OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa l'Abadia (Foradada)

Casa l'Abadia és una obra del municipi de Foradada (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es troba al centre del nucli de Montsonís, concretament entre l'antiga església romànica de Santa Maria de Foradada (núm. 22225) i el carrer Major. Es tracta d'un gran casal assentat sobre el desnivell amb pendent cap a l'est des del turó de l'església esmentada, amb la façana principal amb una gran porxada que afronta, a llevant, amb el carrer del Pi (un carrer de vianants que arrenca de a plaça de l'Església), al nord afronta amb un pati, al sud afronta entre mitgeres amb la casa núm. 20 i a ponent, en un pla més elevat, hi ha l'accés posterior a l'altura del tercer pis. La teulada és a doble vessant i desaigua a ponent i a llevant.
La façana principal està construïda majoritàriament amb aparell irregular de pedra sorrenca desbastada lligada amb morter de calç. L'element que en destaca és la gran porxada d'arcs de mig punt, amb dos ulls a la part frontal, dos als laterals i un arc diafragma a l'interior entre els dos ulls frontals. Aquesta porxada suporta una balconada a l'altura del segon pis, amb quatre pilars on recolza un tram de teulada que arrenca a l'altura dels ampits de les finestres del tercer pis. La porta principal, sota la porxada, és d'arc a nivell de dovelles i marc de carreus polits. Al vessant nord de la façana, d'aparell de carreu irregulars,hi ha tres finestres rectangulars, una a cada pis, amb marc de pedra polida. En canvi, el tram que correspon a la porxada està fet amb maçoneria de morter, fet que probablement indica una refacció posterior al tram d'aparell irregular. El ràfec de la teulada se sosté mitjançant un entramat de fusta que consisteix amb taulons posats al llarg de la façana que recolzen sobre travessers. A l'esquerra de la finestra del tercer pis hi ha una mènsula de pedra.
La façana nord també està feta majoritàriament amb aparell irregular de pedra desbastada lligada amb morter de calç i carreus regulars polits a les obertures (excepte el quadrant superior esquerra, fet amb maçoneria de morter encofrada, rematada, sota la teulada, amb una motllura de morter amb forma de dues rengleres superposades de semicercles). La distribució de les obertures és asimètrica i hi destaca la porta a l'altura del segon pis que mena a una escala lateral de pedra que baixa al patí enjardinat.
La façana de ponent afronta amb el carreró a l'altura del tercer pis i les golfes sota teulada. Feta amb maçoneria de morter, conté una senzilla porta rectangular i tres finestres, dues de les quals corresponents a les golfes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa l'Abadia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 març 2016].
# Casanova del Castell (Castellcir)

La Casanova del Castell és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès. És al centre del terme, al nord-est del Castell de Castellcir, entre el torrent de la Casanova i el de la Sauva Negra, a l'altura de la Font de la Tuna, del qual torrent es troba una mica més allunyada. També està situada a llevant de l'extrem meridional de la urbanització de la Penyora. També es troba a migdia de l'extrem occidental de la Sauva Negra. Deu el seu nom a la proximitat del Castell de Castellcir, del qual es troba a uns 725 metres al nord-nord-oest. Té al nord-est els Camps de la Casa Nova i a llevant el Pla de Bruga.
Aquesta masia, documentada des del 1666, havia estat utilitzada com a casa de colònies de la parròquia de Sant Esteve de Castellar del Vallès, però la manca d'aigua feu que es deixés d'utilitzar. Actualment (2011) roman abandonada.
Hi mena un camí que des de Ca l'Antoja remunta aigües amunt la riera de Castellcir pel marge dret d'aquesta riera. És, en els seus inicis, el mateix camí que va al Castell de Castellcir. Quan el camí del castell se'n separa, cap al nord-est, prop de la Torrassa dels Moros i dels Camps de la Torrassa, el que mena a la Casanova del Castell continua cap al nord sense separar-se de la riera, fins que, al capdamunt dels Camps de la Torrassa, la travessa i s'adreça primer cap al sud-est fins al Pla Fesoler, on gira cap al nord-est. Travessa els Camps de la Poua i emprèn la direcció nord-est pel vessant oriental del Serrat del Colom. S'apropa molt al torrent de la Casanova, fins que arriba a la Casanova del Castell. El camí antic, en part perdut, pujava des de la Tuna, pujava torrent de Sauva Negra amunt, el travessava pel Pas de la Casanova i s'enfilava fent ziga-zagues cap a llevant cap a la Casanova del Castell.

## Referències

* ↑ DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0
* VICENS I LLAURADÓ, Albert. 100 arbres monumentals de Catalunya: Excursions a peu, en BTT o en cotxe. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2005. (Col·lecció "Llibres de muntanya", núm. 10. ISBN 84-95695-46-4.
# Cases Lluís Almirall i Francesca Roig

Les cases Lluís Almirall i Francesca Roig és un edifici d'habitatges situat al Poblenou de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Inclou la farmàcia Almirall, establiment catalogat com a de gran interès (categoria E1).

## Història

El 1862, Francesc Mont i Almirall va obrir una farmàcia al carrer de Sant Pere del Taulat, 83 (actual Marià Aguiló, 95), i el 1864 la va traslladar a l'actual emplaçament del núm. 115 (actual 125).
El 1927, Lluís Almirall i Francesca Roig encarregaren la reforma de la casa a l'arquitecte Juan Gordillo.
El 1935, la farmàcia va passar a mans de Víctor Almirall i Riu, que el 1942 la va inscriure en el Sindicat Vertical d'Indústries Químiques, amb set medicaments registrats i amb ell mateix com a únic treballador. El 1943, Víctor Almirall i Antoni Gallardo i Carrera fundaren els Laboratoris Almirall a Gràcia.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'habitatges de planta baixa i dos pisos, format per dues parcel·les adjacents. Les plantes pis tenen un estuc que imita carreus buixardats, i hi ha una decoració amb motius florals a les llindes dels balcons, a la solera del terrat i al frontó central del coronament.

### Farmàcia

La farmàcia ocupa el local del núm. 125. Disposa d'una única obertura al carrer amb una estructura aplacada amb emmarcats de fusta i plafons de vidre pintat. Al centre de la llinda, presenta un element central amb les paraules en blanc FARMACIA ALMIRALL sobre un plafó de vidre negre. Als extrems de la llinda, un marc quadrat, amb un relleu representa la copa d'Higiea, símbol de la Farmàcia. Uns plafons rodons indiquen «Fundado en 1864», a l'esquerra, i el número 125, a la dreta. Als brancals hi ha dos plafons a mitja alçada de vidre negre.
A l'interior hi ha dos espais: la sala de venda i la rebotiga, amb dues estances. Els mobles són de fusta de pi de melis. El taulell presenta un frontal amb vitrines i calaixeres per la part interior, amb un sobre de marbre blanc. A les parets hi ha armaris de fusta de melis pintada.

## Referències

* 1 2 «Cases Lluís Almirall i Francisca Roig». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ {«Farmàcia Almirall». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Farmàcia Almirall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Anuario industrial y artístico de España, 1929, p. 485.
* ↑ «Luis Almirall. Mariano Aguió 115 (ara 125-125 bis). Reformar casa». Q127 Eixample 37061/1927. AMCB.
* ↑ «Laboratoris Almirall, SA». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Farmàcia Almirall». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* Maâti Salvat, Josep «Farmàcia Almirall, l’origen d’un imperi». Va passar aquí. betevé, 06-03-2023.
# Caspar Ett

Caspar Ett (Eresing, 5 de gener de 1788 – Múnic, 16 de maig de 1847) fou un organista i compositor alemany.
Als nou anys entrà com infantó de cor en l'abadia dels benedictins d'Andechs, on aprengué cant, piano i harmonia. Als dotze anys passà al Seminari de Múnic i allà completà els seus estudis musicals i literaris, sent nomenat el 1816 organista de l'església de Sant Miquel de la mateixa ciutat, plaça que ocupa durant més de trenta anys. Durant molt de temps es dedicà a interessants investigacions sobre la música polifònica dels segles XV i XVI, treballant pel restablint d'aquesta música en l'església, i tenint entre els seus alumnes a la capital bavaresa a Franz Lachner.
Entre les seves composicions cal citar; vuit misses amb i sense orquestra a 4 i 8 veus; dos Rèquiem; dos Miserere; un Stabat Mater; nombroses Lletanies, Vespres, Graduals, Ofertoris; cors i cançons a moltes veus, etc. A més, deixà un Tractat de composició.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 1251. (ISBN 84-239-4522-7)
# Cassoleta taronja

La cassoleta taronja (Aleuria aurantia, del grec áleuron -farina de blat- i del llatí aurantia -taronja-) és un bolet fàcil d'identificar pel seu viu i escandalós color ataronjat, ja que no hi ha cap altra cassoleta d'aquest color.

## Morfologia

Just quan surt, té la típica forma de copa (gairebé esfèrica i amb la boca petita) i després es fa fins a 10 cm de diàmetre, llavors s'obre i el marge esdevé més irregular i pàl·lid.
La part interna de la copa està entapissada per l'himeni, constituït pels ascs, que són esporangis que porten les espores, vuit a cada asc. Si es pren sobre la mà una cassoleta acabada de collir, la calor corporal produeix petites contraccions de la paret de la cassoleta i fa esclatar els sacs, els quals alliberen violentament les espores, que es deixen veure en forma d'un nuvolet blanquinós. Aquelles que no són endutes pel vent hi cauen a dins i són alliberades definitivament per l'impacte de les gotes d'aigua de la pluja.
El micòleg canadenc Buller, que va treballar molts anys estudiant la mecànica de la descàrrega de les espores, va observar que en el moment de l'explosió dels sacs es pot sentir un espetec si es posa la cassoleta a prop de l'orella.
És de carn prima i trencadissa, i de gust dolç.

## Hàbitat

Es troba en els boscos amb sòls sorrencs, als marges dels camins i en terreny remoguts, sovint formant grups nombrosos, a la tardor.

## Comestibilitat

És comestible en cru i per a afegir a les amanides, a les quals dona color i originalitat. També es pot preparar de postres (per exemple, en macedònia) si es posen els bolets a bocins en un plat, s'espolvoren amb sucre i es ruixen amb algun licor.

## Possibles confusions

No hi ha cap altra cassoleta d'aquest color que assoleixi la mida d'aquesta. De semblant fesomia cal esmentar Sarcoscypha coccinea.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon: Els bolets (on surten, com es coneixen, com es cuinen). Editorial Pòrtic, S.A., Barcelona, octubre del 1997. Col·lecció Els manuals de Pòrtic, núm. 1. ISBN 84-7306-965-X, planes 46-47.

## Bibliografia

* Nilsson, S. & Persson, O. 1977. Fungi of Northern Europe 1: Larger Fungi (Excluding Gill Fungi). Penguin Books.
* Yao, Y.-J., and B. M. Spooner. 1995. Notes on British taxa referred to Aleuria. Mycological Research 99:1515-1518.
* Seaver, F. J. 1914. North American species of Aleuria and Aleurina. Mycologia 6:273-278.

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies de la cassoleta taronja. (anglès)
* Fotografia i informació addicional sobre la cassoleta taronja. (anglès)
* Informació completa sobre la cassoleta taronja. (castellà)
* Fotografies i informació sobre la cassoleta taronja. (polonès)
# Cassífone

D'acord amb la mitologia grega, Cassífone (en grec antic Κασσιφόνη), va ser una heroïna, filla d'Odisseu i de Circe, i germana de Telègon.
Quan Telègon va matar accidentalment Odisseu, Circe el va ressuscitar, i Cassífone es va casar amb Telèmac, el seu germanastre. Però Cassifone va matar més tard a Telèmac, per venjar la seva mare a qui ell havia mort. Aquesta tradició és molt tardana, i només es troba documentada pels comentaris que fa Tzetzes a Licòfron. Més sovint és Circe qui es casa amb Telèmac.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 44. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 91. ISBN 9788496061972.
# José Ruiz y Muñoz

José Ruiz y Muñoz (Múrcia, 1835 - ?) fou un compositor espanyol del Romanticisme.
Fou alumne del Conservatori Nacional i desenvolupà la direcció de les bandes de música de diversos regiments i la de l'esquadra espanyola de la Mediterrània, organitzant el que fou a Itàlia amb ocasió de l'anada a Espanya d'Amadeu I.
Va compondre i edità per a piano la tanda de valsos La escuadra española, famosa en el seu temps, i la Marcha Real de Amadeo I. Per aquests mèrits fou nomenat Cavaller de la Corona d'Itàlia. Va compondre molt, i les seves obres es distingeixen per la seva fresca inspiració i la seva elegància melòdica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 787 (ISBN 84 239-4552-9)
# Castell del Fortí

El Castell del Fortí és una edificació defensiva dalt d'un turó de la serra de Collserola, a 262 msnm, entre el turó del Trac i el parc del Laberint d'Horta, al districte d'Horta-Guinardó de Barcelona (Barcelonès).
Construït a mitjans del segle xix, controlava la vall d'Horta. Per la seva similitud amb el Fortí de la Torreta, a Balsareny, es creu que es va construir en la Primera Guerra Carlina (1833-1840). Està en ruïnes, amb diversos murs encara dempeus on encara s'hi poden veure les espitlleres.
De planta rectangular amb dues torretes circulars als angles oposats NO i SE, fou construït amb pedra de la zona sense treballar i amb maó pla, tot lligat amb morter de calç. Presenta unes espitlleres sobre una línia d'imposta.
El 1845 Joaquim Desvalls i de Sarriera, propietari del Palau de Marquès d'Alfarràs, va fer enderrocar-lo.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «La font del Gos i entorns». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Fernández, Juanjo «Monestirs i ermites 2. Ermita de Sant Cebrià i entorns». El Pou, núm. 6, 2016, pàg. 45-48.
* ↑ «El fortí d'Horta». Nació Digital, 01-05-2021.
* ↑ «Castell Fortí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
* ↑ Giménez, Carlota «Torre Sobirana d'Horta. El palau Desvalls, patrimoni històric». El Pou, 12-2019.
# Himne Europeu

L'himne europeu fa referència a l'himne utilitzat durant cerimònies oficials de diverses organitzacions internacionals europees des de l'any 1972. És un arranjament d’uns dos minuts del Cant de joia, el tema musical principal de l’últim moviment de la Novena Simfonia escrita el 1823 per Ludwig van Beethoven sobre un text homònim de Friedrich Schiller del 1785. Actualment, aquest himne és utilitzat pel Consell d’Europa i per la Unió Europea.

## Història

El 1793, a l'edat de 23 anys, Ludwig van Beethoven va conèixer l'obra de l'escriptor alemany, i des d'aquest moment va manifestar la seva inspiració i desig de posar-li música. Va sorgir així la Novena Simfonia, el moviment final de la qual és per a cor i solistes sobre l'Oda a l'Alegria de Schiller, tradicionalment conegut en el món coral català com a Cant de joia, per ser aquest el títol que Joan Maragall donà a la seva traducció.

### Adaptació

El 1972, el Consell d'Europa el va adoptar com a himne. Herbert von Karajan, un dels més grans directors contemporanis, va accedir a una petició del Consell d'Europa d'escriure tres arranjaments instrumentals per a piano sol, vent i orquestra simfònica. L'himne no simbolitza només la Unió Europea, sinó també Europa en un sentit més ampli. El poema Oda a l'Alegria de Schiller expressa la visió idealista de la fraternitat entre els éssers humans, una visió que Beethoven compartia.
El Consell de la Unió Europea va adoptar el 1985 la bandera, l'himne, el lema i el Dia d'Europa com a símbols de la UE.

## Lletra en català

| « | És Europa una unida, i unida ha d'estar. Una en la diversitat, amb l'augment de la pau. Que sempre regni a Europa, la fe i la justícia al compàs, en la llibertat del poble, en un país millor. Ciutadans d'Europa; vostra és doncs la feina, les estrelles des del cel, us alimenten amb fervor. | » |

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 679. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ Dia d'Europa i Declaració Schuman, Celebració del Dia d'Europa a la Font Màgica i al Pavelló Mies Van der Rohe de Barcelona, Comissió Europea a Barcelona, 2014

## Enllaços externs

* Textos originals en alemany i traducció al català
* Escoltar l'himne
* Traducció al català de Joan Maragall, per ser cantada Arxivat 2011-09-04 a Wayback Machine.
# Indult

L'indult o perdó és l'acte mitjançant el qual es causa l'extinció de la responsabilitat penal, i suposa el perdó de la pena. És una situació diferent de l'amnistia, perquè en aquesta els beneficiaris són exonerats tant de la pena com del delicte que la motivava, mentre que l'indult només exonera del compliment de la pena, però no de l'atribució del delicte. Així la persona continua estant culpable però no ha de complir la pena. Cada estat en té una legislació pròpia, però a grans trets es poden assenyalar algunes característiques comunes de les legislacions dels diferents països. L'indult pot ésser total o parcial. També pot ésser general o particular.
* L'indult total comprèn la remissió de totes les penes les quals va rebre la persona i que encara no han estat complides.
* L'indult parcial implica la remissió d'alguna o algunes de les penes imposades o el seu canvi per altres menys greus.
A Espanya l'indult està regulat per la llei d'indult del 1988 que modificava formalment la norma del 1870 En els darrers anys els successius governs han atorgat centenars d'indults anualment. Aquesta atribució no està sotmesa a l'aprovació de ningú més que el ministeri de Justícia, que no està obligat a justificar-ne les causes que el motiven i que no està controlada pel poder judicial i no es pot recórrer en cap cas. Tanmateix aquesta regulació ha estat criticada per la seva indefinició que permet una aplicació arbitrària d'aquesta prerrogativa del govern d'Espanya

## Referències

* ↑ «LEY 1/1988. de 14 de enero, por la que se modifica la Ley de 18 de junio de 1870. estableciendo reglas para el ejercicio de la Gracia de Indulto» ( PDF) (en castellà). BOE, núm. 13, 15-01-1988, p. 1386 [Consulta: 18 febrer 2013].
* ↑ Martialay, Ángela. «Gallardón concedió 501 indultos en su primer año de Gobierno» (en castellà), 19-01-2013. [Consulta: 18 febrer 2013].
* ↑ Sánchez-Vera Gómez-Trelles, Javier «Una lectura crítica de la Ley de Indulto» ( PDF) (en castellà). InDret, Núm. 2, 2008, p. 1-32 [Consulta: 18 febrer 2013].
Viccionari
# Esmena Mirguet

L'esmena Mirguet és la forma amb la qual es va conèixer popularment a la novena subesmena a la vuitena esmena de la comissió d'assumptes culturals per a l'article 38 relatiu a la «Constitució de mesures necessàries per lluitar contra certes plagues socials» a França.
Aquesta subesmena va ser votada (per 323 vots a favor i 131 en contra) a l'Assemblea Nacional el 18 de juliol de 1960, per iniciativa de Paul Mirguet (1911-2001), un diputat de Unió per la Nova República (gaullista) de 48 anys en l'època, conegut per la seva homofòbia i el seu racisme. La seva finalitat era combatre l'homosexualitat, ja que aquesta va ser classificada com a «plaga social» en una llista, al mateix nivell que l'alcoholisme, la tuberculosi, l'addicció a les drogues, el proxenetisme i la prostitució. La llei va ser promulgada el 30 de juliol de 1960. Els diputats que van votar en contra de la llei ho van fer sobretot en suport dels grups de pressió de l'alcohol.
Així, una llei del 25 de novembre de 1960 completava l'article 330 preveient multiplicar per dos les penes màximes per «ultratge públic al pudor», «quan consisteixi en un acte contra natura amb un individu del mateix sexe», és a dir «en el cas de relacions homosexuals» (paràgraf de l'article 2 de l'ordenança núm. 60-1245 relativa a la lluita contra el proxenetisme de l'article 330, suprimit i reemplaçat el 1994 per l'article 222-32).
A més, Paul Mirguet va impulsar la supressió progressiva dels urinaris públics que s'havien convertit en llocs de trobada i flirteig per als homosexuals. França va adoptar el 1968 la classificació de l'Organització Mundial de la Salut sobre les malalties mentals, en la qual figurava fins a 1993 l'homosexualitat. L'evolució en l'opinió pública en la dècada de 1970 i les reivindicacions dels moviments com el Front Homosexual d'Acció Revolucionària, van dur a la desaparició d'aquestes disposicions discriminatòries de la llei francesa el 1982.

## Enllaços externs

* Text oficial de l'esmena Mirguet (francès)
* The French gay militant movement between Revolution and Reformism, 1971-1981 (anglès)
# Franz Volkert

Franz Volkert (Fiedland, 1767 - Viena, 1845) fou un organista i compositor alemany.
Durant molts anys fou organista de la col·legiata escocesa i director d'orquestra del Teatre Nacional de Leopoldstadt, a Viena. Durant el període de 1810 a 1829 va escriure nombroses comèdies líriques, pantomimes i obres còmiques (en un total de 150) pel mencionat teatre, el que li'n conquistà gran popularitat en el seu temps.
També va escriure trios per a piano i instruments d'arc, variacions, obres per a orgue, preludis, lieder, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 977 (ISBN 84-239-4569-3)
# Franz Xaver Gebauer

Franz Xaver Gebauer (Bożków, Prússia, 1784 - Viena, 13 de desembre de 1822) fou un compositor, professor, mestre de capella i director de cors. Va ser organista a Frankenstein des de 1804, professor de música a Viena i director de cor de l'església dels Agustins d'aquella capital. Fou un dels fundadors de la Societat d'Amics de la Música i el fundador i primer director dels Concerts esperituals de Viena.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 25, pàg. 10, ISBN 84-239-4525-1

## Enllaços externs

* http://books.google.at/books?id=wDQ9AAAAcAAJ&dq=mundharmonika%20wien&pg=PA185&ci=95%2C1276%2C768%2C126&source=bookclip
* http://books.google.at/books?id=BZRRAAAAYAAJ&dq=mundharmonika%20Franz%20Xaver%20Gebauer&pg=PA122&ci=147%2C704%2C804%2C718&source=bookclip
* http://mundipedia.com/PersonGebauerFranzXaver
* http://www.aeiou.at/aeiou.encyclop.g/g170308.htm
* http://books.google.cat/books?id=LP8sAAAAYAAJ&pg=PT401&lpg=PT401&dq=%22Franz+Xaver+Gebauer%22&source=bl&ots=w5tkKuYBcL&sig=zYL6pdF0tBDy-z_5y-NiBvulCjQ&hl=ca&ei=clWZTrmMBceF-wabwaHNBQ&sa=X&oi=book_result&ct=result&resnum=6&ved=0CDwQ6AEwBTgK#v=onepage&q=%22Franz%20Xaver%20Gebauer%22&f=false