OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hamburg-Mitte

El Districte d'Hamburg-Mitte és un bezirk, una divisió administrativa típica de l'estat federal alemany d'Hamburg. Al 31 d'octubre de 2010 tenia 282.781 habitants. Té 19 barris o Stadtteile. El seu nom significa «centre d'Hamburg», quan és clar del context que es tracta del districte hamburguès, el nom s'abreuja sovint a Mitte.
| Barri | Superfície | habitants | Any de l'in- corporació |
| Altstadt | 1,3 km² | 1.661 | 834 |
| Hafencity | 2,4 km² | 1097 | 1140 |
| Neustadt o Ciutat Nova | 2,2 km² | 11.586 | |
| Sankt Pauli | 2,3 km² | 21.469 | 1258 |
| Sankt Georg | 1,8 km² | 10.279 | 1200 |
| Hammerbrook | 2,5 km² | 1.703 | 1383 |
| Hamm | 5,8 km² | 37.243 | 1383 |
| Horn | 13,8 km² | 37.635 | 1383 |
| Billstedt | 16,8 km² | 69.570 | 1937 |
| Billbrook | 6,1 km² | 1.357 | 1395 |
| Rothenburgsort | 7,4 km² | 8.637 | 1614 |
| Neuwerk (amb Scharhörn i Nigehörn) | 3,3 km² | 44 | 1316/1969 |
| Veddel | 4,4 km² | 4.847 | 1768 |
| Wilhelmsburg | 35,3 km² | 50.472 | 1937 |
| Kleiner Grasbrook Steinwerder | 12,3 km² | 1244 | |
| Waltershof Finkenwerder | 28,6 km² | 11.690 | 1500/1768 1445/1937 |
El districte conté barris que ja des de l'alta edat mitjana són hamburguesos, tant si com comprats, com endigats o com penyores mai reemborsats pels nobles dels entorns als quals sempre faltava calés. Altres van escaure a la ciutat hanseàtica després del tractat de Gottorp de 1768. Billstedt i Wilhelmsburg van afegir-se el 1937 per la llei de l'àrea metropolitana d'Hamburg, quan va perdre Neuwerk. El 1969, després del tractat de Cuxhaven Neuwerk tornà a Hamburg. El 2008, la zona portuària de l'Altstadt i del barri Klostertor van ser reunificats en un barri nou: Hafencity. La part oriental de Klostertor passà a Hammerbrook. Wilhelmsburg passà del Harburg a Mitte. L'1 de gener de 2011, els antics barris Hamm-Mitte, Hamm-Sud i Hamm-Nord van fusionar.
El districte Mitte conté la cleda de la ciutat que va néixer a una península entre els rius Elba, Bille i Elba des de l'inici del segle IX.
* Hafencity
* Der Michel a Neustadt
* La plaça major i el Rathaus, seu del govern de l'estat
* L'ajuntament de Wilhelmsburg al marge del Rathauswettern
* L'Hochwasserbassin a Hammerbrook
* L'Oberhafenkanal de l'antic port entre Hafencity i Rothenburgsort
* Vista aèria del port a l'entorn del Reiherstieg
* El far a l'exclavament de Neuwerk

## Enllaços i referències

* ↑ Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein Arxivat 2014-07-19 a Wayback Machine. Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein, 2011 (traducció: Evolució de la poblacio a Hamburg i Slesvig-Holstein
* ↑ Tot i el Kleiner Grasbrook i Steinwerder d'un costat i Finkenwerder i Waltershof d'altre costat formen quatre barris separats, el servei d'estadistíca dona les dades junts, com que Steinwerder i Waltershof són quasi inhabitats a causa de les instal·lacions portuàries.
* Per a les competències d'un bezirk o districte hamburguès, vegeu el lema Bezirk (Hamburg)
* Web oficial del bezirk al web de l'estat d'Hamburg (alemany)
* Organització política del bezirk Arxivat 2011-11-23 a Wayback Machine. (alemany)
# Belvédère du Rayon Vert

El Belvédère du Rayon Vert era un hotel del poble rossellonès de Cervera de la Marenda, a la Catalunya del Nord.
Està situat a l'extrem nord-oest, i més elevat, del poble vell de Cervera de la Marenda, a prop de la sortida nord-est de l'estació de tren, emmarcat a llevant per l'Avinguda de la Costa Vermella i a ponent per les vies del tren que queden per dessota de l'edifici.
Va ser dissenyat per l'arquitecte perpinyanès Léon Baille en estil art déco i construït entre el 1928 i el 1932, amb una aparença externa que feia pensar en un vaixell. Tenia el seu propi cinema, sala de joc, sales de ball i d'espectacles, una cotxera per a vehicles de luxe i una pista de tennis al terrat (en les explicacions que dona el propietari de l'hotel durant les visites guiades al mes d'agost de 2024, desmenteix que hi hagi hagut cap pista de tennis al terrat). El 2002, hom inclogué aquest edifici en la llista suplementària de monuments històrics. El nom fa referència al raig verd, un fenomen òptic meteorològic descrit per Jules Verne a Le rayon vert i a la pel·lícula homònima (però no relacionada amb l'obra de Verne) d'Éric Rohmer. Part de l'edifici s'ha reconstruït com a apartaments, mantenint algunes de les característiques originals. És visitable la majoria de les tardes. L'edifici va ser declarat monument històric de França el 1987.
L'edifici apareix en una escena de la pel·lícula La dona de l'anarquista codirigida per Peter Serh i Marie Noëlle l'any 2008 i inspirada en la Guerra Civil Espanyola.

## Referències

* ↑ El Belvédère du Rayon Vert en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Fitxa a la base de dades Merimée
* ↑ Masanés, 2010.

## Bibliografia

* Masanés, Cristina «L'hotel Belvedere». Sàpiens [Barcelona], núm. 97, 11-2010, p. 86. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies (francès)
# Benedetto Micheli

Benedetto Micheli (Roma, 29 d'octubre de 1699 - Roma, 5 de novembre de 1784) fou un músic, llibretista i poeta italià, autor de poemes en dialecte romanesc amb el pseudònim de Jachella de la Lenzara
Se li deuen infinitat d'obres, entre elles l'òpera Oreste, representada a Roma el 1723; l'òpera Zenobia, estrenada a Venècia el 1746, i un cant dedicat a l'emperadriu Elisabet Cristina, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 22. (ISBN 84-239-4535-9)
# Bengt Michael Listov Saabye

Bengt Michael Listov Saabye (Sokkelund Herred, 23 de setembre de 1886 - valor desconegut) fou un pedagog musical i compositor danès. Era fill del director d'orquestra Christian Eduard Listov-Saabye i de la seva dona Johanna Christina Ljungberg.
Va fer els estudis al Conservatori Matthison-Hansen de la seva ciutat natal. Es va distingir pels seus estudis en pedagogia musical, així com a compositor, figurant entre les seves obres més estimables les titulades Lyriske Stemninger; Thema pastoraler; 4 Klaverstykker for Begyndere, i la fantasia Nordisk forår, també per a piano. Va gaudir així mateix d'una merescuda reputació en el seu país com a erudit musicògraf.

## Referències

* ↑ (danès) fogsgaard.org

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1025, ISBN 84 239-4552-9
* Bull, Storm: Index to biographies of contemporary composers. Nova York: Scarecrow Press, 1964
# Bernardo Valentin Moreira de Sa

Bernardo Valentin Moreira de Sa (Guimarães, 1853 - [...?], 1924) fou un violinista i pedagog portuguès.
Després d'emprendre un viatge d'estudis per França i Alemanya, durant el qual va rebre lliçons del cèlebre Joachim, va recórrer amb el pianista José Viana da Motta les principals ciutats americanes, recollint molts aplaudiments. Director del Orpheon Portuense organitzava notables concerts, amb la cooperació d'artistes estrangers. Moreira de Sa, també es dedicà a l'ensenyança i fou professor de l'Escola Normal.
Va publicar algunes obres de caràcter pedagògic, com Tratado de arithmetica, Selecta francesa; collecçäo de temes de francez; Primeiro libro de francez, Theoria mathematica da Musica (1912), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 976 (ISBN 84 239-4536-7)
# Bernat de Mur

Bernat de Mur (Mur, Pallars Jussà, ? - convent de Santa Anna de Barcelona, 1264) fou bisbe de Vic de 1243 a 1264. Succeí a Sant Bernat Calvó en el bisbat de la capital osonenca.
El 1238, essent ardiaca de Tremp, anà a estudiar dret a Bolonya. Nomenat bisbe de Vic, aconseguí del papa Gregori VII la reducció del nombre de canonges d'aquella catedral; reformà els estatuts de la mateixa i l'administració de les seves rendes. Canvià amb el rei Jaume el Conqueridor, les possessions que aquest havia donat a Bernat Calvó a València pel castell de Sallent (Bages), i cedí al rei el castell de Gurb a canvi de certes compensacions. Va concórrer al concili provincial de Tarragona (22 d'abril, de 1247). Defensà els drets i llibertat de la seva església i els béns del seu patrimoni.
Celebrà un sínode a Vic el 1252, i hagué de prendre serioses mesures per evitar la propagació de l'heretgia dels valdesos (o ensabatats) pels pobles de la seva diòcesi. Va concórrer a les corts de Lleida, convocades per Jaume I, aconseguint la confirmació dels privilegis i llibertats concedides pels seus predecessors a les esglésies i persones eclesiàstiques i religioses.

## Referències

* ↑ «Bernat de Mur». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 354. (ISBN 84-239-4508-1)
# Jean de Castro

Jean de Castro (probablement a Lieja 1540 - probablement a Colònia (Alemanya), 1600) fou un compositor de l'escola francoflamenca i mestre de capella belga.
Primer fou mestre de capella a Clèveris i Colònia, i de 1582 a 1584 segon mestre de la capella Imperial de Viena.
Es dedicà a la música polifònica, tant profana com religiosa, podent-se citar entre les seves composicions del gènere sagrat: Missae (1559), Sacrae cantiones, a tres i cinc veus (1571, 1588, 1593 i 1596); Tricinia Sacra (1574), i Bicinia Sacra (1593).
A més, posà música a una sèrie de composicions poètiques com: Chansons, Odes et Sonets, de Pierre de Ronsard (1576); Chansons, Stances, Sonets et Epigramma (1592), Quintines, Sextines et Sonnets (1594) i nombrosos madrigals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 12, pàg. 588. (ISBN 84-239-4512-X)
# Frederik Stang

Frederik Stang (Stokke (Noruega), 4 de març, 1808 - Bærum (Noruega), 8 de juny, 1884), fou un polític i cap d'Estat noruec; pare del també polític i jurista Emil Stang.
El 1829 fou nomenat catedràtic amb només 21 anys d'edat de la Facultat de Dret de Cristiania; en 1834 advocat al Tribunal Suprem; el 1845 va entrar al Govern encarregat del ministeri de l'Interior, recentment creat; però l'any 1856 va haver de demanar la retirada a causa d'una malaltia nerviosa i marxar a Suïssa per recobrar la salut. El 1857, va tornar a la seva pàtria, va formar part del govern provisional durant la malaltia del rei Òscar I. Del 1859 al 1860 va ser elegit diputat per Cristiania i el 1861 nomenat president del Ministeri conservador moderat format per ell. En aquest càrrec es va afirmar, malgrat repetits conflictes amb l'oposició de la Cambra, fins al 1880, i Noruega li deu en gran part el progrés de la seva cultura.
Després de retirar-se definitivament, les Corts li van assignar una pensió anual de 6.000 corones i els seus admiradors li van regalar també una suma important, els rèdits de la qual els va emprar Stang en obres benèfiques i científiques.
Va escriure:
* Systematisk Fremstilling af Kongeriget Norgeskonstitutionelle eller grandlovsbestente Ret (1833);
* Om den kongelige Sanktionsret effer Norges Grundlow (1833).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 418. (ISBN 84-239-4535-9)
# Heinrich Leopold Rohrmann

Heinrich Leopold Rohrmann (?, 1751 - Clausthal, 1821) fou un organista i compositor alemany. Estudià música amb Wallis, va ser organista a Herzberg, després a Hannover i més tard a Zelle. Publicà obres diverses, entre elles: Versuch in Moduliren bestehend in einer Reihe von Accorden; un mètode per a l'execució de masses corals, amb una instrucció sobre la conservació dels orgues (Hannover, 1801); cinquanta preludis per a orgue, de fàcil execució en la seva gran majoria; un Pater noster amb acompanyament d'orgue, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 51, pàg. 1382, ISBN 84 239-4551-0
# Josep Balma

Josep Balma (Perpinyà ?, segle xvii - Roma?, segle xviii -després del 1702-) va ser un religiós rossellonès.

## Biografia

Es doctorà en teologia i fou canonge d'Elna. El 1654 va ser elegit rector anual de la universitat de Perpinyà i, al mateix any, feu de visitador del deganat del Vallespir (mentre el bisbat d'Elna era vacant, situació que s'allargà de l'any 1643 al 1668). L'any 1657 el capítol catedralici l'envià a Roma per sol·licitar el nomenament d'un bisbe per a Elna. A la Ciutat Eterna feu la gestió, hi obtingué una renda i s'hi quedà de forma definitiva.
Balma fou amic dels felipons de l'oratori de Sant Felip Neri de Barcelona i s'escrigué amb Oleguer de Montserrat i Rufet (fundador el 1673 de l'oratori barceloní i bisbe d'Urgell del 1689 al 1694). De la relació amb aquest s'originà l'intercanvi epistolar que el rossellonès mantingué amb Josep Oriol, que hostatjà el 1678 quan aquest pelegrinà a Roma, i a qui també havia d'acollir en un nou viatge, frustrat, el 1698; el tracte només s'interrompé el 1702 per la mort del sant.

## Referències

* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 37-38. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ Iglesias i Franch, Narcís «Notes sobre llengua i Església al Rosselló (segles XVII-XVIII)». Estudi General, núm. 22, pàg. 92.
* ↑ Cartes de mossèn Josep Balma a sant Josep Oriol (Vergés i Fons, Tomàs «Els escrits de sant Josep Oriol». Analecta Sacra Tarraconensia, núm. 72, 1999, pàg. 163-277.)
* ↑ «Josep Balma». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Brunet i Torres

Josep Brunet i Torres (Copons, ca. 1797-Badalona, 24 de gener de 1870) fou un mestre d'escola català, alcalde de Badalona entre 1854 i 1856.
Era fill de Baltasar Brunet, negociant dels Prats de Rei, i de Josepa Torres, de Calonge. D'acord amb Jaume Solà i Seriol, que en va ser alumne, en la seva joventut feia de sastre i quan va arribar a Badalona es posà a treballar a una casa del carrer de Barcelona. Va començar a ensenyar alguns nens i es va fer mestre. El 1828 està documentat com a mestre i el 1833 va obtenir títol per fundar un col·legi amb el seu nom, situat al costat de la plaça de la Constitució. Solà li atribueix notable èxit com a mestre, atès que molts dels seus alumnes van arribar a ocupar càrrecs diversos dintre de la societat.
Participà a la política local de Badalona durant el Bienni Progressista. Va ser alcalde de Badalona entre 1854 i 1856, amb un mandat marcat per l'epidèmia del còlera i la restitució de la Milícia Nacional. El mandat va patir una breu interrupció l'estiu de 1855, quan va ser suspès del càrrec a causa de la seva suposada inacció contra la vaga obrera de 1855. El va substituir l'alcalde segon, Francesc Bosch i Monpart, fins al 22 de setembre de 1855. El setembre de 1856 va ser cessat a causa de la fi del bienni i es va nomenar Pere Vehils com a alcalde provisional.
Es va casar amb Ignàsia Basachs i Vidal, natural de Manresa. El matrimoni va residir al carrer de la Plaça i va tenir diversos fills, entre els quals Llorenç, també mestre, secretari de l'Ajuntament de Badalona després de la revolució de 1868 i pare de l'il·lustrador Llorenç Brunet i Forroll, i Josep, que va acabar encarregant-se de l'escola malgrat no disposar de títol. Tanmateix, el centre va patir una notable disminució a causa del seu trasllat a la plaça de la Vila, davant de la casa consistorial.

## Referències

* 1 2 3 4 Palacio i Serra, Francesc «L'Ajuntament de Badalona des de l'establiment de l'estat liberal a la revolució de Setembre (1835-1868)». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 5, 2020, pàg. 135-136, 142, 144, 150.
* 1 2 3 Rotger i Rosquellas, Mateu. Badalona. L'escola ahir (1717-1939). Badalona: Museu de Badalona, 2001, p. 13.
# Josep Daurella i Rull

Josep Daurella i Rull (Barcelona, 25 d'abril de 1864 - 10 de setembre de 1927) fou un filòsof i polític català.

## Biografia

Fill de Josep Daurella i Sunyer, comerciant (importador de bacallà) de Barcelona i d'Isabel Rull i Xuriach, natural d'Alella.
Va estudiar Filosofia i Lletres a la Barcelona i a Madrid, on es doctorà i fou professor de Metafísica. El 1889 guanyà la plaça de catedràtic de Metafísica de la Universitat de Valladolid, que permutà per la de Barcelona el 1894, essent escollit vicerector el 1924, i senador per la mateixa universitat diverses vegades entre 1914 a 1923. El 1902 fou elegit acadèmic de número de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Obres

Se'l considera seguidor de l'escola neoescolàstica:
* Instituciones de metafísica (1891)
* La filosofía del Dante Alighieri (1896)
* Apuntes de lógica fundamental (1904)

## Referències

* ↑ «Naixements 1864, Llibre 2, núm. 2122». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 25-04-1864.
* 1 2 3 4 «Josep Daurella i Rull». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «DAURELLA Y RULL, JOSÉ». Senado de España.

## Enllaços externs

* «José Daurella Rull 1864-1927».
# Josep Dinarés

Josep Dinarés (s. xix) va ser un músic de Terrassa.
Es conserva un esborrany compositu de Dinarès al fons musical TerC (Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa), datat l'11 d'octubre de 1882.

## Referències

* ↑ GREGORI I CIFRÉ, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació. Arxius i documents. Eines de recerca, núm. 2, 2007, pàg. 18. ISBN 9788439374336.
* ↑ «Obres de Josep Dinarés a l'IFMuC».
# Masia Rocabruna

La Masia Rocabruna és una masia eclèctica de Santa Maria d'Oló (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casal situat a uns 12 metres de l'antic mas de Rocabruna, amb el qual s'hi uneix mitjançant un corredor alçat fet en pedra. El casal, de planta més o menys quadrada, és construït en pedra, combinant la calcaria grisenca amb l'arenisca vermellosa. La construcció, que simula un castell, és de tres plantes i té la coberta a quatre vents, amb cúpula central. La façana principal queda tancada mitjançant dues torres, la de llevant una mica més alta que la de ponent (que imita el romànic). El centre de la façana presenta dues grans balconades sospeses per columnes ornamentades amb capitells on s'hi troben esculpits animals rapinyaires i decoracions florals. A totes les cares de l'edifici s'hi veuen elements neoromànics, neogòtics, modernistes, i altres elements característics de l'arquitectura eclèctica. L'interior, avui buit, és centrat per una gran escala de pedra picada, que acaba imitant un claustre. La llum hi ve donada per una cúpula ornamentada amb vitralls.

## Història

Un fabricant de llanes de Sabadell, Joan Gorina, compra la mercaderia d'un vaixell alemany, retinguda al port de Barcelona, a molt bon preu. Va revendre les mercaderies a França i Itàlia, fent fortuna. Gorina tenia el caprici de construir-se un castell, i amb els diners obtinguts comprà el mas Rocabruna i les masoveries del Guell, La vila i L'alou, encarregant a un arquitecte la construcció d'un castell al costat de l'antic mas de Rocabruna. En tres anys (1918-1920) fou enllestida la construcció. L'antiga casa es destinà al majordom i criats, i a la nova construcció s'hi preparen les dependències necessàries per la residencia, a més d'un museu, sala d'armes, capella, sala de música, billar... entre d'altres. Anys després la família Gorina va comprar el mas Rocafort i altres masos propers.
Des de l'any 1980 és propietat de Saad Bin Abdul Al Saul, príncep de l'Aràbia, des d'aleshores és pràcticament impossible d'accedir a la propietat.
El 2009 l’ex-membre de la Duma russa i filòsof, Sergei Oganesian, de Bakú - Azerbaidjan va adquirir la propietat junt amb la seva parella, propietària d’una altra immobiliària.

## Referències

* 1 2 3 «Masia Rocabruna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ «Un rus exfuncionari de la duma és el nou inquilí de la finca del 'príncep àrab d'Oló'», 06-09-2009. [Consulta: 7 març 2025].
# Josep Jordana i Andorrà

Josep Jordana i Andorrà (Toloriu 1914 – 1994), més conegut com el Comare de Toloriu, fou un acordionista català i un dels últims referents de la tradició oral d'aquest instrument. Començà a tocar l'acordió diatònic amb només 8 anys i el seu pare li ensenyà a tocar-lo. Va estar en actiu entre 1934 i 1970 i, després d'uns anys de pausa, reprengué l'activitat musical entre 1976 i 1992. Tenia un extens repertori de balls populars de l'època (pericons, valsos, pasdobles, foxtrots, rumbes, xarlestons…) que aprenia d'oïda i que interpretava pels pobles de la Vall del Cadí els dies de festa. Tot i la seva extensa trajectòria musical, treballava de pagès, ramader i caçador, i també regentava una botiga i un hostal a Toloriu. L'any 1993, el Festival Tradicionàrius li feu un homenatge, amb la participació de grups actuals l'obra dels quals ha rebut influències de la música de Jordana. El seu repertori ha estat arxivat i enregistrat per l'Associació Arsèguel i els acordionistes del Pirineu.

## Referències

* 1 2 «Josep Jordana i Andorrà | enciclopèdia.cat». [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ Blasco, Artur; Riera, Ferran; Martí, Jordí «L’aventura dels acordions als Pirineus». Revista Sons, núm. 17, 2010, pàg. 14-41.
* ↑ Plana, Cati «El Museu de l'Acordió d'Arsèguel i la tradició acordionística dels Pirineus». Revista d'etnologia de Catalunya, núm. 35, 2010, pàg. 199-203.
# Josep Jou i Parés

Josep Jou i Parés (Girona, 23 de gener de 1892 - 1968) fou un fotògraf, funcionari, torero i boxejador català.

## Biografia

Josep Jou Parés compaginà la seva feina a l'Ajuntament de Girona amb la de fotògraf. L'any 1920 establí una galeria comercial al número 12 del carrer Sant Francesc (actual carrer Santa Clara), on mantingué la seva activitat fotogràfica fins al més de les fotografies estrictament comercials i de galeria, Josep Jou realitzà interessants reportatges sobre la ciutat, sobretot de les obres que s'hi portaren a terme. En aquest sentit, cal fer esment de les imatges de la construcció de la central elèctrica de Pedret i dels fonaments del mercat projectat per l'arquitecte Maggioni, a més de nombroses fotografies de personatges gironins, i molt especialment, de combats de boxa i de curses de braus, a les quals era molt aficionat.

## Bibliografia

* Joan BOADAS i RASET; Lluís-Esteve CASELLAS i SERRA; Teresa GARCIA ... [et al.], Girona: guia de fons en imatge, (Guies urbanes; 9). Girona: Ajuntament de Girona. Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI), 1999, p. 34-36.
* Dolors GRAU i FERRANDO, Un diccionari de fotògrafs. Una eina per a la datació de les imatges. Treball de Màster d'Arxivística 1994-1995, Girona, p. 84
* David IGLÉSIAS i FRANCH; Josep PÉREZ i PENA. El tractament integral del fons Josep Jou del CRDI. A: Imatge i Recerca. 5es Jornades Antoni Varés. Girona: Ajuntament. 1998
* Josep Jou Parés (1892-1968). Col·lecció Girona en imatges núm. 11, Ajuntament de Girona, 1998.
* Emili MASSANAS, “Els “retratistes”, cronistes fotogràfics d'una època” a Revista de Girona, núm. 131 (novembre-desembre 1988). p. 19.
* David IGLÉSIAS i FRANCH; Josep PÉREZ i PENA; Marie-Loupe SOUGEZ. Josep Jou Parés. Girona: Ajuntament de Girona; Rigau Editors. 2008 (Girona Fotògrafs; 10).

## Referències

* ↑ Pastells, Josep «La Girona de 'Joselito Chico'». Diari Ara, 09-12-2013 [Consulta: 9 desembre 2013].
* ↑ Vàzquez, Eva «Recopilen l'obra de Josep Jou, el fotògraf torero». , 07-12-2013 [Consulta: 9 desembre 2013].

## Enllaços externs

* L'obra fotogràfica de Josep Jou es pot consultar en línia al web del Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) de l'Ajuntament de Girona.