OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ester

Ester o Esther (en hebreu: אֶסְתֵּר, Ester), nascuda Hadassah bat Avigaïl, va ser una dona jueva, casada amb un rei de l'Imperi persa, segons el relat bíblic del Llibre d'Ester. És considerada una profetessa per al judaisme i una santa per al cristianisme. Casada amb Ahasuerus (tradicionalment identificat amb Xerxes I), va salvar la comunitat jueva de Pèrsia de la mort, i fou considerarda com una heroïna.
Ester o Esther és un nom d'origen persa que significa 'estel'. La celebració litúrgica d'aquesta santa en el cristianisme és el 8 de desembre.

## Història

Aquest nom apareix en l'Antic Testament i explica la vida d'una jueva anomenada Ester, una noia òrfena jueva que va arribar a ser reina de Pèrsia. És un dels episodis més emocionants de la Història Sagrada que narra com Ester, en quedar-se sense pares, és adoptada per Mardoqueu, sacerdot jueu. Aquesta jove, de gran bellesa, és vista pel rei dels perses que decideix esposar-la. Per aquesta raó rebutja la seva esposa Vasti i aconsegueix que Mardoqueu accepti el matrimoni entre ell i la bonica Ester.
Paral·lelament, el primer ministre del rei, Aman, que sent un gran odi vers els jueus, intenta que el rei mati tot el poble jueu en un sol dia. Però, gràcies a la intervenció d'Ester, aquest crim no es duu a terme i Aman és executat, mentre que Mardoqueu és nomenat ministre en el seu lloc. Com a resultat de la seva intervenció, els jueus van poder continuar de viure sota els sobirans perses amb una certa protecció.
A partir d'aquesta data, el primer de juliol, es commemora cada any la salvació del poble jueu. Aquesta festa és anomenada Festa de Purim.
* Esther preparant-se per a presentar-se davant el rei Assuer, pintura de Chassériau del 1841
* Mausoleu d'Ester i Mardoqueu a Hamedan (Iran)
* Tradicional tomba d'Ester i Mardoqueu a Hamedan (Iran)

## Literatura

Aquest episodi de la Bíblia, dins l'Antic Testament, és la història que Salvador Espriu va utilitzar per a escriure la seva conegudíssima obra Primera història d'Esther. Abans, el 1689, Jean-Baptiste Racine havia escrit la seva tragèdia Esther, sobre la qual, el 1718, Georg Friedrich Haendel va compondre l'oratori Esther.

## Música

El compositor i violinista Nicolaus Adam Strungk (1640-1700) va compondre una òpera amb aquest mateix nom.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1339 (ISBN 84 239-4557-X)
Viccionari
# Esteve Soler i Armengol

Esteve Soler i Armengol (Corbera de Llobregat, 24 de desembre de 1949) és un antic pilot de motocròs i enduro català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970 i començaments de la de 1980. De professió mecànic, Soler començà a competir a 22 anys, concretament al Motocròs de Martorell de 1971. La seva primera victòria important fou a la categoria Júnior del Motocròs d'Esplugues de 1973, amb una Bultaco. Aviat va passar a pilotar una Montesa, marca amb la qual competí uns quants anys de forma semi-oficial tot alternant les competicions de motocròs i enduro. Especialista en proves de resistència TT, aconseguí sengles victòries a les 24 Hores de Moià (1973-1974), les 3 Hores Tot-Terreny de Premià (1974) i les 150 Milles de Mollet (1977).

## Referències

* ↑ Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. 45 - Esteban Soler» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 72, 14-01-1977, p. 2.
# Hepatopatia crònica

L'hepatopatia crònica en el context clínic és un procés de malaltia del fetge que implica un procés de destrucció i regeneració progressiva del parènquima hepàtic que condueix a fibrosi i cirrosi.

## Signes i símptomes

Els signes i símptomes d'hepatopatia crònica detectables a l'examen clínic es poden dividir en els que s'associen al diagnòstic de l'hepatopatia crònica, associades a la descompensació i associats a la causa.

### Hepatopatia crònica

* Dits de baqueta de timbal
* Eritema palmar
* Aranya vascular (angiomes)
* Fetge petit i irregular
* Anèmia
* Cap de Medusa
* En homes:
** Ginecomàstia
** Distribució del cabell feminitzant
** Atròfia testicular

### Descompensació

* Somnolència (encefalopatia)
* Hiperventilació (encefalopatia)
* Asterixi (encefalopatia)
* Icterícia (disfunció excretora)
* Ascites (hipertensió portal i hipoalbuminèmia)
* Leuconíquia (hipoalbuminèmia)
* Edema perifèric (hipoalbuminèmia)
* Hematomes (coagulopatia)
* Trastorn de l'equilibri acidobàsic, més freqüentment alcalosi respiratòria

### Signes associats a la causa

* Contractura de Dupuytren (alcohol)
* Augment de les paròtides (alcohol)
* Neuropatia perifèrica (alcohol i algunes drogues)
* Signes cerebel·lars (alcohol i malaltia de Wilson)
* Augment del fetge (alcohol, malaltia per fetge gras no alcohòlic, hemocromatosi)
* Anells de Kayser-Fleisher (malaltia de Wilson)
* Augment de la pigmentació de la pell (hemocromatosi)
* Signes d'insuficiència cardíaca dreta

## Referències

* ↑ «NHS Choices». Arxivat de l'original el 8 d’octubre 2015. [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ «Evaluating the Patient With Abnormal Liver Tests». [Consulta: 6 octubre 2015].
# Estudi op. 25, núm. 10 (Chopin)

L'"Estudi op. 25 núm. 10", en si menor, és un dels dotze Estudis op. 25 per a piano compostos per Frédéric Chopin; la peça fou escrita el 1835. L'opus 10 és la segona sèrie d'estudis i que foren compostos entre 1832 i 1836. Rep el sobrenom d'"Estudi de les octaves" (en francès, Aux octaves): el primer tema està format principalment per notes en intervals d'octaves.

## Estructura

Aquest estudi presenta molts trets únics que no es troben en la majoria dels altres estudis de Chopin, com per exemple una distintiva i característica forma ternària. El primer tema es desenvolupa sobre una sèrie de tresets de corxeres en octaves en un temps de 2/2 (alla breve); per tant, cal interpretar-lo com un allegro molt ràpid.
El segon tema està escrit en la tonalitat homònima major de si menor, és a dir, si major; a més a més, canvia la mètrica del compàs a tres per quatre (3/4). Chopin posa la indicació que ha de tocar-se lento. El segon tema, que es desenvolupa com una variació del primer tema, es repeteix fins a quatre vegades abans de tornar al compàs de dos i a la tonalitat de si menor.
Durant el segon tema hi ha nombroses indicacions de pedal i de frases musicals però, en general, a l'estudi no hi ha marques de pedal. Igual que en l'"Estudi op. 10, núm. 4", Chopin fa especial èmfasi en el legato durant les frases sense la utilització del pedal. Al llarg de l'estudi, el compositor només indica cinc canvis dinàmics: el primer tema complet ha de ser interpretat de forte a fortissimo i el segon tema és sempre en piano.

## Referències

* ↑ Palmer, W: Chopin Etudes for the Piano, page 108. Alfred Publishing Co., Inc., 1992

## Enllaços externs

* Études op. 25: Partitura lliure a l'IMSLP.
* The Ultimate Chopin Etudes Discography a Eternal Chopin Etudes Space
* Guia, enregistraments i partitura Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine. a Chopin Music Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
# Gelanoglanis nanonocticolus

Gelanoglanis nanonocticolus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 31.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Asisa.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Böhlke, J. E., 1980. Gelanoglanis stroudi: a new catfish from the Rio Meta system in Colombia (Siluriformes, Doradidae, Auchenipterinae). Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 132: 150-155.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Soares-Porto, L. M., S. J. Walsh, L. G. Nico & J. M. Netto, 1999. A new species of Gelanoglanis from the Orinoco and Amazon river basins, with comments on miniaturization within the genus (Siluriformes: Auchenipteridae: Centromochlinae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 10 (núm. 1): 63-72.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de l'Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Georg Druschetzky

Georg Druschetzky, nascut Jiří Družecký o Družchetzký, (Jemníky, prop de Pchery, 7 d'abril de 1745 – Buda, 21 de juny de 1819) fou un músic txec. A mitjans de l'any 1787 estava al servei del comte de Grasselkovicz. Va compondre diverses obres per a dos clarinets, dos oboès, dues trompes, dos barítons i trompetes, i diversos concerts per a oboè i altres instruments de vent; l'òpera Persée et Andromède, els ballables de l'òpera Adéle de Ponthieu. En els seus principis fou timbaler dels Estats de l'Alta Àustria, residint a Linz on el 1783 publicà sis solos per a violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part pàg. 2278, ISBN 84-239-4581-2
# Georg Nikolaus von Nissen

Georg Nikolaus von Nissen, a voltes conegut com a Nicolaus o Nicolai (Haderslev, Dinamarca, 22 de gener de 1761 - Salzburg, Àustria, 24 de març de 1826) fou un diplomàtic i escriptor.
Va ser conseller del rei de Dinamarca i cònsol del seu país a la ciutat de Salzburg, on va conèixer la vídua de Mozart, Constanze, amb la qual va contraure matrimoni. Per aquest motiu va trobar molt material i documents autèntics, amb els quals va escriure una important biografia del gran compositor, que fou publicada el 1828, dos anys després de la mort de Nissen.
Aquest notable treball porta per títol Biographie W. A. Mozart's. Näch Originalbriefen, Sammlungen alles über ihn geschrieben mit vielen neuen Beilagen, Steindrücken, Musikblattern und einem Fac-Simile (Leipzig, 1828), al que s'afegí un suplement titulat Anhang zu Wolfgang Amadeus Mozart's Biographie (Leipzig, 1828).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 802 (ISBN 84-239-4538-3)
# Georg Reutter

Georg Reutter (Viena, Àustria, 6 d'abril de 1708 - 11 de març de 1772) fou un músic austríac.
El 1727 va compondre un oratori, Abel, i una òpera, Archidamia, per la cort, però fins quatre anys més tard no va rebre el títol de compositor de la cort. Succeí al seu pare com a mestre de capella de la catedral de Sant Esteve i després de la cort, els primers anys en col·laboració amb Pradesi i des del 1757 restà sol. Junt amb Antonio Bertali contribuí a fundar l'escola vienesa de música.
És autor de 31 òperes i serenates, 9 oratoris, gran nombre de cantates, misses, motets, etc. Una simfonia en quatre temps de Reutter va aparèixer en el volum Deukmaler der Tonkunst in Oesterreich.
Com a mestre de capella gaudí de la trista reputació d'haver rebaixat considerablement el nivell de les execucions; s'ha de consignar en el seu descàrrec que el pressupost de música s'havia disminuït molt en aquell temps.

## El seu pare

També de nom Georg, havia nascut a Viena el 1656 i mort en la mateixa ciutat el 29 d'agost de 1738; de 1697 a 1703 fou tocador de tiorba de la capella de la cort, després organista i segon mestre i més tard, el 1715, primer mestre de la catedral de Sant Esteve.
Des del 1700 també desenvolupava la funció d'organista de la cort i cambra imperial. En el volum XIII, 2a, del Denkmaler der Tonkunst in Osterreich si contenen 6 capricis, 6 cançons, fuga, ricercare i tocata per a piano i per a orgue d'aquest autor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 50, pàg. 1502 (ISBN 84-239-4550-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 408. (ISBN 84-239-4508-1)
# George Jean Pfeiffer

George Jean Pfeiffer (Versalles, 12 de desembre de 1835 - París, 14 de febrer de 1908) fou un pianista i compositor francès del Romanticisme.
Primer estudià música amb la seva mare, la qual li ensenyà piano, i després aprengué composició amb M. Maleden i amb Damcke. El 1862 es presentà amb molt èxit en els concerts del Conservatori de París, i com a recompensa als seus mèrits se'l nomenà Cavaller de la Legió d'Honor.
Obres principals:
* Hagar, oratori;
* Capitaine Roch, opereta (1862);
* les òperes còmiques L'enclume (1884) i Le légataire universel (1901);
* el ball d'espectacle Mme. Bonaparte (1900);
* un poema simfònic titulat Jeanne d'Arc, Par les champs et les grèves, àlbum de 10 peces;
* Les fils de la Lune, pantomima;
* Trois concertos, amb orquestra;
* una Sonata per a dos pianos, una altra per a piano i violoncel;
* Quintet en do menor que aconseguí el premi Chartier;
* diversos estudis per a piano, l'obertura del Cid, etc.
Totes les obres d'aquest compositor es distingeixen per la gran varietat melòdica i per la fina harmonia, inclús en les produccions més lleugeres. Com a pianista de concert la seva execució fou sempre molt brillant i clàssica, el que al va fer recollir molts aplaudiments a França i Anglaterra. Va estar associat a l'empresa industrial Pleyel, Wolf, Lyon et Cª, per a la fabricació de pianos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 353 (ISBN 84-239-4544-8)
# Georges Falkenberg

Georges Falkenberg (París, 20 de setembre de 1854 - idem, 10 de gener de 1940), fou un professor de música, pianista i compositor francès.
Fou deixeble de Émile Durand i de Jules Massenet, aconseguint el 1877 el primer premi d'harmonia. Fou professor del Conservatori de París, i va escriure multitud de composicions per a piano i música vocal i instrumental, devent-se'li, a més, diverses obres per a la ensenyança, com Les pédales du piano (1891), i Exercises progresifs et journaliers (1907).

## Referències

* ↑ «Falkenberg, Georges». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Volum núm. 23, p. 143. ISBN 84-239-4523-5.
* ↑ Wier, Albert Ernest. The Macmillan Encyclopedia of Music and Musicians: In One Volume (en anglès). Basingstoke: Macmillan, 1938, p. 552.
# Gephyrochromis

Gephyrochromis és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: el llac Malawi.

## Taxonomia

* Gephyrochromis lawsi (Fryer, 1957)
* Gephyrochromis moorii (Boulenger, 1901)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Fryer, G., 1957. A new species of Gephyrochromis (Pisces: Cichlidae) from Lake Nyasa, with notes on its ecology and affinities. Revue de Zoologie et de Botanique Africaines v. 55 (núms. 3-4): 347-352.
* ↑ Boulenger, G. A., 1901. Diagnoses of new fishes discovered by Mr. J. E. S. Moore in lakes Tanganyika and Kivu. Annals and Magazine of Natural History (Series 7) v. 7 (núm. 37): 1-6.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Poll, M. & J.-P. Gosse, 1995: Genera des poissons d'eau douce de l'Afrique. Mémoire de la Classe des Sciences. Académie royale de Belgique. 9: 1-324.
# Gerard Maristany i Campmany

Gerard Maristany i Campmany (Badalona, 16 d'abril de 1812 - Badalona, 23 de març de 1870) va ser un pilot d'altura i polític català que va ser alcalde de Badalona dues vegades, primer entre 1852 i 1854, i després entre 1865 i 1868.

## Biografia

Va néixer a Badalona el 16 d'abril de 1812, fill dels badalonins Joan Maristany i Teixidó, mariner de professió, i de Francesca Campmany i Garriga. En l'àmbit personal, es va casar amb Joana Viñas i Renom. La parella va residir al carrer de Sant Joan i no va tenir fills.
Continuador de la tradició marinera familiar, va ser pilot d'altura, i també apareix citat com a capità de buc. Segons M. Abras, era propietari d'un llagut que transportava garrofes fins a Vinaròs. No obstant això, és possible que tingués altres vaixells i que la seva activitat comercial fos més important. Entre d'altres, es dedicà al comerç de vi, activitat que li va suposar més d'un enfrontament amb els productors vinícoles de Badalona.
Considerat un polític d'altura, va participar en la política municipal badalonina en l'òrbita del Partit Moderat. Va ser regidor de l'Ajuntament de 1844 a 1845, i de 1856 a 1857. Va assolir el càrrec d'alcalde dues vegades: primer entre 1852 i 1854, durant la dècada moderada; i després de 1865 a 1868, essent el darrer alcalde abans de la revolució de 1868, que va significar l'exili d'Isabel II i l'inici del sexenni democràtic. Tenia una personalitat autoritària, durant el seu mandat va realitzar moltes millores a la ciutat, especialment de tipus urbanístic, com és el cas de l'alineació dels carrers i la instal·lació de l'enllumenat. El 1868 es va oposar amb gran resistència a abandonar el càrrec d'alcalde.
Malalt els darrers anys de la seva vida, va morir el 23 de març de 1870. Segons Jaume Solà i Seriol, els seus enemics polítics, que eren molts, quan va morir se'n burlaven i feien escarni durant el seu seguici fúnebre. Fins i tot en passar per davant de la casa consistorial, des del balcó feren befa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Palacio i Serra, Francesc «L'Ajuntament de Badalona des de l'establiment de l'estat liberal fins a la Revolució de Setembre (1835-1868)». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 5, 2020, pàg. 145-146.
* 1 2 3 4 5 6 Abras Pou, 1998, p. 76-77.

## Bibliografia

* Abras Pou, Margarida. Els cementiris de Badalona. Badalona: Ajuntament de Badalona, 1998.
# Gerard Vassalls

Gerard Vassalls (Sant Esteve del Monestir, 1910 — La Roca de l'Albera, 1994) va ser un científic nord-català, físic, que promogué el català i la Universitat Catalana d'Estiu.

## Biografia

Després d'estudiar a la universitat de Montpeller fou professor a aquesta mateixa universitat i a París, on es doctorà en ciències físiques el 1948. Treballà al CNRS en el camp de la física teòrica. Als anys 60 s'establí a Madagascar, on ensenyà a la universitat d'Antananarivo del 1960 al 1973 (entre 1965 i 1970 en fou, a més, degà de la facultat de ciències). Publicà en revistes francesos articles sobre física teòrica, mecànica quàntica, relativitat, lògica i altres matèries relacionades; en català publicà La ciència no pensa (1975).
Fou un investigador molt vinculat a la promoció del català, especialment en les terres de la Catalunya del Nord; ja el 1937 començà a col·laborar amb Nostra Terra difonent el català normatiu. Com a membre del GREC va ser un dels principals impulsors de la Universitat Catalana d'Estiu de Prada de Conflent, i la presidí del 1973 al 1977: el 1973 encapçalà amb Oriol Casassas el grup de científics que difongueren el manifest reivindicatiu El català, llengua d'expressió científica. L'any 1981 va ser un dels divuit membres fundadors de la Societat Catalana de Sociolingüística, filial de l'IEC. Publicà articles sobre el català com a llengua científica i sobre la situació del català a les terres nord-catalanes. En els darrers anys de la seva vida volgué promoure la difusió del dialecte rossellonès preconitzant-ne una grafia simplificada, basada en la fonètica, que emprà en articles a la premsa perpinyanenca.
El cantant Joan Pau Giné canta la cançó Recordant amb lletra de Vassalls.

## Obres

* Prada 1973: Universitat Catalana d'Estiu, article a Serra d'Or 171 (1973), p. 39
* La Ciència no pensa: elements lògics i epistemològics d'un pensament científic Barcelona: Edicions 62, 1975 ISBN 8429711104
* Sobre dialecte i llengua normativa, article a Sant Joan i Barres 63-64 (1976), p. 11-18
* Ciència i societat: el pensament científic avui, article a Butlletí de la Societat Catalana de Ciències Físiques, Químiques i Matemàtiques: segona època 1 núm. 2 (1977), p. 11-16
* L'ús del català dins la literatura científica, article a Treballs de sociolingüística catalana 1 (1977), p. 157-166

## Bibliografia

* Pere Verdaguer Gerard Vassalls, article a Serra d'Or 415 (1994), p. 57

## Referències

* ↑ «Llengua i sociolingüística».

## Enllaços externs

* L'ús del català dins la literatura científica
# Gerrer

El gerrer era un menestral que tenia l'ofici de fer gerres i gerros, especialment de terrissa.
A mitjan segle xv, a Barcelona, hi havia nou gerrers.
A Mallorca, els gerrers compartien col·legi professional amb els ollers i els teulers. El col·legi està documentat del segle xiv, i el seu patró era la Santíssima Trinitat. Tenien la sala a prop de l'església del Socors i el carrer de la Gerreria, que prenia el nom d'aquest col·legi i donà nom també al barri de la Gerreria. A la sala del col·legi tenien una capella on guardaven el Sant Crist dels Gerrers, que posteriorment fou traslladada al Socors (on es conserva actualment). Al segle xiv, a l'església del Sant Esperit (avui de Sant Felip Neri), hi pagaren un retaule dedicat a la Santíssima Trinitat, Sant Antoni Abat i Ramon Llull, que es conserva parcialment al MNAC de Barcelona. L'escut del col·legi consistia en una gerra.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi. Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, 2000, p. 133 (El Cangur / Diccionaris, núm. 284). ISBN 84-297-4706-0.
* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 67-71.
# Gervase Elwes

Gervase Elwes (Billing Hall, Regne Unit, 15 de novembre de 1866 – 12 de gener de 1921 mort en accident de ferrocarril a la rodalia de Boston, Estats Units) fou un tenor anglès. En els anys de joventut va pertànyer al cos diplomàtic d'Anglaterra, estudis de la qual simultaniejà amb la música i el cant. Aquest últims els perfeccionà a Viena, París, Múnic i Londres. El 1903 abraçà decididament la carrera artística, després de fer amb gran èxit la seva presentació al públic com a tenor de concert en una festa benefica celebrada a Londres. Recorregué amb èxit creixent les principals ciutats d'Anglaterra, Alemanya i l'Amèrica del Nord. Fou justament durant una gira artística celebrada en aquest últim país quan li va ocórrer l'accident que li costà la vida. En els anys 1930 li fou col·locat un bust d'aquest artista en la sala de concerts londinenca de Queen Hall.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 956 ISBN 84-239-4574-X
# Giacomo Lombardi

Giacomo Lombardi (Parma, Emília-Romanya, Itàlia, 1810 - Nàpols, Campània, Itàlia, 1877), fou un cantant, compositor i professor de cant.
Estudià en el Conservatori de Nàpols, i va recórrer com a cantant els principals teatres d'Europa, però va perdre la veu i es dedicà a l'ensenyança.
Va escriure les òperes Il capitano ed il Tutore, Il Primo Navigatore (Malta, 1829), Elfrida (1853), 23 misses i nombroses composicions religioses i profanes. A més se li deuen; Elementi di linguaggio musicale, Metodo per apprendere la giusta durata delle figure, e Il Canto moderno.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 1493. (ISBN 84-239-4530-8)
# Gialdino Gialdini

Gialdino Gialdini (Pescia, Toscana, 10 de novembre de 1842 - 6 de març de 1919) fou un compositor italià.
La seva primera òpera Rosmunda (1868), aconseguí el premi en el concurs obert pel Teatro della Pergola de Florència, òpera a la que li seguiren La secchia rapita (Florència, 1872), L'idolo cinese (1874), I due soci (Bolonya, 1892), La Pupilla (Trieste, 1896), La Bufera (1910). També va escriure diverses composicions instrumentals i vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa,Volum núm. 25 pàg. 1546 ISBN 84-239-4525-1