OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bartomeu Colom Pastor

Bartomeu Colom Pastor (Sóller, 1951) és jurista i professor titular de dret administratiu de la Universitat de les Illes Balears. Colom és doctor en dret per la Universitat de Barcelona, grau que va obtenir l'any 1977 amb la seva tesi L'Estatut d'autonomia de les Illes Balears. Està especialitzat en organització politicoadministrativa d'arxipèlags i ha publicat diversos llibres i nombrosos treballs sobre l'autogovern.

## Obra

* L'Estatut d'autonomia de les Illes Balears, Barcelona: Edicions Catalanes Curial, 1978.
* «Les competències de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears en matèria de cultura», Autonomies, núm. 10, 1989.
* Què és autonomia? Palma: Obra Cultural Balear, «Monografies», núm. 10,1980.
* Els principis de la llei de normalització lingüística a les Illes Balears, Revista Jurídica de Catalunya, 1987, i Obra Cultural Balear, 1987.
* Veinticinco años de autonomía balear. Estudios jurídicos sobre el autogobierno (1977-2000), Madrid: Marcial Pons / Govern de les Illes Balears / UIB, 2001.
* El derecho de petición, Madrid: Marcial Pons, 1997.
* Les institucions públiques balears (1977-1998), Palma: Documenta Balear, 1998.
* «La distribució de competències entre les diferents instàncies». A: Diversos autors: Comentaris a la Llei del patrimoni històric de les Illes Balears, Palma: Institut d’Estudis Autonòmics, 2003.
* Les claus polítiques del procés autonòmic balear, Palma: Lleonard Muntaner, editor, 2004.
* «La llengua pròpia. Comentaris a l’article 4 de l’Estatut d’autonomia de les Illes Balears», «Article 69. Clàusula de tancament», «Article 70. Competències pròpies», «Article 71. Funció executiva de competències», «Article 72. Potestat reglamentària». A: Blasco Esteve, Avel·lí (dir.), Comentaris a l'Estatut d'Autonomia de les Illes Balears, Madrid: Parlament de les Illes Balers / Thomson / Civitas, 2008.
* Els estatuts d'autonomia de les Balears (1931-2007), Palma: Documenta Balear, 2009.
* Llengua, dret i autonomia, Palma: Obra Cultural Balear / Lleonard Muntaner, editor, 2011. ISBN 9788415076391
* «Capítol I. Introducció històrica» i «Capítol III. Els ciutadans de les Illes Balears». A: Blasco Esteve, Avel·lí (dir.): Manual de dret públic de les Illes Balears, Palma: Institut d’Estudis Autonòmics, 2012.
* Què hem fet amb l'autonomíia? Balanç crític (1983-2023), Palma: Documenta Balear, 2022.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel. Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3. Promomallorca, p. 385. ISBN 84-8661702-2.
Nadal, Antoni. Bartomeu Colom i Pastor perfil d'un home cívic, Palma: Documenta Balear, 2021.

## Enllaços externs

* «Mig quart» (Àudio) p. 10' 38". Catalunya Informació, 21-12-2006. [Consulta: 29 desembre 2011]. «Entrevista a Bartomeu Colom Pastor amb motiu de la reforma de l'Estatut de les Illes Balears».
# Bartomeu Quesada i Vilar

Bartomeu Quesada i Vilar (Barcelona, 7 de gener de 1944 - 10 de juny de 2014), més conegut com a Bartolo Quesada, fou un ex-pilot d'enduro català, Campió d'Espanya amb Montesa en 75 cc el 1976.
Mecànic de professió i resident a Cornellà de Llobregat, Quesada debutà en competició practicant el motocròs, disciplina que alternà més endavant amb l'enduro (aleshores anomenat Tot Terreny) com a pilot oficial de Montesa. Durant els anys 70 fou un dels competidors habituals del Campionat d'Espanya de tot terreny, tenint com a rivals principals a Narcís Casas O Rei, Ton Marsinyach, Josep Maria (Bubú) Casanovas, Joan Bellsolà, Josep Maria Pibernat i altres. L'any 1976, en què s'instaurà la categoria dels 75 cc, Quesada hi participà amb la nova Montesa Enduro 75 obtenint-hi el seu únic títol estatal.

## Referències

* ↑ Alguersuari (Director), Jaume «Solo Moto Stars. 44 - Bartolomé Quesada» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 71, 07-01-1977, p. 2.
* ↑ «Hoy ha fallecido Don Bartolomé Quesada» (en castellà). twitter.com. UE Cornellà, 10-06-2014. [Consulta: 17 juny 2014].
* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Todo Terreno/Enduro». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 269-270. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ «Montesa tot terreny la família Enduro». enduromagazine.com. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2008. [Consulta: 14 setembre 2010].

## Enllaços externs

* Imatge de Bartomeu Quesada amb la Montesa Enduro cap a 1978
# Bartomeu Rovira i Mandri

Bartomeu Rovira i Mandri (Badalona, ca. 1783-19 de juliol de 1872) va ser un terratinent català, alcalde de Badalona entre 1834 i 1835.
Era fill i hereu de Francesc Rovira i Comas i d'Engràcia Mandri. Fou un notable propietari rústic, amo de Can Rovira, masia situada al carrer del Rector, on residia, i vinculat també a Ca l'Umbert, al carrer de Santa Bàrbara, casa que també pertanyia a la família Rovira, i cognom amb el qual se la va conèixer fins a començaments de segle XX. Va participar en la política local de Badalona com a regidor el 1823, a les acaballes del Trienni Liberal, i després va ser alcalde entre 1834 i 1835, el darrer abans de l'establiment de l'estat liberal. En l'àmbit personal, es va casar el 1803 amb Maria Anna Mariner, natural de Sant Martí de Provençals; en foren hereus Joan, Jacint i Joaquima Rovira i Mariner.
Val a dir que es creu que el personatge del retrat de l'anomenat alcalde de Ca l'Umbert, conservat pel Museu de Badalona, podria tractar-se de Rovira, ja que la casa va ser de la seva família. D'altra banda, al barri del Poblenou, districte de Sant Martí de Barcelona, el passatge de Rovira fa referència a ell, com a propietari dels terrenys del lloc abans anomenat «Antic Joncar».

## Referències

* 1 2 3 Palacio Serra, Francesc «Pere Vehils, un alcalde en temps convulsos». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 6, 2021, pàg. 80.
* 1 2 «Qui és l'alcalde Ca l'Umbert?». Museu de Badalona, 01-04-2020. [Consulta: 7 maig 2021].
* 1 2 «Nomenclàtor». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 7 maig 2021].
# Baryancistrus longipinnis

Baryancistrus longipinnis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tocantins al Brasil.

## Referències

* ↑ Rapp Py-Daniel L. H., 1989. Redescription of Parancistrus aurantiacus (Castelnau, 1855) and preliminary establishment of two new genera: Baryancistrus and Oligancistrus (Siluriformes, Loricariidae). Cybium v. 13 (núm. 3). 235-246.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Kindle, E. M., 1895. The South American cat-fishes belonging to Cornell University. Ann. N. Y. Acad. Sci. v. 7 (for 1894): 249-256.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Basilisa Tarrios y Uriondo

Basilisa Tarrios y Uriondo (Vitòria, segle XIX - Vitòria, segle XX) va ser una fotògrafa espanyola, la primera dona a dedicar-se a aquesta professió de manera professional a Vitòria. Basilia Tarrios va estar casada amb el fotògraf Ruperto Zaldua. Aquest, al costat del seu oncle Pablo Bausac, havien obert un estudi de fotografia al Carrer San Antonio, núm. 21, donant-se a conèixer en aquest negoci com “Bausac i nebot”. En morir Ruperto Zaldua en 1880, Basilisa es queda amb l'estudi fotogràfic. Pablo Bausac torna a Vitòria-Gasteiz i reobre la seva acadèmia de pintura en 1879, segons es reflecteix en els anuncis de la premsa. Aquesta reobertura va ser breu, ja que Pablo va morir el 20 de juny de 1880 i el 28 de desembre d'aquest mateix any va morir, també, el seu nebot Ruperto Zaldua. La vídua d'aquest, va assumir el funcionament de l'estudi fotogràfic sota la signatura de Vídua de Zaldua, la qual cosa la va convertir en la primera fotògrafa professional coneguda de Vitòria.

## Premis i reconeixements

* 2022 L'Ajuntament de Vitòria-Gasteiz va posar el seu nom a un passeig del parc d'Aranbizkarra.

## Referències

* ↑ «Fotoperiodismo: la realidad captada por el objetivo - Fotógrafos pioneros en Vitoria-Gasteiz | ARTIUM - Biblioteca y Centro de Documentación» (en castellà). DokuArt. Biblioteca y Centro de Documentación. [Consulta: 31 desembre 2020].
* ↑ «Las mujeres en Vitoria-Gasteiz a lo largo de los siglos», 2001.
* ↑ «Fotógrafos pioneros en Vitoria-Gasteiz».
* ↑ «Vitoria-Gasteiz avanza en su compromiso con un callejero más igualitario con la incorporación de 9 espacios dedicados a mujeres « Notas de prensa» (en castellà). [Consulta: 7 juliol 2023].
# Bass Rock

Bass Rock o simplement The Bass és una illa pertanyent a Escòcia, localitzada en la part més externa del Firth of Forth, a l'est d'Escòcia.
L'illa és d'origen volcànic i s'eleva per sobre dels 100 m d'altura. A Bass Rock se la coneix de vegades com "l'Ailsa Craig de l'est".
Bass Rock allotja la colònia més gran del món de mascarells comuns (fins a 150.000 individus) i, de fet, dona el nom científic a l'espècie: Morus bassanus.
El 1902 s'hi va instal·lar un far de 20 metres d'altura, construït per David Stevenson. Actualment funciona de manera automatitzada des de 1988 i té una potència de 39.000 bugies. L'illa és travessada d'est a oest per un túnel de 4,5 m d'altura, accessible en la baixamar.
En aquesta roca portà vida eremítica i hi morí l'any 756 sant Baldred. En el segle xiv passà a ser propietat de la família Lauder, i el 1671 els la comprà el govern per erigir un castell on estigueren presoners molts partidaris del Covenant.
Durant la Revolució quatre joves jacobites s'apoderaren de la roca i, reforçats per alguns més, la mantingueren per al rei Jaume II des de juny de 1691 fins a l'abril de 1694, i es rendiren només en veure's amenaçats a morir de fam. Així l'illa fou l'últim punt de la Gran Bretanya que s'entregà a Guillem III. Desmantellada la fortalesa, el roc passà el 1701 a sir Hew Dalrymple i encara pertany a la família.

## Referències

* ↑ «Gannet» (en anglès). Scottish Seabird Centre. [Consulta: 22 febrer 2019].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1384 (ISBN 84-239-4571-5).

## Enllaços externs

* Història del far de Bass Rock.
# Força Logística Operativa

La Força Logística Operativa (FLO) va ser l'òrgan de la Força de l'Exèrcit de Terra d'Espanya integrat per un conjunt d'unitats sota un comandament únic, ensinistrades i equipades per prestar suport logístic a les unitats en operacions. Es va crear en 2005, amb la finalitat d'adaptar l'antiga assistència logística regional a les transformacions orgàniques que havia experimentat l'Exèrcit de Terra des de la dècada dels vuitanta. La seu de la seva caserna general es trobava al Palau de Capitania de La Corunya. La seva prefectura l'exercia un general de divisió o un tinent general.
Les funcions més importants de la Força Logística Operativa eren:
* Subministrar suport logístic en territori espanyol a unitats, centres i organismes de l'Exèrcit de Terra en comentidos de proveïment, manteniment, transport i sanitat.
* Facilitar el suport logístic requerit per la Força per a la consecució de les operacions.
* Facilitar el suport logístic de nació amfitriona (HNS): Assistència a unitats militars estrangeres desplegades a Espanya.
La FLO era integrada per:
* Caserna General
** Comandament
*** Estat Major
*** Prefectura d'Afers Econòmics
*** Centre de Suport Logístic a les Operacions
*** Centre de Seguiment de l'Activitat Logística
** Òrgans de Suport al Comandament
** Unitat de la Caserna General
* Brigada Logística (BRILOG)
* Brigada de Sanidad (BRISAN)
Amb motiu de la reorganització de l'Exèrcit de Terra de 2020, segons l'Ordre DEF/708/2020, de 27 de juliol que recull el desenvolupament de l'organització bàsica de l'Exèrcit de Terra, publicada en el Butlletí Oficial de Defensa número 152 de 2020 , a partir de setembre d'aquest any la Força Logística Operativa desapareix com a tal. Les seves unitats assignades passen a dependre de la Força Terrestre, amb seu a Sevilla, dins del nou Comandament de Suport a la Maniobra, amb seu a La Corunya (antiga caserna general de la FLO, precisament). En concret, la Brigada de Sanitat passa a ser Agrupació de Sanitat (AGRUSAN) i s'engloba en la Brigada Logística (BRILOG), que queda dins del Comandament de Suport a la Maniobra abans esmentat, al costat d'altres unitats com el Comandament d'Enginyers (MING), el Comandament d'Artilleria Antiaèria (MAA), Comandament d'Artilleria de Campanya (MACA) o el Comandament de Transmissions, entre altres unitats.

## Vegeu també

* Exèrcit de Terra d'Espanya.
* Comandament de Suport Logístic

## Referències

* Orden DEF/1265/2015, de 29 de junio, por la que se desarrolla la organización básica del Ejército de Tierra. Boletín Oficial del Estado
* ↑ La Fuerza Logística con su cuartel general ubicado en Galicia cumple 18 años, El Correo Gallego, 6 de setembre de 2020
* ↑ Instrucción 7/2016, de 19 de enero, del Jefe de Estado Mayor del Ejército de Tierra, por la que se desarrolla la organización del Ejército de Tierra. Boletín Oficial del Ministerio de Defensa (Consultado el 18 de enero de 2017)
* ↑ Cuartel General de la Fuerza Logística Operativa Arxivat 2019-12-29 a Wayback Machine.. Ejército de Tierra.
* ↑ Galicia se quedará fuera del primer nivel de mando del Ejército de Tierra al perder la logística, La Vozde Galicia, 8 de febrer de 2020
# Fowleria

Fowleria és un gènere de peixos pertanyent a la família dels apogònids.

## Taxonomia

* Fowleria aurita (Valenciennes, 1831)
* Fowleria flammea (Allen, 1993)
* Fowleria isostigma (Jordan & Seale, 1906)
* Fowleria marmorata (Alleyne & MacLeay, 1877)
* Fowleria polystigma (Bleeker, 1854)
* Fowleria punctulata (Rüppell, 1838)
* Fowleria vaiulae (Jordan & Seale, 1906)
* Fowleria variegata (Valenciennes, 1832)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1831. Histoire naturelle des poissons. Tome septième. Livre septième. Des Squamipennes. Livre huitième. Des poissons à pharyngiens labyrinthiformes. Histoire naturelle des poissons. v. 7: i-xxix + 1-531, Pls. 170-208.
* ↑ Allen, G. R., 1993. Cardinalfishes (Apogonidae) of Madang Province, Papua New Guinea, with descriptions of three new species. Revue française d'Aquariologie Herpetologie v. 20 (núm. 1): 9-20.
* 1 2 Jordan, D. S. & Seale, A., 1906. The fishes of Samoa. Description of the species found in the archipelago, with a provisional check-list of the fishes of Oceania. Bulletin of the Bureau of Fisheries v. 25 (for 1905): 173-455 + index 457-488, Pls. 33-53.
* ↑ Alleyne, H. G. & Macleay, W., 1877. The ichthyology of the Chevert expedition. Proceedings of the Linnean Society of New South Wales v. 1 (pts 3-4): 261-281, 321-359, Pls. 3-9, 10-17.
* ↑ Rüppell, W. P. E. S., 1835-1838. Neue Wirbelthiere zu der Fauna von Abyssinien gehörig. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. 1-148, Pls. 1-33.
* ↑ Valenciennes, A., 1832. Descriptions de plusieurs espèces nouvelles de poissons du genre Apogon. Nouvelles Annales du Muséum d'Histoire Naturelle (París) v. 1: 51-60, Pl. 4.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Go, O.; Bogorodsky, S.V., 2010: The cardinalfish Fowleria isostigma in the Red Sea and the validity of Fowleria punctulata (Perciformes: Apogonidae). Zootaxa, 2677: 27–37. «PDF».

## Enllaços externs

* CalPhotos (anglès)
# Iu Sala i Pomés

Iu Sala i Pomés (Cadaqués, ? - Barcelona, 3 de juny de 1931) fou un empresari, polític, activista cultural i escriptor català.
De jove treballà a la pesca i a la navegació marítima, arribant a ser capità de vaixell, càrrec que abandonà per dedicar-se al comerç, ofici que va compaginar amb la salaó de peixos que ell mateix capturava. Republicà federal convençut, Iu Sala va arribar a ser regidor-síndic de l'Ajuntament de Cadaqués. El seu fill Pelai Sala i Berenguer també es dedicà a la política.
Va ser el President de la societat l'Amistat –més coneguda com el Casino o, en períodes anteriors, societat La Benéfica–. També va ser director gerent de la societat mercantil Art i Joia, de la qual n'arribaria a presidir la societat recreativa i cultural.
El 1923 fundà la revista quinzenal 'Sol Ixent' juntament amb Àngel Trèmols, Antoni Julià, Jacint Pujol, Bernal Ferriol i Emili Pont, que en la parla de Cadaqués informava dels fets locals. Es publicà fins al 1935.
Escriptor localista, sovint signant amb pseudònim, amb el rigor d'articulista, hi afegia sàtira i humor als seus escrits. Amb el pseudònim 'Cantarell', va escriure més d'una trentena de contes sota el títol d'Anècdotes casolanes. El primer conte, del juliol de 1925, comença així: "En Quintín era el darrer hereu de la casa del Santu. Com tots els hereus, sentia l'orgull de ser-ho. Era un bon minyó, alt i prim; li deien en Tin-Tín; tenia un gos que s'entenia per Xelín, company fidel, del qual sempre anava acompanyat." Potser l'historietista Georges Remi, Hergé, es va inspirar en aquest conte per al seu famós Tin-tín.
Empresonat i perseguit per la Dictadura de Primo de Rivera, va fugir a Barcelona, sense oblidar mai ni les seves conviccions polítiques, ni els seus lligams afectius i culturals amb la vila empordanesa.

## Referències

* ↑ «José Luis Bartolomé rep el premi Carles Rahola de periodisme de Cadaqués». Empordà, 03-05-2022.
* 1 2 3 Armangué, Joan «Pelai Sala i Berenguer: el cadaquesenc de Santiago de Xile». Setmanari de l'Alt Empordà, 08-08-2017.
* ↑ «El 'Sol Ixent' de Cadaqués». Alberes, núm. 21, 2019, pàg. 56.
* ↑ «Iu Sala Pomés, cadaquesenc inquiet de prosa creativa». Empordà, 08-10-2021.
# Charax michaeli

Charax michaeli és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Branco al Brasil.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A. 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat. . i-x + 1-506.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lucena, C. A. S. de. 1989. Trois nouvelles espèces du genre Charax Scopoli, 1777 pour la région Nord du Brésil (Characiformes, Characidae, Characinae). Rev. Fr. Aquariol. v. 15 (núm. 4) [1988]: 97-104.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Charles-Louis Didelot

Charles-Louis Didelot (Estocolm, 28 de març de 1767 - Kíev, Ucraïna, 7 de novembre de 1837) fou un ballarí i coreògraf francès. Era fill de Charles Didelot, mestre de ball del rei de Suècia, va estudiar ball amb el seu pare fins que marxà a França.
Des d'infant va viure a París i fou un dels millors deixebles del cèlebre Dauberval i de Jean-Barthélemy Lany. Debutà en el teatre Bollhuset d'Estocolm el 1786 i en l'òpera el 1790 distingint-se per la seva correcció i elegància i propietat en el vestir. Poc temps després marxà a Sant Petersburg, on el tsar li donà la seva amistat i li creà una brillant posició en la cort. En tornar a París feu representar el ballet Flore etZephir de la seva composició.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1ª, part. pàg. 972 (ISBN 84-239-4518-9)