactar amb els seus corresponsals francesos, sense que Paulet s'assabentés. Maria dictava les seves cartes a la seva secretària, qui les codificava, les embolicava en una bossa de cuir i les inseria en els taps de barrils de cervesa que proveïen regularment al palau. Les cartes arribaven a mans de Gifford a la propera Burton i les lliurava a Paulet, qui les desxifrava i les enviava a Londres amb Walsingham. Un cop copiades, Gifford les lliurava a l'ambaixador francès, que les portava amb ell a Thomas Morgan, corresponsal de Maria a París.
D'aquesta manera, la falsa conspiració de Gifford per alliberar Maria es va trobar amb un complot real d'uns joves cavallers anglesos catòlics. El líder d'aquest grup, que veia la reina escocesa com una màrtir, era Anthony Babington: el seu pla era matar Elisabet I i col·locar a Maria en el tron. Babington, qui havia tingut contacte amb Morgan en el passat, sense saber-ho havia caigut en el parany de Walsingham. Maria, al no prestar tanta atenció a les intrigues de la noblesa local, se sentia fora de perill amb Babington i Morgan; per això, va entrar en correspondència amb Babington, qui el 14 de juliol li va enviar el pla de fuga i regicidi d'Elisabet I. Walsingham, amb la carta de Babington ja desxifrada, esperava la resposta de Maria, que faria servir per acusar-la de alta traïció. Maria, confosa i indecisa sobre què fer, va demanar opinió a la seva secretària, qui li va aconsellar que abandonés aquests plans, com sempre feia. A la fin, Maria va decidir respondre i, el 17 de juliol, va escriure una carta en què detallava les condicions del seu alliberament, però no va donar resposta al pla d'assassinat de la seva tia. D'aquesta forma, la seva complicitat no era clara, raó per la qual Phelippes, el desxifrador de Walsingham, va afegir una postdata relativa a l'intent de regicidi. Dos dies després de l'enviament, la missiva estava en mans de Walsingham i Phelippes i, el 29 de juliol, va arribar a Babington, que va ser detingut el 14 d'agost i portat a la Torre de Londres, on va confessar tot.

### Judici

Un cop descoberts, els conspiradors van ser torturats, jutjats sumàriament i esquarterats. L'11 d'agost de 1586, Maria va ser arrestada mentre cavalcava i portada a la porta d'entrada de Tixall. Amb les missives interceptades des Chartley, els captors estaven convençuts que Maria havia ordenat l'intent d'assassinat de la seva tia. Sempre sota custòdia de Paulet, va ser traslladada al castell de Fotheringhay en un viatge de quatre dies, que va finalitzar el 25 de setembre. Als juristes els va resultar difícil organitzar el procés, ja que un sobirà estranger no podia ser jutjat i, en aquest cas, hauria de ser enviat a l'exili; van buscar antecedents d'altres monarques processats en un tribunal, però els resultats van ser poc concloents: el desconegut Gaietà - tetrarca de l'època de Juli Cèsar -, Licini I - cunyat de Constantí I el Gran -, Conradí de Sicília i Joana I de Nàpols. Tampoc comptaven amb suficients instruments legals: de fet, en aquest moment, la llei disposava que un acusat fos jutjat pels seus parells i estava clar que cap dels més alts lords anglesos era com la reina escocesa; a més, la mateixa Elisabet I no podia jutjar-la. A la fi, els juristes es van basar en el fet que el «crim» havia passat a Anglaterra i, amb aquest argument, van poder procedir i establir un tribunal format pels nobles anglesos més importants.
A l'octubre es va crear el tribunal de trenta-sis nobles, Entre ells Cecil, Shrewsbury i Walsingham, per jutjar a Maria pel delicte d'alta traïció, d'acord amb la Llei per a la Seguretat de la Reina. enardida, va negar els càrrecs i, al principi, va refusar sotmetre's al procés. Davant els ambaixadors anglesos que la van citar l'11 d'octubre, va dir: «Com és que la vostra senyora no sap que vaig néixer reina? Creieu que denigraré la meva posició, el meu estatus, la família de la qual vinc, el nen que em succeirà, els reis i prínceps estrangers els drets són trepitjats en la meva persona, en acceptar tal requeriment? No! Mai! Per més tort que sembli, el meu cor és ferm i no patirà cap humiliació». L'endemà, va rebre la visita d'una delegació de comissionats, entre ells Thomas Bromley, qui li va dir que, encara que protestés, era una súbdita anglesa i estava subjecta a les lleis d'Anglaterra i, per tant, havia de presentar-se a l'opinió, perquè, en cas contrari, seria condemnada in absentia. Maria es va estremir, va plorar i va rebatre el tracte de súbdita anglesa i que hauria preferit «morir mil vegades» abans que reconèixer-se com a tal,, ja que estaria negant el dret diví dels reis i admetent la supremacia de les lleis angleses també des del punt de vista religiós. Finalment els va dir: «mireu les vostres consciències i recordeu que el teatre mundial és més ampli que el regne d'Anglaterra».
Conscient que irremeiablement seria condemnada a mort, va capitular el 14 d'octubre i en les seves cartes va comparar el procés amb passatges de la Passió de Crist. En el judici va protestar perquè li van negar la revisió de l'evidència, li van prendre els seus documents i li van impedir l'accés a un advocat, i va al·legar que, a l'ésser una reina ungida estrangera «consagrada per Déu», mai havia estat una súbdita anglesa i, per tant, no podia ser condemnada per traïció. Després del primer dia del judici, cansada i afligida, va dir als seus servents que se sentia com Jesús enfront dels fariseus que cridaven «Fora! Fora! Crucifica'l! » (Cf. Joan 19: 15). A la fi del judici, va pronunciar davant els seus jutges: «els meus senyors i cavallers, poso el meu cas en mans de Déu».
Va ser declarada culpable el 25 d'octubre i sentenciada a mort gairebé per unanimitat, excepte per un comissionat, Edward la Zouche, XI baró de Zouche, que va expressar certa dissidència. No obstant això, Elisabet I va titubejar en el moment de signar l'execució, fins i tot amb el Parlament anglès pressionant per complir la sentència, a causa que estava preocupava que l'assassinat d'una reina estrangera fos un precedent infame i temia les conseqüències, sobretot si, en venjança, Jaume VI d'Escòcia, el fill de la condemnada, organitzés una aliança amb les potències catòliques per envair Anglaterra. Com que no suportava tanta responsabilitat, Elisabet I va preguntar a Paulet, l'últim custodi de la seva neboda, si podria idear una manera clandestina d'«escurçar la vida» de Maria per evitar les conseqüències d'una execució formal, però ell va rebutjar fer-ho perquè no faria «un naufragi de la meva consciència o deixaria una taca tan gran en la meva humil descendència». L'1 de febrer de 1587, Elisabet I va signar la sentència de mort i la va confiar a William Davison, un conseller privat. el 3 de febrer, deu membres de consell privat d'Anglaterra -convocats per Cecil sense el coneixement de la reina- van decidir complir immediatament amb la sentència.

### Execució

A Fotheringhay, la nit del 7 de febrer de 1587, van comunicar a Maria la seva execució l'endemà. Va passar les últimes hores de la seva vida resant, repartint les seves pertinences entre el seu cercle proper i escrivint el seu testament i una carta adreçada al rei de França. Mentrestant, es va erigir el cadafal en el gran saló del castell, de dos peus (0.6 m) d'altura i cobert amb mantells negres. Tenia dos o tres graons i estava moblat amb el tall, un coixí perquè s'agenollés-tres banquetes, per a ella i els comtes de Shrewsbury i els comtes de Kent, qui van estar presents durant l'execució. El botxí Bull i el seu ajudant van postrar-se davant ella i li van demanar perdó, ja que era habitual que ho fessin davant els sentenciats a mort; ella va respondre: «us perdono amb tot el meu cor, perquè ara, espero, donareu fi a tots els meus problemes». Les seves serventes -Jane Kennedy i Elizabeth Curle- i els botxins la van ajudar a treure's les peces externes, que van revelar un 'jupon de vellut i un parell de mànigues marró carmesí, el color de la passió dels màrtirs catòlics, especialment triat per ella perquè volia morir com una màrtir catòlica davant els protestants anglesos, amb un cosset negre setinat i ornaments negres. Quan es va despullar, va somriure i va dir que «mai ningú [m'havia] preparat així ... Ni mai [m'havia] tret la roba acompanyada». Kennedy li va cobrir els ulls amb un vel blanc brodat en or. Maria es va agenollar sobre el coixí davant del tall, va col·locar el seu cap sobre i va estendre els braços. Les seves últimes paraules van ser: In manus tuas, Domine, commendo Spiritum meum («A les teves mans, oh Senyor, encomano el meu esperit»; Cf. Lucas 23:46).
El botxí no la va decapitar d'un tall. El primer va fregar el coll i va caure sobre la part posterior del seu cap, mentre el segon cop va tallar el coll, excepte alguns tendons, que el botxí va retallar usant la destral. Després, va aixecar el cap i va declarar: «Déu salvi la reina» (God save the Queen). En aquest moment, els rínxols castanys van resultar ser una perruca i el cap va caure a terra, i va evidenciar que tenia cabells blancs i molt curt. El nebot de Cecil, present en l'execució, ha informat al seu oncle que els «llavis es agitar cap amunt i avall un quart d'hora després que van tallar el cap» i que un gos petit, propietat de la reina, va sortir del seu amagatall entre les faldilles, encara que el testimoni presencial Emanuel Tomascon no va incloure aquests detalls en el seu «informe exhaustiu». els articles que ella suposadament va utilitzar o portar en la seva execució són de dubtosa procedència; els relats contemporanis afirmen que la seva roba, el tall i tot el que va tocar la seva sang van ser incinerats a la xemeneia del gran saló per impedir als caçadors de relíquies.
Quan Elisabet I va saber el que havia passat, es va indignar i va afirmar que Davison havia desobeït les seves instruccions de no desvincular-se de l'ordre i que el consell privat havia actuat sense la seva autorització. Les vacil·lacions de la reina anglesa i les seves disposicions deliberadament vagues suggereixen una negació plausible per tractar de no involucrar-se directament amb l'execució de la seva neboda. Davison va ser arrestat, reclòs a la Torre de Londres i declarat culpable de conducta negligent, encara que va ser alliberat dinou mesos després que Cecil i Walsingham intercedissin en nom seu.
La petició de Maria de ser enterrada a França va ser rebutjada per Elisabet I. El seu cos va ser embalsamat i col·locat en un taüt de plom protegit fins al seu enterrament, en una cerimònia protestant, a la catedral de Peterborough a la fi de juliol de 1587. Les seves entranyes, extretes com a part del procés d'embalsamament, van ser enterrades en secret dins el castell de Fotheringhay. El seu cos va ser exhumat el 1612 per ordre del seu fill (Jaume I a Anglaterra) per a la seva inhumació a l'abadia de Westminster, en una capella davant de la tomba d'Elisabet I. L'any 1867 es va obrir la tomba en un intent de determinar el lloc de descans del mateix rei Jaume I, qui va ser trobat amb Enric VII, però molts dels seus altres descendents com - Elisabet de Bohèmia, el príncep Rupert del Rhin i els fills d'Anna de la Gran Bretanya - estaven enterrats a la cripta de Maria.

## Llegat

Les opinions al segle XVI es dividien entre reformadors protestants -com George Buchanan i John Knox -, que la vilipendiaven sense pietat, i apologistes catòlics -com Adam Blackwood-, que la van lloar, van defensar i van elogiar. Després de la coronació del seu fill a Anglaterra, l'historiador William Camden va redactar una biografia autoritzada i basada en documents originals, en què va condemnar les valoracions de Buchanan com superxeries i «va emfatitzar en les males fortunes de Maria en lloc de la seva personalitat maligna». Les interpretacions divergents van persistir en el segle XVIII: William Robertson i David Hume van argumentar que les «cartes del cofre» eren veritables i que Maria era culpable d'adulteri i assassinat, mentre que William Tytler opinava el contrari. A la segona meitat del segle xx, l'obra Mary Queen of Scots d'Antonia Fraser va ser catalogada per Wormald com el treball «més objectiu [... i] lliure dels excessos d'adulació o atacs» que havien caracteritzat a les biografies antigues; els seus contemporanis Gordon Donaldson i Ian B. Cowan també van produir treballs amb redacció neutral. Jenny Wormald va concloure que la vida de Maria va ser un fracàs tràgic perquè no va poder fer res davant les denúncies que li van imputar; la seva opinió dissident contrastava amb una tradició historiogràfica posterior a Fraser en la qual la reina escocesa era vista com un peó en mans de nobles confabuladores.
No hi ha proves concretes de la seva complicitat en l'assassinat de Darnley o d'una conspiració amb Bothwell; tals acusacions es van basar en suposicions, de manera que la biografia de Buchanan ha estat desacreditada com una «fantasia gairebé plena». El coratge de Maria en la seva execució va ajudar a establir la seva imatge popular com la víctima heroica de les tragèdies dramàtiques.

## Genealogia

Família de Maria I d'Escòcia :
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | Jaume II d'Escòcia | Jaume II d'Escòcia | Jaume II d'Escòcia | Jaume II d'Escòcia | Jaume II d'Escòcia | Jaume II d'Escòcia |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | Jaume III d'Escòcia | Jaume III d'Escòcia | Jaume III d'Escòcia | Jaume III d'Escòcia | Jaume III d'Escòcia | Jaume III d'Escòcia | | | Maria Stuart, comtessa d'Arran | Maria Stuart, comtessa d'Arran | Maria Stuart, comtessa d'Arran | Maria Stuart, comtessa d'Arran | Maria Stuart, comtessa d'Arran | Maria Stuart, comtessa d'Arran | | |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | | | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | | | | | | | | | | | | |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | James Hamilton, I comte d'Arran | | | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | Elizabeth Hamilton | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | James Hamilton, II comte d'Arran | James Hamilton, II comte d'Arran | James Hamilton, II comte d'Arran | James Hamilton, II comte d'Arran | James Hamilton, II comte d'Arran | James Hamilton, II comte d'Arran | | | John Stuart, III comte de Lennox | John Stuart, III comte de Lennox | John Stuart, III comte de Lennox | John Stuart, III comte de Lennox | John Stuart, III comte de Lennox | John Stuart, III comte de Lennox | | | Enric VII d'Anglaterra | Enric VII d'Anglaterra | Enric VII d'Anglaterra | Enric VII d'Anglaterra | Enric VII d'Anglaterra | Enric VII d'Anglaterra | | | Elisabet de York | Elisabet de York | Elisabet de York | Elisabet de York | Elisabet de York | Elisabet de York | | | | | | | | | | | | | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} | {{{! }}} |
| | | | | Claudi I de Guisa | Claudi I de Guisa | Claudi I de Guisa | Claudi I de Guisa | Claudi I de Guisa | Claudi I de Guisa | | | Antonieta de Borbó-Vendome | Antonieta de Borbó-Vendome | Antonieta de Borbó-Vendome | Antonieta de Borbó-Vendome | Antonieta de Borbó-Vendome | Antonieta de Borbó-Vendome | | | Jaume IV d'Escòcia | Jaume IV d'Escòcia | Jaume IV d'Escòcia | Jaume IV d'Escòcia | Jaume IV d'Escòcia | Jaume IV d'Escòcia | | | | | | | | | | | Margarida Tudor | Margarida Tudor | Margarida Tudor | Margarida Tudor | Margarida Tudor | Margarida Tudor | | | Archibald Douglas, VI comte d'Angus | Archibald Douglas, VI comte d'Angus | Archibald Douglas, VI comte d'Angus | Archibald Douglas, VI comte d'Angus | Archibald Douglas, VI comte d'Angus | Archibald Douglas, VI comte d'Angus | | | | | Enric VIII d'Anglaterra | Enric VIII d'Anglaterra | Enric VIII d'Anglaterra | Enric VIII d'Anglaterra | Enric VIII d'Anglaterra | Enric VIII d'Anglaterra |
| Francesc de Guisa | Francesc de Guisa | Francesc de Guisa | Francesc de Guisa | Francesc de Guisa | Francesc de Guisa | | | Carles de Lorena-Guisa | Carles de Lorena-Guisa | Carles de Lorena-Guisa | Carles de Lorena-Guisa | Carles de Lorena-Guisa | Carles de Lorena-Guisa | | | Maria de Guisa | Maria de Guisa | Maria de Guisa | Maria de Guisa | Maria de Guisa | Maria de Guisa | | | Jaume V d'Escòcia | Jaume V d'Escòcia | Jaume V d'Escòcia | Jaume V d'Escòcia | Jaume V d'Escòcia | Jaume V d'Escòcia | | | Mateu Stuart, IV comte de Lennox | Mateu Stuart, IV comte de Lennox | Mateu Stuart, IV comte de Lennox | Mateu Stuart, IV comte de Lennox | Mateu Stuart, IV comte de Lennox | Mateu Stuart, IV comte de Lennox | | | Margarida Douglas | Margarida Douglas | Margarida Douglas | Margarida Douglas | Margarida Douglas | Margarida Douglas | | | Eduard VI d'Anglaterra | Eduard VI d'Anglaterra | Eduard VI d'Anglaterra | Eduard VI d'Anglaterra | Eduard VI d'Anglaterra | Eduard VI d'Anglaterra | Maria I d'Anglaterra | Maria I d'Anglaterra | Maria I d'Anglaterra | Maria I d'Anglaterra | Maria I d'Anglaterra | Maria I d'Anglaterra | Elisabet I d'Anglaterra | Elisabet I d'Anglaterra | Elisabet I d'Anglaterra | Elisabet I d'Anglaterra | Elisabet I d'Anglaterra | Elisabet I d'Anglaterra |
| | | | | | | | | | | Jaume Stuart, I comte de Moray | Jaume Stuart, I comte de Moray | Jaume Stuart, I comte de Moray | Jaume Stuart, I comte de Moray | Jaume Stuart, I comte de Moray | Jaume Stuart, I comte de Moray | | | Maria I d'Escòcia | Maria I d'Escòcia | Maria I d'Escòcia | Maria I d'Escòcia | Maria I d'Escòcia | Maria I d'Escòcia | | | | | | | | | | | Henry Stuart, Lord Darnley | Henry Stuart, Lord Darnley | Henry Stuart, Lord Darnley | Henry Stuart, Lord Darnley | Henry Stuart, Lord Darnley | Henry Stuart, Lord Darnley | | | | | | | | | | | | | | |
| | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | | Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia | Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia | Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia | Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia | Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia | Jaume I d'Anglaterra i VI d'Escòcia |

## Notes

* ↑ En la seva estada a França, Maria va canviar el seu nom del seu Stewart a Stuart per assegurar la correcta pronunciació de la versió escocesa de Stewart, ja que retenir la lletra w portava problemes als francòfons, els que imitaven als alemanys a l'articular el fonema com /v/ en lloc de /w/. Stuart també va ser adoptat pel seu segon marit, Henry, pare de Jaime I d'Anglaterra i VI d'Escòcia, qui el va introduir en la família reial anglesa l'any 1603.
* ↑ El bisbe John Lesley va dir que Maria havia nascut el dia 7, però Maria i John Knox deien que havia nascut el dia 8, que era la festa de la Immaculada Concepció.Wormald 1988, p. 11
* ↑ Mentre que l'Europa catòlica canviava al calendari gregorià durant la dècada de 1580, Anglaterra i Escòcia van romandre al calendari julià fins al 1752. En aquest article, les dates anteriors a 1752 són a l'estil antic, amb l'excepció que s'assumeix que els anys comencen l'1 de gener en comptes del 25 de març.
* ↑ En anglès, el terme cousin s'aplica a més situacions no cobertes en el context hispà. Als països angloparlants, cousin pot referir-se a diversos membres d'una família, fins i tot anteposant-se a uncle o aunt, que es tradueixen respectivament com «oncle» o «tia» en català. Tot i que en la correspondència es tractaven de cousin («cosina»), Elisabet i (neta d'Enric VII i filla d'Enric VIII) era tia de Maria, a l'ésser cosina germana de Jaume V -pare de Maria- i neboda de Margarida Tudor -germana d'EnricVIII-. Maria estava emparentada amb la casa de Tudor d'Anglaterra per via paterna: era besneta d'Enric VII, reneboda d'Enric VIII i neta de Margarida Tudor. Jaume i d'Anglaterra i VI d'Escòcia -fill de Maria- era, al seu torn, rebesnet d'Enric VII.
* ↑ Aquesta versió fou presa de The history of Scotland from 21 February 1436 to March 1565 (c. 1570) per Robert Lindsay of Pitscottie. La frase va ser registrada per primera vegada per John Knox en els anys 1560 com: «¡El diable l'acompanya! Acabarà com va començar: venia d'una dona i acabarà en una dona»(The devil go with it! It will end as it began: it came from a woman; and it will end in a woman).
* ↑ al segle xiv, durant el regnat de Robert II, es va establir que la Corona escocesa només la podien heretar els homes de la seva línia d'ascendència, d'acord amb la Llei de Successió. Les dones i la línia femenina accedien a aquest dret en cas d'extinció de la línia masculina. Maria va pujar al tron perquè, amb la mort del seu pare, no hi havia hereus homes directes de Robert II d'origen indiscutiblement legítim.
* ↑ John Knox va afirmar que el rei havia rubricat un full de paper en blanc que Beaton posteriorment havia emplenat, mentre que Arran va afirmar que Beaton havia pres la mà del monarca moribund amb la seva i va traçar la signatura.
* ↑ Testimoni a St Mauris to the Queen Dowager (25 d'agost de 1548).
* ↑ L'aversió de Caterina cap a Maria es va fer evident només després de la mort d'Enric II. els interessos de la reina consort francesa competien amb els de la família Guisa i va poder haver-hi un element de gelosia o rivalitat entre les dues reines.
* ↑ El dia del seu casament, María va lluir un vestit blanc, un color de dol típic de les reines franceses; això va ser vist com un mal presagi.
* ↑ Altres membres eren el lord secretari de justícia John Bellenden de Auchinoul, el lord secretari de registres James MacGill de Nether Rankeillour, el secretari d'Estat William Maitland de Lethington, el gran lord tresorer Robert Richardson, el lord gran almirall el comte de Bothwell, els comtes d'Arran i Morton, el comte mariscal i lord Erskine (més tard comte de Mar).
* ↑ La Santa Seu va atorgar una dispensa el 25 de setembre, amb data anterior al 25 de maig.
* ↑ Segons la confessió de James Ormiston, un dels homes de Bothwell, el 13 de desembre de 1573.
* ↑ Una autòpsia va revelar lesions internes, que es creu van ser causades per l'explosió. John Knox va afirmar que els cirurgians que van examinar el cos estaven mentint i que Darnley havia estat escanyat, però totes les fonts coincideixen que no hi havia marques en el cos i no hi havia cap raó perquè els forenses mentissin, perquè Darnley ja havia mort.
* ↑ Un dels presents al castell, James Melville de Halhill, va escriure que Bothwell «l'havia forçat i s'havia ficat al llit amb ella contra la seva voluntat». Altres contemporanis van prendre el segrest com una farsa, per tal de salvar la imatge de la reina.
* ↑ Més tard, va sol·licitar assistir a la conferència a Westminster, però la seva parenta va denegar el permís i els comissionats de l'acusada es van retirar de la investigació. Maria va refusar lliurar per escrit la seva defensa llevat que Elisabet I donés un veredicte de no culpabilitat.
* ↑ El castell estava emplaçat prop d'un gran pantà i les miasmes que sorgien d'aquest empitjorarien la fràgil salut de Maria.
* ↑ Aquest havia estat el lema de la seva mare, tot i que Maria l'havia carregat d'un nou significat: la victòria de l'ànima sobre el cos després de la mort.
* ↑ De fet, Elisabet I era persuadida per representants de Carles IX de França perquè prometés ajudar a Maria a recuperar el tron d'Escòcia.
* ↑ Dos dels comissionats eren catòlics.
* ↑ Tant a Escòcia com a Anglaterra, Maria sempre es considerava una monarca absoluta, responsable de les seves accions només davant Déu i no obligada a retre comptes a ningú.
* ↑ a causa del sofriment que va patir en captivitat, Maria havia entrat prematurament en menopausa i el seu cabell s'havia tornat gris i esclarissat. Per remeiar això, s'havia acostumat a fer servir una perruca del seu color natural.

## Referències

* ↑ Fraser, 1994, p. 5.
* 1 2 3 Fraser, 1994, p. 13.
* ↑ «Maria I d’Escòcia». enciclopèdia.cat. [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ «Mary, queen of Scotland» (en anglès). Enciclopedia Britannica. [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ Duchein, Michel. Elisabet I d'Anglaterra (en espanyol). Buenos Aires: Vergara, 1994, p. 147. ISBN 978-9- 501-51437-7. OCLC 638732665 [Consulta: 1r juliol 2014]. «Fracassada aquesta maniobra; Enric II va utilitzar els poderosos mitjans de pressió que posseïa contra Elisabet a la persona de la seva cosina Maria Stuart, reina d'Escòcia i delfina de França»
* ↑ Zweig, Stefan. Maria Stuart (en espanyol). Barcelona: Joventut, SA, 1978, p. 27. OCLC 1036701395 [Consulta: 1r juliol 2014]. «Dues possibilitats té María Stuart. Pot ser condescendent i negociar en l'ordre polític; pot reconèixer la seva cosina Elisabet ...»
* ↑ Moreno, Luis. «Del Imperio romano al Imperio británico». A: Escocia, nación y razón : (dos milenios de política y sociedad). Madrid: CSIC, 1995, p. 48-53. ISBN 978-8-400-07565-1. OCLC 48435056.
* ↑ Parkin, Robert; Stone, Linda. Antropologia del parentiu i de la família. Madrid: Editorial Universitària Ramón Areces, 2007, p. 248. ISBN 978-8-480-04712-8. OCLC 754657205.
* ↑ Romerales, Enrique. «la turbulència històrica: dels Tudor als Hannover». A: pensament britànic fins a la Il·lustració. XXV. Madrid: Akal, 1997, p. 10. ISBN 978-8-446-00852-1. OCLC 981442586.
* ↑ Fraser, 1994, p. 14.
* ↑ Fraser, 1994, p. 11.
* 1 2 Wormald, 1988, p. 46.
* ↑ Guy, 2004, p. 16.
* ↑ Wormald, 1988, p. 11-12.
* 1 2 Fraser, 1994, p. 12.
* ↑ Wormald, 1988, p. 11.
* ↑ Barrell, Andrew DM. Medieval Scotland (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2000, p. 141-142. ISBN 0-521-58602-X. OCLC 1167162714.
* ↑ Guy, 2004, p. 17.
* ↑ Guy, 2004.
* 1 2 Fraser, 1994, p. 18.
* ↑ Clifford, 1809, p. 88.
* ↑ Guy, 2004, p. 22.
* ↑ Wormald, 1988, p. 43.
* ↑ Fraser, 1994, p. 15.
* ↑ Wormald, 1988, p. 46-47.
* ↑ Historical Manuscripts Commission. Eleventh report, appendix, part VI. The manuscripts of the Duke of Hamilton, K.T. (en anglès). Londres: Her Majesty 's Stationery Office, 2008, p. 205, 219-220. OCLC 872.474.233.
* ↑ Fraser, 1994, p. 17, 60.
* ↑ Guy, 2004, p. 20,60.
* ↑ Wormald, 1988, p. 49-50.
* ↑ Loades, David Michael. John Dudley, Duke of Northumberland, 1504-1553 (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 1996, p. 59-60. ISBN 978-0-198-20193-9. OCLC 861.983.424.
* ↑ Fraser, 1994, p. 17-18.
* 1 2 3 Weir, 2008, p. 8.
* 1 2 Wormald, 1988, p. 55.
* ↑ Guy, 2004, p. 25.
* ↑ Fraser, 1994, p. 19.
* ↑ Fraser, 1994, p. 19-20.
* ↑ Guy, 2004, p. 26.
* 1 2 Fraser, 1994, p. 21.
* ↑ Guy, 2004, p. 27.
* ↑ Clifford, 1809, p. 289.
* ↑ Fraser, 1994, p. 20-21.
* ↑ Fraser 1994, p. 22 ; Guy 2004, p. 32; Wormald 1988, p. 58.
* ↑ Wormald, 1988, p. 58-59.
* ↑ Fraser 1994, pp. 23-24 ; Guy 2004, pp. 33-34.
* ↑ Fraser 1994, p. 26 ; Guy 2004, p. 36; Wormald 1988, p. 59.
* ↑ Fraser 1994, pp. 29-30 ; Weir 2008, p. 10; Wormald 1988, p. 61.
* ↑ Weir, 2008, p. 10-11.
* ↑ Fraser.
* ↑ Weir, 2008, p. 11.
* ↑ Wormald, 1988, p. 61.
* ↑ Guy 2004, pp. 40-41 ; Wormald 1988, p. 62.
* ↑ Guy, 2004, p. 41-42.
* ↑ «Appendix: miscellaneous 1548». A: Edward VI, 1547-1549 (en anglès). IX. Londres: Her Majesty 's Stationery Office, 1912, p. 577. OCLC 505.046.468.
* ↑ Lord Guthrie «Mary Stuart and Roscoff» (en anglès). Proceedings of the Society of Antiquaries of Scotland. Society of Antiquaries of Scotland [Edimburg], 42, 1907, pàg. 13-18.
* 1 2 Fraser, 1994, p. 31-32.
* ↑ Guy, 2004, p. 43.
* ↑ Fraser, 1994, p. 36, 44-45, 50.
* ↑ Weir 2008, p. 12 ; Wormald 1988, p. 77.
* ↑ Fraser 1994, pp. 102-103, 115-116, 119 ; Guy 2004, p. 46.
* ↑ Donaldson 1974, pp. 50-51 ; Fraser 1994, pp. 102-103, 116, 119.
* ↑ Fraser 1994, pp. 178-182 ; Guy 2004, pp. 71-80; Weir 2008, p. 13.
* ↑ Fraser, 1994, p. 43.
* ↑ Fraser 1994, p. 37 ; Wormald 1988, p. 80.
* ↑ Wormald, 1988, p. 80.
* ↑ Fraser 1994, pp. 39-40, 43, 75-80 ; Weir 2008, p. 30.
* ↑ Fraser 1994, p. 62 ; Guy 2004, p. 67.
* ↑ Fraser, 1994, p. 64.
* ↑ Fraser, 1994, p. 76.
* ↑ Guy, 2004, p. 47-48.
* ↑ Guy 2004, pp. 90-91 ; Weir 2008, p. 17; Wormald 1988, p. 21.
* ↑ Wormald, 1988, p. 87.
* ↑ Discours du grand et magnifique triumphe faict au mariage du tresnoble [et magnifiqui prince Francois de Valois ... [et] de treshaulte [et] vertueuse princesse madame Marie d'Estruart roine d'Escosse] (en francès). París: Annet Brière, 1558. OCLC 319933464. Arxivat 2015-12-14 a Wayback Machine.
* ↑ Teulet, Alexandre. Relations politiques de la France et de l'Espagne avec l'Écosse au XVI $^i$ siècle (en francès). I. París: Renouard, 1862, p. 302-311. OCLC 314496327.
* ↑ Fraser, 1994, p. 79.
* ↑ Duchein, Michel. Maria Stuart (en espanyol). Barcelona: Emecé editors, SA, 1991, p. 35. ISBN 978 -8-478-88057-7. OCLC 434.545.099 [Consulta: 1r juliol 2014]. «Més tard, tots aquests talents s'excitarien la gelosia de la seva cosina Elisabet d'Anglaterra ...»
* 1 2 3 Fraser, 1994, p. 83.
* 1 2 3 Weir, 2008, p. 18.
* ↑ Guy, 2004, p. 95-96.
* ↑ Wormald, 1988, p. 21.
* ↑ Fraser 1994 .
* ↑ Fraser 1994, pp. 86-88 ; Guy 2004, p. 100; Weir 2008, p. 19;Wormald 1988, p. 93.
* ↑ Fraser 1994, p. 88 ; Wormald 1988, pp. 80, 93.
* ↑ Thompson, James. The wars of religion in France (en anglès). Chicago: University of Chicago Press, 1909, p. 22. ISBN 978-1-417-97435-1. OCLC 471874350.
* ↑ Fraser 1994, pp. 96-97 ; Guy 2004, pp. 108-109; Weir 2008, p. 14;Wormald 1988.
* ↑ Fraser 1994, p. 97 ; Wormald 1988, p. 100.
* ↑ Aurius, Jean. Caterina de 'Medici. Un'italiana sul tron vaig França (en italià). Milà: A. Mondadori, 1988, p. 219. ISBN 88-04-30464-2. OCLC 635.671.646.
* ↑ Wormald, 1988, p. 100- 101.
* ↑ Fraser 1994, pp. 97-101 ; Guy 2004, pp. 114-115; Weir 2008, p. 20;Wormald 1988.
* ↑ Fraser, 1994, p. 183.
* ↑ Zvereva, Alexandra. «la beauté triomphante de la regni endeuillée : els portraits de Casa Stuart». A: Casa Stuart, le destin français d'une reine d'Écosse (en francès). París: RMN, 2008, p. 80. OCLC 1008182352.
* ↑ Fraser 1994, p. 105-107 ; Weir 2008, p. 21.
* ↑ Guy 2004, pp. 119-120 ; Weir 2008, pp. 21-22.
* ↑ Mackie, JD; Lenman, B; +Parker, G. A history of Scotland (en anglès). Londres: Penguin, 1991, p. 153. ISBN 0-14-013649-5. OCLC 759.582.382.
* ↑ Parliament in context, 1235-1707 (en anglès). Edimburg: Edinburgh University Press, 2010, p. 48. ISBN 0-7486-1486-9. OCLC 676.694.209.
* ↑ Fraser 1994, p. 137 ; Guy 2004, p. 134; Weir 2008, p. 25.
* ↑ Wormald, 1988, p. 22.
* ↑ Weir, 2008, p. 24.
* ↑ Guy, 2004, p. 126.
* ↑ Guy, 2004, p. 142.
* ↑ Knox, John. History of the Reformation of religion in Scotland (en anglès). IV. Londres: Andrew Melrose, 1905, p. 225-337. OCLC 28.789.743.
* ↑ Fraser 1994, pp. 155-156, 215-217 ; Guy 2004, pp. 140-143, 176- 177, 186-187; Wormald 1988, pp. 125, 145-146.
* ↑ Fraser 1994, p. 167 ; Wormald 1988, p. 125.
* ↑ Guy, 2004, p. 145.
* ↑ Weir, 2008, p. 30.
* ↑ Wormald, 1988, p. 114-116.
* ↑ Fraser 1994, pp. 192-203 ; Weir 2008, p. 42; Wormald 1988, pp. 123-124.
* ↑ Fraser 1994, p. 162 ; Guy 2004, p. 157.
* ↑ Fraser, 1994, p. 162.
* ↑ Fraser 1994, pp. 168-169 ; Guy 2004, pp. 157-161.
* ↑ Fraser 1994, p. 212 ; Guy 2004, pp. 175, 181; Wormald 1988, p. 134.
* ↑ Fraser 1994, pp. 114-117 ; Guy 2004, pp. 173-174; Wormald 1988, pp. 133-134.
* ↑ Guy, 2004, p. 193.
* ↑ Rennie, James [publicat anònimament]. Mary, Queen of Scots: her persecutions, sufferings, and trials from her birth till her death (en anglès). Glasgow: W. R. McPhun, 1826, p. 114. OCLC 13550255.
* ↑ Fraser 1994, p. 220 ; Guy 2004, p. 202; Weir 2008, p. 52;Wormald 1988, p. 147.
* ↑ Guy 2004, p. 178 ; Weir 2008, p. 44.
* ↑ Weir, 2008, p. 45.
* ↑ Fraser 1994, p. 206 ; Weir 2008, pp. 45-46.
* ↑ Fraser 1994, p. 118 ; Weir 2008, p. 23.
* ↑ Bain 1900, p. 125 ; Guy 2004, p. 204; Weir 2008, p. 58.
* ↑ Fraser 1994, p. 224 ; Weir 2008, p. 463; Wormald 1988, p. 149.
* ↑ Fraser 1994, p. 221 ; Weir 2008, pp. 49, 56.
* ↑ Fraser 1994, p. 230 ; Wormald 1988, p. 150.
* ↑ Weir, 2008, p. 82.
* ↑ Bain 1900, p. 124 ; Fraser 1994, p. 219; Weir 2008, p. 52.
* ↑ Fraser 1994, p. 219 ; Weir 2008, p. 64.
* ↑ Weir, 2008, p. 64, 91.
* ↑ Bingham, 1995, p. 101.
* ↑ Bingham, 1995, p. 100.
* ↑ Weir, 2008, p. 64.
* ↑ Weir 2008, p. 78 ; Wormald 1988, pp. 151-153.
* ↑ Weir, 2008, p. 79-82.
* ↑ Guy 2004, pp. 229-230 ; Weir 2008, pp. 77, 79; Wormald 1988, pp. 151-152.
* ↑ Fraser 1994, p. 234 ; Guy 2004, p. 231; Weir 2008, p. 83;Wormald 1988.
* ↑ Wormald, 1988, p. 156.
* ↑ Fraser 1994, p. 239 ; Weir 2008, pp. 87-88.
* ↑ Fraser 1994, pp. 245-246 ; Weir 2008, pp. 88-97.
* ↑ Fraser 1994, p. 247 ; Guy 2004, p. 245; Weir 2008, p. 95;Wormald 1988, p. 158.
* ↑ Fraser 1994, pp. 249-252 ; Guy 2004, pp. 248-249; Wormald 1988, pp. 105 -107.
* ↑ Fraser 1994, pp. 255-256 ; Guy 2004, pp. 253-258; Weir 2008, p. 113.
* ↑ Fraser 1994, pp. 256-258 ; Guy 2004, p. 259; Weir 2008, pp. 116-117, 121;Wormald 1988, p. 159.
* ↑ Fraser 1994, p. 259 ; Weir 2008, p. 260; Wormald 1988, p. 160.
* ↑ Fraser 1994, pp. 259 ss. ; Wormald 1988, p. 160.
* ↑ Bingham 1995, pp. 158-159 ; Fraser 1994, pp. 274-275; Guy 2004, pp. 273-274;Wormald 1988.
* ↑ Fraser 1994, pp. 274-275 ; Weir 2008, pp. 158-159.
* ↑ Fraser, 1994, p. 275-276.
* ↑ Guy, 2004, p. 274.
* ↑ Weir, 2008, p. 161-163.
* ↑ Fraser, 1994, p. 276.
* 1 2 3 Weir, 2008, p. 161.
* ↑ Guy, 2004, p. 275.
* ↑ Bingham 1995, p. 160 ; Wormald 1988, p. 160.
* ↑ Bingham 1995, pp. 160-163 ; Fraser 1994, pp. 277- 279; Weir 2008, p. 176-178, 261.
* 1 2 Wormald, 1988, p. 161.
* ↑ Pitcairn, Robert. Ancient criminal trials in Scotland from AD 1488 to AD 1624 (en anglès). Edimburg: Bannatyne Club, 1833. OCLC 635.989.051.
* ↑ Fraser, 1994, p. 279.
* ↑ Weir, 2008, p. 177.
* ↑ Weir, 2008, p. 189.
* ↑ Fraser, 1994, p. 281.
* ↑ Weir, 2008, p. 190-192.
* ↑ Fraser 1994, pp. 285-292 ; Guy 2004, pp. 292-294; Weir 2008, pp. 227-233.
* ↑ Weir, 2008, p. 232-233.
* ↑ Fraser 1994, pp. 296 -297 ; Guy 2004, pp. 297-299; Weir 2008, pp. 244-247.
* ↑ Weir, 2008, p. 296.
* ↑ Wormald, 1988, p. 252.
* ↑ Greig, Elaine Finnie. «Stewart, Henry, duke of Albany [ known as Lord Darnley] (1545 / 6-1567)». A: Spruce - Strakosch (en anglès). LII. Oxford: Oxford University Press, 2004. DOI / ref: odnb / 26473 10.1093 / ref: odnb / 26473. ISBN 978-01-986-1402-9. OCLC 723.602.957 [Consulta: 2 març 2012].
* ↑ Weir, 2008, p. 255.
* ↑ Fraser, 1994, p. 302.
* ↑ Weir, 2008, p. 298-299.
* ↑ Guy 2004, p. 312 ; Lewis 1999, p. 86; Weir 2008, pp. 308-309.
* ↑ Guy 2004, p. 304 ; Weir 2008, pp. 312-313.
* ↑ Fraser 1994, pp. 311-312 ; Weir 2008, pp. 336-340.
* ↑ Fraser 1994, p. 313 ; Weir 2008, pp. 343-345; Wormald 1988, p. 163.
* ↑ Guy 2004, pp. 328-329 ; Weir 2008, pp. 351-355; Wormald 1988, p. 163.
* ↑ Fraser, 1994, p. 314-317.
* ↑ Donaldson 1974, p. 117 ; Fraser 1994, p. 317.
* ↑ Weir, 2008, p. 367, 374.
* ↑ Fraser 1994, p. 319 ; Guy 2004, pp. 330-331; Weir 2008, pp. 366-367.
* ↑ Weir, 2008, p. 382.
* ↑ Fraser 1994, pp. 322-323 ; Guy 2004, pp. 336-337.
* ↑ Weir 2008, pp. 383-390 ; Wormald 1988, p. 165.
* ↑ Weir, 2008, p. 391-393.
* ↑ Fraser 1994, p. 335 ; Guy 2004, p. 351; Weir 2008, p. 398.
* ↑ Weir, 2008, p. 411.
* ↑ Guy 2004, p. 364 ; Weir 2008, p. 413; Wormald 1988, p. 165.
* ↑ Fraser 1994, p. 347 ; Guy 2004, p. 366; Weir 2008, p. 421;Wormald 1988, p. 166.
* ↑ Weir 2008, pp. 422, 501 ; Wormald 1988, p. 171.
* ↑ Fraser 1994, pp. 357-359 ; Guy 2004, p. 367; Weir 2008, p. 432;Wormald 1988, p. 172.
* ↑ Guy 2004, p. 368 ; Weir 2008, p. 433.
* ↑ Guy 2004, p. 369 ; Weir 2008, pp. 433-434; Wormald 1988, p. 173.
* ↑ Fraser, 1994, p. 368-369.
* ↑ Fraser 1994, p. 369 ; Weir 2008, p. 435.
* ↑ Fraser 1994, p. 369 ; Guy 2004, p. 435; Weir 2008, p. 434;Wormald 1988, p. 174.
* ↑ Guy 2004, p. 430 ; Weir 2008, p. 445.
* ↑ Weir, 2008, p. 444.
* ↑ Fraser 1994, pp. 385 -390 ; Wormald 1988, p. 174.
* ↑ Wormald, 1988, p. 184.
* ↑ Weir, 2008, p. 447.
* ↑ Weir, 2008, p. 461-463.
* ↑ Guy 2004, p. 432 ; Weir 2008, p. 464; Wormald 1988, p. 175.
* ↑ Guy 2004, p. 397 ; Wormald 1988, p. 176.
* ↑ Robertson, Joseph. Inventaires de la Royne d'Ecosse (en francès). Edimburg: Bannatyne Club, 1863, p. LVIII. OCLC 162600361.
* ↑ Guy, 2004, p. 432.
* ↑ Fraser 1994, p. 407 ; Weir 2008, p. 221.
* ↑ Guy 2004, p. 435 ; Weir 2008, pp. 446-447.
* ↑ Guy 2004, p. 395 ; Weir 2008, pp. 453, 468.
* ↑ Bain 1900, p. 527 ; Weir 2008, pp. 451-452.
* ↑ Bingham 1995, p. 193 ; Weir 2008, p. 465; Wormald 1988, p. 176.
* ↑ Fraser 1994, p. 392 ; Weir 2008, pp. 466-467.
* ↑ Accounts of the Lord High Treasurer of Scotland. A.D. 1566-1574 (en anglès). XII. Edimburg: General Register Office, 1970, p. 145. OCLC 462615237.
* ↑ Guy 2004, pp. 400, 416 ; Weir 2008, pp. 465- 474.
* ↑ Fraser 1994, pp. 396-397 ; Guy 2004, pp. 400-404, 408-412, 416; Weir 2008, pp. 465-474.
* ↑ Fraser 1994, pp. 287, 396-401 ; Guy 2004, pp. 404, 410, 420-426.
* ↑ Guy, 2004, p. 399, 401-417.
* ↑ Thomson, George Malcolm. The crime of Mary Stuart (en anglès). Londres: Hutchinson, 1 967, p. 148-153, 159-165. ISBN 978-0-090-81730-6. OCLC 647.680.906.
* ↑ Fraser 1994, p. 352 ; Wormald 1988, pp. 171, 176.
* ↑ Weir 2008, p. 470 ; Wormald 1988, pp. 177-178.
* ↑ Weir, 2008, p. 471.
* ↑ Weir 2008, p. 453 ; Williams 1964, pp. 137-139.
* ↑ Weir 2008, p. 459 ; Williams 1964, p. 141.
* ↑ Weir, 2008, p. 475-476.
* ↑ Fraser 1994, p. 390 ; Weir 2008, p. 481.
* ↑ Weir, 2008, p. 481.
* ↑ Fraser, 1994, p. 391.
* ↑ Weir, 2008, p. 484.
* ↑ Fraser, 1994, p. 411.
* ↑ Fraser 1994, pp. 410-411 ; Guy 2004, p. 441; Wormald 1988, p. 184.
* ↑ Guy 2004, p. 442 ; Weir 2008, p. 484.
* ↑ Guy, 2004, p. 440-441.
* ↑ Guy, 2004, p. 438.
* ↑ Guy, 2004, p. 439.
* ↑ Yepes Boscán, Guillermo. Poesía inglesa y testimonio cristiano (en anglès). VII. Maracaibo: Facultad de Humanidades y Educación, Universidad del Zulia, 1966, p. 96. ISBN 978-0-199-23717-3. OCLC 1745435.
* 1 2 Guy, 2004, p. 443-444.
* ↑ Guy, 2004, p. 443-445.
* ↑ Guy, 2004, p. 453-45 4.
* ↑ Guy, 2004, p. 448-450, 518.
* ↑ Fraser 1994, pp. 443-446, 511 ; Guy 2004, pp. 447, 458.
* ↑ Wormald, 1988, p. 179.
* ↑ Fraser, 1994, p. 412.
* ↑ Fraser, 1994, p. 414.
* ↑ Fraser 1994, pp. 415- 424 ; Weir 2008, p. 487.
* ↑ Haynes, Alan. Walsingham: Elizabethan Spymaster and Statesman (en anglès). Stroud: Sutton Publishing, 2004, p. 13. ISBN 0-750-93122-1. OCLC 249.098.459.
* 1 2 Fraser, 1994, p. 439.
* ↑ Weir 2008, p. 496 ; Wormald 1988, p. 180.
* ↑ Fraser 1994, p. 469 ; Guy 2004, p. 451.
* ↑ Fraser, 1994, p. 440.
* ↑ Fraser, 1994, p. 446.
* ↑ Guy 2004, pp. 464-470 ; Weir 2008, pp. 492-494; Wormald 1988, p. 183.
* ↑ Guy 2004, p. 467 ; Weir 2008, p. 493; Wormald 1988, p. 184.
* ↑ Fraser 1994, p. 473 ; Guy 2004, pp. 474-476; Weir 2008, p. 506.
* ↑ Fraser, 1994, p. 458 -462.
* ↑ Fraser, 1994, p. 458-462.
* ↑ Guy, 2004, p. 458-462.
* ↑ Fraser, 1994, p. 472.
* ↑ Fraser, 1994, p. 475.
* ↑ Guy 2004, p. 457 ; Weir 2008, p. 507.
* ↑ Fraser, 1994, p. 481.
* ↑ Fraser, 1994, p. 479.
* ↑ Fraser, 1994, p. 482-483.
* ↑ Fraser 1994, p. 484 ; Guy 2004, pp. 477-480; Weir 2008, p. 507.
* ↑ Fraser 1994, p. 493 ; Guy 2004, pp. 484-485.
* ↑ Guy 2004, pp. 483-485 ; Weir 2008, p. 507; Wormald 1988, p. 185.
* ↑ Fraser, 1994, p. 494.
* ↑ Fraser, 1994, p. 494-495.
* ↑ Lewis, 1999, p. 22.
* ↑ Fraser, 1994, p. 509.
* ↑ Weir, 2008, p. 508.
* ↑ Calendari of the state papers relating to Scotland and Mary, Queen of Scots. A.D. 1586-1588 (en anglès). IX. Glasgow: General Register Office, 1915, p. 59-65, 143-145, 309-314. OCLC 313061924.
* ↑ Fraser 1994, pp. 506-512 ; Guy 2004, pp. 488-489, 492; Weir 2008, p. 508.
* ↑ Guy, 2004, p. 491.
* ↑ Fraser, 1994, p. 597.
* ↑ Dawson, Jane. Scotland re-formed, 1488-1587 (en anglès). Edinburgh University Press, 2007, p. 316-317. ISBN 0-7486-1455-9. OCLC 667.887.915.
* ↑ Guy, 2004, p. 488.
* ↑ Fraser 1994, pp. 506-512 ; Guy 2004, pp. 489-493.
* ↑ Fraser, 1994, p. 508.
* ↑ Fraser, 1994, p. 515.
* ↑ Fraser, 1994, p. 517.
* ↑ Fraser 1994, pp. 521-522 ; Weir 2008, p. 508.
* ↑ Fraser, 1994, p. 529.
* ↑ Fraser, 1994, p. 528.
* ↑ Guy, 2004, p. 519.
* ↑ Guy, 2004, p. 496.
* ↑ Fraser 1994, p. 531 ; Guy 2004, p. 498; Weir 2008, p. 508.
* ↑ Fraser 1994, pp. 533-534 ; Guy 2004, p. 500.
* ↑ Fraser 1994, p. 537 ; Guy 2004, p. 4.
* ↑ Guy 2004, p. 7 ; Lewis 1999, p. 118.
* ↑ Fraser 1994, p. 538 ; Guy 2004, p. 7; Weir 2008, p. 209;Wormald 1988, p. 187.
* ↑ The letter-books of Sir Amias Poulet, keeper of Mary Queen of Scots (en anglès). Londres: Burns and Oates, 1874, p. 368-369. OCLC 504681215.
* ↑ Guy 2004, p. 7 ; Lewis 1999, pp. 41, 119.
* ↑ Guy, 2004, p. 7-8.
* ↑ Fraser 1994, p. 539 ; Guy 2004, p. 8.
* ↑ Fraser, 1994, p. 443.
* ↑ Fraser 1994, p. 540 ; Guy 2004, pp. 8-9.
* ↑ Tomascon, Emanuel. «79. Execution of Mary Stuart». A: The Fugger Newsletters (en anglès). Londres: John Lane The Bodley Head, 1924, p. 97-105. OCLC 1000878538.
* ↑ Fraser, 1994, p. 540.
* ↑ Fraser 1994, p. 540 ; Guy 2004, p. 9.
* ↑ Fraser, 1994, p. 541.
* ↑ Guy, 2004, p. 497.
* ↑ Hutchinson, Robert. Elizabeth s spy màster: Francis Walsingham and the secret war that saved England (en anglès). Londres: Weidenfeld and Nicolson, 2006, p. 196-201. ISBN 978-0-297-84613-0. OCLC 255.146.584.
* ↑ Fraser, 1994, p. 532.
* ↑ Fraser 1994, pp. 542, 546-547 ; Guy 2004, p. 509.
* ↑ Fraser 1994, p. 541 ; Guy 2004, p. 9.
* ↑ Guy 2004, p. 504 ; Weir 2008, p. 509.
* ↑ Fraser, 1994, p. 554.
* ↑ Guy 2004, pp. 505-506 ; Wormald 1988, pp. 13-14, 192.
* ↑ Guy, 2004, p. 505.
* ↑ Wormald, 1988, p. 14.
* ↑ Wormald, 1988, p. 15.
* ↑ Wormald, 1988, p. 16.
* ↑ Wormald, 1988, p. 17, 192-193.
* ↑ Wormald, 1988, p. 188-189.
* ↑ Weir, 2008, p. 4.
* ↑ Fraser 1994, pp. 269-270 ; Guy 2004, p. 313; Weir 2008, p. 510.
* ↑ Fraser 1994, p. 269 ; Guy 2004, p. 391.
* ↑ Guy 2004, p. 502 ; Weir 2008, pp. 3-4, 509.

## Bibliografia

* Calendar of the state papers relating to Scotland and Mary, Queen of Scots 1547-1603 preserved in the public Record Office, the British Museum, and elsewhere in England (en anglès). II. Edimburg: General Register Office, 1900. OCLC 162545452.
* Bath, Michael. Emblems for a queen: the needlework of Mary Queen of Scots (en anglès). Londres: Archetype, 2008. ISBN 978-1-904-98236-4. OCLC 232982780.
* Bingham, Caroline. Darnley: a life of Henry Stuart, Lord Darnley, consort of Mary Queen of Scots (en anglès). Londres: Constable, 1995. ISBN 978-0-094-72530-0. OCLC 604439044.
* The state papers and letters of sir Ralph Sadler (en anglès). Edimburg: Archibald Constable and Co, 1809. OCLC 1015501369.
* Donaldson, Gordon. Mary, Queen of Scots (en anglès). Londres: English Universities Press, 1974. ISBN 978-0-340-12383-6. OCLC 493456405.
* Fraser, Antonia. Mary Queen of Scots (en anglès). Londres: Weidenfeld and Nicolson, 1994 [1a. ed. =1969]. ISBN 978-0-297-17773-9. OCLC 50017708.
* Guy, John. "My heart is my own": the life of Mary Queen of Scots (en anglès). Londres: Fourth Estate, 2004. ISBN 978-1-841-15753-5. OCLC 990416706.
* Labanov, AI [príncipe Lobanov-Rostovski. Lettres et memoires de Marie, Reine d'Ecosse (en francès). Londres: Charles Dolman, 1844. OCLC 457510101.
* Lewis, Jayne Elizabeth. The trial of Mary Queen of Scots: a brief history with documents (en anglès). Boston: Bedford/St. Martin's, 1999. ISBN 978-0-312-21815-7. OCLC 1014019438.
* Marshall, Rosalind. Queen Mary's women: female friends, family, servants and enemies of Mary, Queen of Scots (en anglès). Edimburg: John Donald, 2006. ISBN 978-0-859-76667-8. OCLC 955877304.
* Marshall, Rosalind. Mary, Queen of Scots (en anglès). Edimburg: National Museums of Scotland, 2013. ISBN 978-1-905-26778-1. OCLC 921029947.
* Read, Conyers. The Bardon papers: documents relating to the imprisonment and trial of Mary, Queen of Scots (en anglès). 17. Londres: Royal Historical Society, 1909. OCLC 163238219.
* Swain, Margaret. The needlework of Mary Queen of Scots (en anglès). Nova York: Van Nostrand Reinhold, 1973. ISBN 978-0-442-29962-0. OCLC 714108.
* Warnicke, Retha M. Mary Queen of Scots (en anglès). Nueva Yorl: Routledge, 2006. ISBN 978-0-415-29182-8. OCLC 728078078.
* Weir, Alison. Mary, Queen of Scots and the murder of Lord Darnley (en anglès). Londres: Random House, 2008 [1a. ed. 2003]. ISBN 978-0-099-52707-7. OCLC 226280149.
* Wilkinson, Alexander S. Mary Queen of Scots and French public opinion, 1542–1600 (en anglès). Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2004. DOI 10.1057/9780230286153. ISBN 978-0-230-28615-3. OCLC 754994984.
* Williams, Neville. Thomas Howard, Fourth Duke of Norfolk (en anglès). Londres: Barrie and Rockliff, 1964. OCLC 765694.
* Wormald, Jenny. Mary, Queen of Scots (en anglès). Londres: George Philip, 1988. ISBN 978-0-540-01131-5. OCLC 801245710.

## Enllaços externs

* Biografia oficial al web de la família reial britànica (anglès).