OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Medalla commemorativa de la Campanya d'Indoxina

La medalla commemorativa de la campanya d'Indoxina (francès: médaille commémorative de la campagne d'Indochine) és una condecoració militar francesa. Aquest premi pretén distingir els soldats que van participar en operacions a Indoxina entre16 d'agost de 1945i el11 d'agost de 1954.

## Història

La medalla commemorativa de la campanya d'Indoxina va ser creada pel Decret núm. 53-722 de l'1 d'agost de 1953. Era concedida a:
* els militars dels tres exèrcits que van participar durant almenys 90 dies a la campanya d'Indoxina entre el 16 d'agost de 1945i l'11 d'agost de 1954. (per a aquells que havien resultat ferits o havien estat citats durant aquesta campanya no es requeria el període de 90 dies)
* el personal civil, de la marina mercant i l'aviació civil que haguessin passat 90 dies (consecutius o no) entre el 16 d'agost de 1945 i l'11 d'agost de 1954, en el transport de tropes o material militar a Indoxina.

## Característiques

* Medalla : una medalla de bronze de 36 mm, té a l'anvers una naja de set caps que sosté un cartutx que porta la inscripció en majúscules Indochine (INDOXINA) sobre la qual descansa un elefant de tres caps amb en exerg, la inscripció republique française ("REPÚBLICA FRANCESA"). Al revers, trobem la inscripció Corps expéditionnaire français en extrême-orient ("COS EXPEDICIONARI FRANCÉS DE L'ORIENT EXTREM") envoltat d'una corona de fulles de roure i llorer. La fiança d'aquesta decoració està formada per un drac que es retorça .
* Cinta: de 38 mm d'ample, la cinta està formada per set franges verticals de 5mm d'ample, 4 grogues i 7 verdes, amb una vora verda als costats de 1,5mm
El disseny d'aquesta medalla fusiona el motiu de l'elefant tricèfal dels ordes de Laos de l'Milió d'Efenfants i del Parasol Blanc i de l'orde colonial del drac d'Annam.

## Referències

* ↑ Décret No. 53-722 portant création d'une médaille dite « Médaille commémorative de la campagne d'Indochine ».
* ↑ Instruction No. 5600/SD/CAB/DECO/F fixant la date limite d'attribution de la médaille commémorative de la campagne d'Indochine et de la médaille coloniale avec agrafe « Extrême-Orient ».
* 1 2 3 4 www.france-phaleristique.com

## Bibliografia

* Trésor du Patrimoine. Les Décorations françaises (en francès), 2003, p. 95. ISBN 2-911468-99-6. OCLC 56111972.
# Escut de Sitges

L'escut oficial de Sitges té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, un castell obert d'or sobremuntat d'una creu grega patent d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 2 de desembre del 2004 i publicat al DOGC el 27 del mateix mes.
El castell d'or sobremuntat d'una creu d'argent sobre camper de gules són les armes tradicionals de Sitges, amb la representació de l'antic castell de la vila, que s'aixecava on avui dia hi ha l'Ajuntament. Segons la tradició, la creu rememora la presència dels frares de la Pia Almoina.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Garraf

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3497/2004, de 2 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sitges.» (pdf). DOGC núm. 4288. Generalitat de Catalunya, 27-12-2004. [Consulta: 23 juny 2010].
# Llacunes de Ruidera

Les llacunes de Ruidera venen d'un aqüífer situat a El campo de Montiel. En total són 13 llacunes disposades de nord a sud, que van vessant les aigües de l'una a l'altra en un espai de 13 km. S'havia considerat durant molt de temps que ern l'origen del Guadiana, però en realitat ho són de l'Alt Guadiana.
Sobre l'origen del nom de Ruidera hi ha dues teories. Per una banda pot venir del soroll de les cascades tombant d'unes a altres. Per l'altra en l'atles del segle xvi de l'Escorial el topònim que apareix és Riadera, derivació possible de Riada pels desbordaments i riades que es produeixen a les llacunes.
Des del llogaret de Ruidera, un camí va vorejant les llacunes, oferint una successió no interrompuda de belles perspectives. El llac del Rei té forma quasi circular i és notable per la seva cascada, té un cabal de 3 m³ per segon. Després d'aquest destaquen per la seva extensió la Colgada i la Lengua. Alguns tècnics enumeren 15 llacunes, perquè algunes d'elles estan unides de tal forma que poden considerar-se com una o dues. Els noms de les llacunes són: Escudero, Blanca, Ruí Pérez, Tinaja, San Pedro, Redondilla, Lengua (a la província d'Albacete), Salvadora, Santo Morcillo, Batana, Colgada, Rey, Cueva Morenilla, Coladilla i Cenaguero o Cenagosa (província de Ciudad Real).

## L'entorn

Els seus voltants constitueixen un veritable oasi en l'estepa manxega, i estan plens de records històrics i cervantins, com els vestigis de l'Almendro; la cova de Montesinos que immortalitzà El Quixot; l'ermita de San Pedro i la cova de Marica Garria, que la fantasia popular creu que arriba a centre de la terra.

## Història

El que avui és la població de Ruidera sembla correspondre a la Laminio, citada per Plini i Tolomeu, que era un municipi romà i cap de regió en l'Oretania i quarter militar de l'Imperi, d'importància estratègica ja que és a l'encreuament de tres camins; el de les Gàl·lies a Cadis, el de Mèrida a Saragossa i el de la mateixa Laminio a Toledo. Durant la dominació àrab s'hi aixecà una fortalesa anomenada La Roydera, conquerida pels cristians el 1215. Més tard es constituí el Real Sitio de Ruidera, unit al Priorat de San Juan. L'infant Gabriel, gran Prior de l'Orde, emprengué la construcció d'un gran canal de regadiu, que no arribà a acabar-se. De 1770 a 1780 s'edifica la fàbrica de pólvora, construïda pel conegut arquitecte Juan de Villanueva, que fou incendiada pels carlins el 1838 i reedificada quatre anys després. En aquesta s'arribaren a fabricar llavors més de 70 arroves de pólvora diàries.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 751 (ISBN 84 239-4552-9)
# Illustrationes Plantarum Orientalium

Illustrationes Plantarum Orientalium, (abreujat Ill. Pl. Orient.), és un llibre amb il·lustracions i descripcions botàniques que va ser escrit conjuntament pels botànics Hippolyte François Jaubert & Edouard Spach. Va ser editat a París en 5 volums entre els anys 1842-1857.

## Publicació

* Volum núm. 1, 1842-1843;
* Volum núm. 2, 1844-1846,
* Volum núm. 3, 1847-1850;
* Volum núm. 4, 1850-1853;
* Volum núm. 5, 1853-1857

## Referències

* ↑ a Tropicos

## Enllaços externs

* Descripció a APNI
# Medont

Segons la mitologia grega, Medont (grec antic: Μέδων) va ser un heroi, fill d'Oileu i de Rene. És originari de la Ftiòtida, però es va exiliar per culpa de l'homicidi del pare de la primera dona d'Oileu, Eriopis. Prengué part en la guerra de Troia juntament amb el seu germà Àiax el Petit. Quan Filoctetes, malalt, va ser deixat a l'illa de Lemnos, Medont va assumir el comandament de les tropes que aquest comandava. Va morir a Troia a mans d'Enees.
Un altre Medont era l'herald dels pretendents de Penèlope, a Ítaca. Quan els pretendents van voler parar una emboscada a Telèmac, que tornava de la recerca del seu pare Odisseu, Medont va revelar la conspiració a Penèlope, cosa que li va valer el perdó d'Odisseu quan va matar els pretendents. Ovidi i la Biblioteca d'Apol·lodor el posen entre la llista de pretendents de Penèlope.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 345. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 144. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Escut de Teresa

L'escut de Teresa és el símbol representatiu oficial de Teresa, municipi del País Valencià, a la comarca de l'Alt Palància. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. Quarterat. Primer i quart, creu grega flordelisada de gules sobre camp d'or. Segon i tercer, arbre de sinople sobre camp d'argent. Al timbre, corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 6 de maig de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada en el DOGV núm. 4.521, de 13 de juny de 2003.
Els arbres són un element tradicional de l'escut del poble, voltat de boscos i amb abundants fruiterars vora el riu Palància. La creu de Calatrava indica que Teresa va pertànyer antigament a Begís, que fou el centre d'una comanda d'aquest orde des del segle xiii.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de l'Alt Palància.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 6 de maig de 2003, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova l'escut de l'Ajuntament de Teresa (Castelló)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4.521, 13-06-2003, pàg. 16.911 [Consulta: 31 juliol 2016].
# Corder (professió)

Un corder o soguer és una persona que té com a ofici fer cordes i sogues de cànem.
Hom en diferenciava els cordillers, els gumeners (que feien gúmenes o cordes grosses) i, fins i tot, els corders de viola, que feien cordes per a aquest instrument musical.

## Les eines dels corders o filadors de corda

| el pintela rodala creuels perpals | els rastellsels cuirolsel maçot | la palomael carrotla càbria i el ganxo |

## Col·legis o confraries

A Mallorca, els corders compartien col·legi professional amb els espardenyers. El col·legi fou instituït el 1511, i les primeres ordinacions són de 1513. El seu patró era santa Caterina (25 de novembre), i inicialment les reunions del col·legi tenien lloc a l'antic Hospital de Santa Caterina, però, quan l'edifici entrà en estat d'abandonament, tengueren la sala a la parròquia de Santa Eulàlia, vora el carrer de la Corderia. L'escut del col·legi consistia en una banqueta de corder amb la creu i la roda i quatre cordes penjant.

## Documents

* 1328. Corders de València.

## Referències

* ↑ Gracià, Oriol «Estirar de la corda». Sàpiens [Barcelona], núm. 109, 10-2011, p. 22. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 89.
* ↑ A l'Hospital deixaren de reunir-s'hi el 1546, i passaren a reunir-se al convent del Carme. Més endavant, tengueren la sala al carrer del Forn de la Creu, a la cantonada del carrer de la Corderia, on molts de corders tenien els obradors, i finalment al carrer del Pes del Formatge, que és la continuació del carrer de la Corderia. D'altra banda, a un edifici al carrer de la Samaritana el col·legi hi guardava una imatge de la Samaritana, que treien cada any a la processó de la Sang, i que donà nom al carrer: Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma. Palma: Gabriel Bibiloni, 2012, p. 276, 664. ISBN 978-84-616-2222-1.
* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 103-106.
* ↑ Antoni Furió i Diego. Llibre d'establiments i ordenacions de la ciutat de València. I.: (1296-1345). Universitat de València, 28 November 2011, p. 205–. ISBN 978-84-370-8715-3.

## Vegeu també

* The Old Man and the Sea; Ernest Hemingway : "...good Catalan cordel..."
Viccionari
# Ilyodon

Ilyodon és un gènere de peixos pertanyent a la família dels goodèids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Mèxic.

## Taxonomia

* Ilyodon cortesae (Paulo-Maya & Trujillo-Jiménez, 2000)
* Ilyodon furcidens (Jordan & Gilbert, 1882)
* Ilyodon lennoni (Meyer & Foerster, 1983)
* Ilyodon whitei (Meek, 1904)
* Ilyodon xantusi (Hubbs & Turner, 1939)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Paulo-Maya, J. & P. Trujillo-Jiménez, 2000. Nueva especie de Ilyodon (Cyprinodontiformes: Goodeidae) de la cuenca del río Balsas, México. Rev. Biol. Trop. v. 48 (núm. 2/3): 465-472.
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert, 1882. Catalogue of the fishes collected by Mr. John Xantus at Cape San Lucas, which are now in the United States National Museum, with descriptions of eight new species. Proceedings of the United States National Museum v. 5 (núm. 290): 353-371.
* ↑ Meyer, M. K. & W. Foerster, 1983. Eine neue Ilyodon-Art aus Guerrero, Mexiko (Osteichthyes, Goodeidae). Zool. Abh., Staat. Mus. Tierk. Dresden v. 38 (núm. 16): 257-263.
* ↑ Meek, S. E., 1904. The fresh-water fishes of Mexico north of the isthmus of Tehuantepec. Field Columbian Mus. Zool. Ser. v. 5: i-lxiii + 1-252, Pls. 1-17.
* ↑ Hubbs, C. L. & C. L. Turner, 1939. Studies of the fishes of the order Cyprinodontes. XVI. A revision of the Goodeidae. Misc. Publ. Mus. Zool. Univ. Mich. Núm. 42: 1-80, Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Fossar Vell de Tortosa

El Fossar Vell de Tortosa és un cementiri de Tortosa (Baix Ebre) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Té planta rectangular irregular. Es tracta d'un recinte voltat per una tàpia, situat en un solar existent molt a prop de les primeres cases del raval de la Llet (anant-hi des de molt a prop del raval de Caputxins), al costat esquerre del carrer Barcelona que, situant a l'eix principal d'aquests ravals, donava a la porta principal d'accés del susdit fossar, avui tapiada, trobant-se l'entrada a la banda esquerra (mirant des de la façana que dona al carrer de Barcelona). Així, aquest es troba a prop de la petita carretera que, iniciant-se al carrer de Sant Jordi, porta cap al fossar nou. El recinte interior presenta unitats longitudinals de nínxols (de tres registres normalment) als laterals, adossats a la tàpia de tancament. Tanmateix, aquests també es troben travessats paral·lelament a la façana principal que donava al carrer de Barcelona. A les superfícies intermèdies hi ha tombes i el fossar presenta tres nivells en alçada.

## Història

Fou a principis del segle xix quan es va plantejar seriosament la construcció d'un fossar públic que tingués cabuda a la cada vegada major població tortosina. Així, es va instal·lar aquest fossar a l'extrem del barri del Rastre, iniciant-se les obres l'any 1804 (aquest fossar s'anomenaria "Lo fossà del Rastre") i immediatament posat en marxa, funcionant com a tal fins al 1834, en què es decideix el seu tancament, encara que va funcionar uns anys més, fins al 1841 en què fou tancat definitivament per manca de les mínimes condicions higièniques requerides. Per a substituir aquest primigeni fossar es va construir un nou recinte al lloc: "Pla d'Abaria", o de "Sant Llàtzer, al raval de la Llet, inaugurat el 4 de setembre del 1844 (és el fossar tractat). Aquest inaugurat, fou l'únic fossar de Tortosa fins a finals del segle xix i principis del segle xx, en què es va construir un nou fossar una mica més amunt del solar on es trobava el segon fossar tortosí, funcionant els dos a la vegada, encara que amb el pas dels anys adquirí l'últim tota l'exclusivitat. Realitzant-se així tots els enterraments dins del nou recinte, i inclús es traslladaren sepultures de l'antic. Avui en dia, al fossar vell només resten algunes poques tombes i el record.

## Referències

* 1 2 «Fossar Vell de Tortosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Escut de Terrassa

L'escut oficial de Terrassa té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r de gules, un castell d'argent tancat de sable; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre, una corona mural de ciutat.

## Història

Va ser aprovat el 27 de juliol de 1988 i publicat al DOGC el 10 d'agost del mateix any amb el número 1029.
El castell de Terrassa (segle ix), del qual avui només en queda l'anomenada Torre del Palau, es trobava prop de la frontera amb els territoris musulmans i fou el centre d'una vila agrícola i comercial que hi va créixer al voltant. El 1110, el comte Ramon Berenguer III va facilitar la construcció d'una altra fortalesa a la vila, que el 1344 va passar a ser la cartoixa de Vallparadís. Les muralles es van fer per privilegi de Pere III el 1366, i la vila les va sobrepassar ja a partir de 1560. A partir del segle xix hi va tenir lloc la revolució industrial i Terrassa, ja amb el títol de ciutat, va esdevenir un dels principals centres tèxtils del país.
El castell local és el senyal tradicional dels escuts i segells de la ciutat des de temps medievals; l'escut d'armes també mostra el senyal reial dels quatre pals, en record de la jurisdicció dels comtes reis sobre la vila.
Antigament era costum representar l'escut truncat i amb els quatre pals en primer lloc, com es pot observar a la il·lustració de la dreta.
A diferència de l'escut, la bandera de Terrassa no ha estat oficialitzada fins al 2019.
* L'escut utilitzat el 1414, dibuix de Mateu Avellaneda, casa Alegre de Sagrera
* Escut utilitzat als segles XV-XVI (Museu de Terrassa)
* L'escut antic, al Parc de Desinfecció
* L'escut antic, a la façana del Banc de Terrassa
* Tapís amb l'escut antic, a la seu de la CECOT
* L'escut actual, a la façana de l'Ajuntament
* L'escut a la sala de plens de l'Ajuntament

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Terrassa.» (pdf). DOGC núm. 1029. Generalitat de Catalunya, 10-08-1988. [Consulta: 25 juny 2010].
# Megalodoras laevigatulus

Megalodoras laevigatulus és una espècie de peix de la família dels doràdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'Argentina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H., 1925. A review of the Doradidae, a family of South American Nematognathi, or catfishes. Trans. Am. Philos. Soc. (N. S.) v. 22 (pt 5). 280-365.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Berg, C., 1901. Communicaciones ictiológicas. IV. Commun. Mus. Nac. Buenos Aires v. 1 (núm. 9): 293-311.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ López, H.L., R.C. Menni i A.M. Miguelarena, 1987. Lista de los peces de agua dulce de la Argentina. Biología Acuática Núm. 12, 50 p. (Instituto de Limnología "Dr. Raúl A. Ringuelet").
* ↑ Nion, H., C. Rios i P. Meneses, 2002. Peces del Uruguay: Lista sistemática y nombres comunes. Montevideo, Uruguai, DINARA, Infopesca.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sabaj, M.H. i C.J. Ferraris, Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456-469. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Cordylancistrus platycephalus

Cordylancistrus platycephalus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Zamora (conca del riu Marañón, Equador).

## Referències

* ↑ Isbrücker I. J. H., 1980. Classification and catalogue of the mailed Loricariidae (Pisces, Siluriformes). Versl. Tech. Gegevens. Núm. 22. 1-181.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1898. Viaggio del Dr. Enrico Festa nell' Ecuador e regioni vicine. Poissons de l'Équateur. (Part I). Boll. Mus. Zool. Anat. Comp. Torino v. 13 (núm. 329): 1-13.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Jeon Hae-Sup

Jeon Hae-Sup és un lluitador sud-coreà, ja retirat, especialista en lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Montreal, on guanyà la medalla de bronze en la competició del pes mosca del programa lluita lliure.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jeon Hae-Seop». [Consulta: 7 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 7 març 2025].
# Ina Lange

Ina Lange (Helsingfors avui Hèlsinki, Finlàndia, 14 de desembre de 1846 - Copenhaguen, Dinamarca, 23 d'octubre de 1930) fou una pianista i escriptora finesa.
Casada amb el cantant suec Algo Lange (1876), i que amb el pseudònim de Daniel Sten publicà diverses novel·les que cridaren l'atenció, entre les que hi figuren les següents, escrites en francès: A Travers les deserts et les rochers (1884); Petites gens (Samrefolle, 1885); Luba (1889), estudi; Récits de Finlande (1890).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 629 (ISBN 84-239-4529-4)