OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut i bandera de Vallada

L'escut i la bandera de Vallada són els símbols representatius oficials de Vallada, municipi del País Valencià, a la comarca de la Costera.

## Escut d'armes

L'escut d'armes oficial de Vallada té el següent blasonament:
| « | Escut truncat. Primer, d'argent, la creu plana de gules; segon, de gules, el castell d'argent. Al timbre, corona reial. | » |
L'escut va ser aprovat per Decret el 12 de desembre de 1963, publicat al BOE núm. 307 de 24 de desembre de 1963, amb informe de la Reial Acadèmia de la Història de Dalmiro de la Válgoma de 20 d'abril del mateix any. S'hi representa la creu plana de l'Orde de Montesa (a qui pertanyia Vallada) i el castell de la població.

## Bandera

La bandera oficial de Vallada es descriu de la forma següent:
| « | Bandera de proporcions 2:3. De blanc, una creu de gules de Sant Jordi. Al cantó superior dret, junt amb l'asta, per davall de la creu plana, una creu de sable flordelisada, amb dos extrems creuant les faixes roges. Al costat inferior esquerre, al batent, un drac alat d'argent, ribetat i ressaltat de sable. | » |
La bandera va ser aprovada per Resolució del 26 d'octubre de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, publicada al DOGV núm. 4883 de 15 de novembre de 2004. Es tracta d'una de dos alternatives aprovades el 27 de gener del mateix any per l'ajuntament de la vila, sent preferida a una altra versió amb el castell o torre d'argent de l'escut municipal en lloc del drac. S'hi representen les dos creus històriques de l'Orde de Montesa (abans i després d'absorbir la de Sant Jordi d'Alfama).

## Referències

* 1 2 «Decreto 3528/1963, de 12 de diciembre, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Vallada, de la provincia de Valencia para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf). Boletín Oficial del Estado, 307, 24-12-1963, pàg. 17944 [Consulta: 24 agost 2020].
* ↑ Válgoma, Dalmiro de la. «Vallada (Valencia)». Boletín de la Real Academia de la Historia, tom CLX, quadern 1, gener-març 1967, pàg. 85-86.
* 1 2 «Resolució de 26 d'octubre de 2004, del conseller de Justícia i Administracions Públiques, per la qual s'aprova la bandera de l'Ajuntament de Vallada (València)». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4883, 15-11-2004 [Consulta: 24 agost 2020].
* 1 2 «Vallada». A: Escuts i banderes dels municipis de la Comunitat Valenciana ( PDF). Generalitat Valenciana, 2019, p. 271. ISBN 978-84-482-6420-8 [Consulta: 21 juliol 2021].
* ↑ Ajuntament de Vallada. «Informació pública de dues alternatives per a representar la bandera de la vila de Vallada». Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 4699, 25-02-2004 [Consulta: 24 agost 2020].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Costera.
* Llista d'escuts del País Valencià.
# Institut de Relacions Europees

L'Institut de Relacions Europees és una organització dependent de la presidència de les Illes Balears fundada per aquesta mateixa el 8 de juliol de 1991 en el context de la influència de les Comunitats Europees (avui en dia Unió Europea) i la desginació de les Illes Balears com a representant permanent de turisme per part de l'Assemblea de les Regions d'Europa.

## Objectius

Els objectius de l'institut són:
* Coordinar i impulsar les actuacions de les Illes Balears derivades de l'adhesió d'Espanya a la Comunitat Europea.
* Fer un seguiment i estudi de les polítiques de la Unió Europea en l'àmbit de les competències de les Illes Balears.
* Establir relacions institucionals derivades de la participació de les Illes Balears a organitzacions regionals europees i similars amb els convenis i acords subscrits en aquestes mateixes.
* Coordinar i executar projectes que afecten i li les manen a departaments o institucions de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears.
* Impulsar i executar projectes de cooperació interregional o interinstitucional de les Illes Balears que li les manen.

## Referències

* ↑ Publicat al BOCAIB núm. 88 11 de juliol de 1991 (Pérez de Lama (1998, p. 368))
* 1 2 Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 368. ISBN 84-930048-0-4.
# Introduction and Rondo alla burlesca

Introduction and Rondo alla burlesca, op. 23 núm. 1, per a dos pianos, fou compost per Benjamin Britten entre l'octubre i novembre de 1940. Es va estrenar al Town Hall de Nova York el 5 de gener de 1941, juntament amb Scaramouche de Milhaud.

## Referències

* ↑ Hogwood, Brian. «Informació de l'obra» (en anglès). Good Morning Britten. [Consulta: 27 agost 2018].
# Inácio Francisco de Araújo Porto Alegre

Inácio Francisco de Araújo Porto Alegre (Rio de Janeiro, 1854 o 1855 - Ibídem, 16 d'octubre de 1900) fou un compositor i musicòleg brasiler.
Es va traslladar a Portugal amb el seu pare, el cònsol general del Brasil en 1859 i va fer els seus estudis a Berlín, Dresden i Florència, i després a Lisboa, i el 1888 va establir-se a Rio de Janeiro on fou nomenat organista de la capella imperial del Brasil i professor del Conservatori de Rio de Janeiro. Publicà nombrosos articles de crítica en la Gazeta musical, de la que va ser redactor en cap els seus primers cinc números, així com un Diccionario de música, deixant sense acabar una Història de la música religiosa. Va compondre una Missa a gran orquestra, cors i col·leccions de solfeig.

## Referències

* ↑ Vieira, Ernesto. Diccionario biographico de musicos portuguezes: historia e bibliographia da musica em Portugal, Volum 2 (en portuguès). Typ. M. Moreira & Pinheiro, 1900, p. 190.
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 46, pàg. 557 (ISBN 84-239-4546-4)
* ↑ Andrade, Clarissa Lapolla Bomfim. A gazeta musical (en portuguès brasiler). SciELO - Editora UNESP, 2013-06-01. ISBN 978-85-68334-11-9.
* ↑ Ficher, Miguel; Schleifer, Martha Furman; Furman, John M. Latin American Classical Composers: A Biographical Dictionary (en anglès). Scarecrow Press, 2002-10-16. ISBN 978-1-4616-6911-1.

## Enllaços externs

* Retrat
# Irolita westraliensis

Irolita westraliensis és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 43 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 142-209 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic oriental: Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. Studies in ichthyology. Núm. 4. Rec. Aust. Mus. v. 18 (núm. 3). 96-133.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R. & Gledhill, D.C., 2008. A new species of round skate, Irolita westraliensis sp. nov. (Rajoidei: Arhynchobatidae), from northern Western Australia. Pp. 173-181. A: Last, P.R., White, W.T., Pogonoski, J.J. & Gledhill, D.C. (eds.): Descriptions of new Australian skates (Batoidea: Rajoidei). CSIRO marine and atmospheric research paper núm. 021.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.
* ↑ Sainsbury, K.J., P.J. Kailola i G.G. Leyland, 1985. Continental shelf fishes of the northern and north-western Australia. CSIRO Division of Fisheries Research; Clouston & Hall and Peter Pownall Fisheries Information Service, Canberra, Austràlia. 375 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Isabella Leonarda

Isabella Leonarda (Novara, 6 de setembre de 1620 - Novara, 25 de febrer de 1704) fou una compositora italiana del barroc. Abadessa del convent de Santa Úrsula de la seva vila nadiua, dedicà el seu temps de descans a cultivar la música i escriví moltes composicions religioses.
Pel que fa a la composició, fou una autora molt celebrada a la seva ciutat. Probablement Leonarda va estudiar amb Elizabeth Casata, organista del convent, i Gasparo Casati, mestre de capella de la catedral de Novara, que publicà algunes de les seves obres. A més de compositora, instructora de música i cantant, també va ocupar càrrecs de responsabilitat en el convent, on havia ingressat als setze anys: en fou superiora des de 1686, després mare vicària des de 1693 i consellera a partir de 1700.
La seva obra compositiva aplega 200 peces. Inclou principalment motets en solitari, d'intensa expressivitat i hàbil construcció. I també concerts sagrats per a dues, tres i quatre veus, lletanies, música per a Vespres, principalment en llatí però ocasionalment en italià. Les seves obres instrumentals són aparentment les primeres sonates publicades per una dona: onze sonates de trio i una sonata per a violí i baix continu.
L'obra de Leonarda es va descobrir a França, quan el compositor francès Sebastien de Brossard tingué accés a alguna de les seves peces i en parlà amb admiració: «Totes les obres d'aquesta il·lustre i incomparable Isabella Leonarda són tan belles, tan gracioses, tan brillants, i alhora tan enteses i tan sàvies... que em dol no tenir-les totes.»

## Obra més important

* Motetti a tre voci, libro primo (Milà, 1665);
* Motetti a una, due e tre voci con violini o sensa (Bolonya, 1687);
* Vespere della Beta Maria Virgine a capella e Motetti concertati a piu voci (Bolonya);
* Messe a quattro voci concertate con stromenti e motetti a una, due e tre voci, pure con stromenti (Bolonya, 1696).

## Referències

* ↑ Swain, Joseph P. Historical Dictionary of Sacred Music (en anglès). Rowman & Littlefield, 2016-10-11, p. 128. ISBN 978-1-4422-6463-2.
* ↑ «Isabella Leonarda | enciclopèdia.cat». [Consulta: 13 juliol 2020].
* 1 2 «Isabella Leonarda» (en anglès). ZKM | Center for Art and Media Karlsruhe. [Consulta: 13 juliol 2020].
* 1 2 3 «Isabella Leonarda» (en anglès americà). A Modern Reveal: Songs and Stories of Women Composers. [Consulta: 13 juliol 2020].
* ↑ Díaz Marroquín, L. «Leonarda, Isabella (ca. 1620-1704)». MCNBiografias.com. [Consulta: 13 juliol 2020].

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 678. (ISBN 84-7291-226-4)
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 3. (ISBN 84-239-4530-8)
# Isbrueckerichthys alipionis

Isbrueckerichthys alipionis és una espècie de peix pertanyent a la família dels loricàrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 8,2 cm de llargària màxima.
* 7 radis tous a l'aleta dorsal.
* 6 radis tous a l'aleta anal.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Ribeira do Iguape (estat de São Paulo, el Brasil).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Derijst E., 1996. Note on the type species of the mailed catfish genus Pareiorhaphis Miranda-Ribeiro, 1918 (Pisces: Siluriformes: Loricariidae), with the introduction of Isbrueckerichthys nom. nov. Aquarium Wereld v. 49 (núm. 3). 62-64.
* ↑ Gosline, W. A., 1947. Contributions to the classification of the loricariid catfishes. Arq. Mus. Nac. Rio de Janeiro v. 41: 79-134, Pls. 1-9.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Pereira, E.H. i R.E. Reis, 2002. Revision of the loricariid genera Hemipsilichthys and Isbrueckerichthys (Teleostei: Siluriformes), with descriptions of five new species of Hemipsilichthys. Ichthyol. Explor. Freshwat. 13(2):97-146.
* ↑ Burgess, W.E., 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey. 784 p.
* ↑ Weber, C., 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). P. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Isbrueckerichthys saxicola

Isbrueckerichthys saxicola és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Ribeirão Jacutinga (conca del riu Tibagi, Brasil).

## Referències

* ↑ Derijst E., 1996. Note on the type species of the mailed catfish genus Pareiorhaphis Miranda-Ribeiro, 1918 (Pisces: Siluriformes: Loricariidae), with the introduction of Isbrueckerichthys nom. nov. Aquarium Wereld v. 49 (núm. 3). 62-64.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Jerep, F.C., Shibatta, O.A., Pereira, E.H.L. & Oyakawa, O.T. 2006. Two new species of Isbrueckerichthys Derijst, 1996 (Siluriformes: Loricariidae) from the rio Paranapanema basin, Brazil. Zootaxa, 1372: 53–68.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Isidore Legouix

Isidore-Edouard Legouix (París, 1 d'abril de 1834 - Boulogne-Billancourt, 15 de setembre de 1916) fou un compositor francès.
El 1855 aconseguí un premi dharmonia i es perfeccionà després en els seus estudis musicals sota la direcció d'Ambroise.
Pel teatre va escriure:
* Othello (1863);
* Le lion de Saint-Marc (1864);
* Ma fille (1866);
* Malbroug s'en va-t-en guerre, amb col·laboració amb Bizet, Delibes i Jonas (1867);
* Le vengeur (1868);
* Les dernières grisettes (1874);
* Le mariage d'une étoile (1876);
* Madame Clara (1877), Quinolette, i La clef d'Argent. A més, va compondre diverses melodies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 1476 (ISBN 84 239-4529-4)
# Rodolfo Torres Agudelo

Rodolfo Andrés Torres Agudelo (Duitama, departament de Boyacá, 21 de març de 1987) és un ciclista colombià, professional des del 2007, actualment corre a l'equip Androni Giocattoli-Sidermec.

## Resultats
### 2010

    Vencedor d'una etapa a la Volta a Mèxic

### 2017

    1r al Tour de Bihor-Bellotto i vencedor d'una etapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

    2014. 81è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

    2015. 32è de la classificació general

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Mesquita de l'imam Ali (Shaki)

La Mesquita de l'imam Ali (àzeri: İmam Əli məscidi) és una mesquita històrica i arquitectònica situada a la ciutat de Shaki, Azerbaidjan.

## Història

Els historiadors creuen que la mesquita Imam Ali es va construir el 1775, al barri Ganjali de la ciutat de Shaki. Malgrat això, es desconeix la data exacta de la construcció de la mesquita. La superfície total de la mesquita és de 660 m². La mesquita té forma quadrangular i consta de 2 plantes. Hi ha habitacions auxiliars a la planta baixa. A la segona planta, hi ha una sala d'oracions amb una superfície de 26x13 metres.
La mesquita es va construir a partir de maons cremats. Les parets tenen un gruix de 75 cm. La mesquita Imam Ali ha conservat el seu aspecte original. No obstant això, després de l'ocupació soviètica a l'Azerbaidjan, el minaret de la mesquita Imam Ali va ser destruït i la mesquita va deixar de funcionar. Després que Azerbaidjan recuperés la independència, el minaret i l'altar es van reconstruir el 1997. L'alçada del minaret actual és de 22 metres.

## Referències

* ↑ «İmam Əli məscidi və minarəsi» (en àzeri). sheki.heritage.org.az. Arxivat de l'original el 19 abril 2019. [Consulta: 23 juliol 2021].
* ↑ Azərbaycan Respublikası Məscidlərinin Ensiklopediyası. Bakú: Beynəlxalq Əlhuda, 2001, p. 294. ISBN 964-8121-59-1.
# Isidre Solé i Solernou

Isidre Solé i Solernou (Jorba, Anoia, 3 de gener de 1931) és un pianista català.
Fou fill de l'organista local Francesc Solé i Miquel. Estudià música amb Manuel Muñoz Espinalt al Conservatori Municipal de Música de Barcelona i amb Fèlix Martínez Comín. A partir dels anys 60 visqué a Estocolm (Suècia), on fou professor de música i dirigí corals sueques i una coral d'espanyols. L'any 2011 encara acompanyà al piano la Coral Mixta de Santa Maria d'Igualada en un concert, i el 2013 va ser nomenat "cantaire de mèrit" de la coral. L'any 2019 rebé una placa de la Coral, en el vuitantè aniversari de l'entitat.
Ha escrit una desena de sardanes.

## Referències

* ↑ Riera i Vinyes, Carles; Serracant, Josep Maria; Ventura i Salarich, Josep. De la A a la Z: diccionari d'autors de sardanes i de música per a cobla. Girona: SOM, Revista de Cultura Popular de Catalunya, 2002. ISBN 2910008849182.
* ↑ «Festa dels ex-alumne Maristes». L'enllaç dels anoiencs, núm. 475, 02-06-2011, pàg. 8.
* ↑ «Diumenge comencen les festes del 75è aniversari de la Coral de Santa Maria». Anoia Diari, 03-12-2013.
* ↑ «La Coral de Santa Maria celebra els seus 80 anys amb una festa i homenatge a la seva història». AnoiaDiari, 20-11-2019 [Consulta: 1r febrer 2022].
* ↑ Llista de sardanes a Sardanista.cat
# Luciocyprinus striolatus

Luciocyprinus striolatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 200 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Mekong a Laos i Yunnan (la Xina).

## Referències

* ↑ Vaillant L. L., 1904. Quelques reptiles, batraciens et poissons du Haut-Tonkin. Bull. Mus. Hist. Nat. Paris v. 10 (núm. 6)[1904]. 297-301.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cui, G.-H. i X.-L. Chu, 1986: Systematic status of the genus Luciocyprinus and its specific differentiation (Pisces: Cyprinidae). Zoological Research v. 7 (núm. 1): 79-84.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom, 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Laos. 161 p.
* ↑ Chu, X.L., Y. Chen, et al., 1989. The fishes of Yunnan, China. Part I Cyprinidae. Science Press, Beijing, la Xina, 377 p.
* ↑ Kottelat, M., 1998. Fishes of the Nam Theun and Xe Bangfai basins, Laos, with diagnoses of twenty-two new species (Teleostei: Cyprinidae, Balitoridae, Cobitidae, Coiidae and Odontobutidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 9(1): 1-128.
* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.
* ↑ Shan, X., R. Lin, P. Yue i X. Chu, 2000. Cyprinidae: Barbinae. p. 3-170. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 1983: Status of Luciocyprinus and Fustis (Osteichthyes: Cyprinidae). Zoological Research v. 4 (núm. 4): 383-386.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Mont-ras (Castellcir)

Mont-ras és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a menys de 250 metres al nord-est del Carrer de l'Amargura, nucli principal actual del poble de Castellcir, al sud-est de Cal Manel i de la Roureda.
S'hi accedeix per la pista rural que des del costat nord del Pavelló Municipal d'Esports mena a Mont-ras en uns 200 metres de fàcil accés.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Escut de Belianes

L'escut oficial de Belianes té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, 2 palmes d'or posades en pal i apuntades acompanyades al cap d'una corona reial d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Fou aprovat el 28 d'abril de 1993 i publicat dins el DOGC el 7 de maig del mateix any amb el número 1742.
Les palmes fan al·lusió al martiri dels sants Esteve i Sebastià. La corona reial és un senyal tradicional de l'escut del poble; en realitat, els reis Jaume I, Jaume el Just, Pere III i altres van anar comprant i venent el domini sobre la població, que sempre acabava retornant als vescomtes de Cardona, barons d'Anglesola i de Bellpuig.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Belianes.» ( PDF). DOGC núm. 1742. Generalitat de Catalunya, 07-05-1993. [Consulta: 25 juny 2010].