OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Presa de San Pedro de las Colonias

La presa de San Pedro de las Colonias va ser una batalla militar que va tenir lloc el 12 d'abril de 1914 durant la Revolució Mexicana. Va ser una batalla decisiva en el domini del nord de Mèxic per les forces revolucionàries, encapçalada per Francisco Vila i la seva División del Norte en contra de les forces huertistes, en la població de San Pedro de las Colonias, Coahuila.
La població de San Pedro de las Colonias destacava per ser un dels passos de les vies fèrries que arribaven fins a Monterrey i Paredón, per la qual cosa el seu domini significava també el control del transport ferroviari; per això les forces federals van deixar a càrrec del brigadier Juan Andrew Almazán la custòdia d'aquest lloc.
Després de la batalla de Torreón, resultant en una victòria per a les tropes villistes, les forces militars federals al comandament d'alguns generals entre els quals destacaven Javier De Maure i Arnaldo Casso López es van refugiar i van concentrar en la població de San Pedro de las Colonias, mentre esperaven els reforços des de Saltillo.
Les forces de l'exèrcit federal consistien, segons el testimoniatge del propi Vila, en al voltant de 10.000 i 12.000 efectius, no obstant això van ser vençuts per les forces villistes, en les quals va destacar la defensa realitzada pel general Felipe Ángeles.
En l'enfrontament l'exèrcit federal va tenir 3.500 baixes mentre que les forces revolucionàries villistes amb prou feines 650.

## Referències

* 1 2 Gorostiza, Francisco Javier. Los ferrocarriles en la revolución mexicana. Siglo XXI, 2013, p. 203. ISBN 9786070302268.
* 1 2 Vega Bautista, José. «San Pedro de las Colonias, un relato prestado.» (en castellà). Nuestra Revista. Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 12 desembre 2015].
* ↑ Martínez Veloz, Juan «Francisco Villa y la Toma de la Laguna en 1914» (en castellà). El Periódico de Saltillo, núm. 278, 4-2012 [Consulta: 12 desembre 2015].
# Olga Guillot

Olga Guillot (Santiago de Cuba, 9 d'octubre de 1922 - Miami, EUA, 12 de juliol de 2010) fou una cantant cubana, filla i neta de catalans. Fou coneguda com la reina del bolero.
Sent encara una nena marxà a l'Havana, on es formà musicalment. Després d'integrar el duo Hermanitas Guillot i el quartet Siboney, el 1945 inicià la seva carrera com a solista. Elegida com la millor cantant de Cuba el 1946 –primer dels nombrosos premis que rebria--, els anys següents la seva fama s'internacionalitzà, gràcies a brillants interpretacions de boleros com Mienteme o Tú me acostumbraste. Fruit del seu èxit, actuà en algunes pel·lícules, entre elles Venus de fuego (1949), de Jaime Salvador, o Música de ayer (1958), de Juan de Orduña.
Després del triomf de la revolució cubana, el 1961 s'exilià i s'instal·là a Mèxic. Fou la primera artista hispana en actuar en el Carnegie Hall de Nova York (1964) i durant moltes dècades realitzà gires arreu del món, però no va poder tornar mai més a Cuba, un dels seus grans desitjos.

## Referències

* ↑ «Olga Guillot» (en català / valencià). Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 8 febrer 2019].
* ↑ «Olga Guillot obituary» (en anglès). The Guardian, 02-08-2010. [Consulta: 19 maig 2020].
* ↑ «Adiós para Olga Guillot, la reina del bolero». La Prensa, 12-07-2010. [Consulta: maig 2020].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàg (ISBN 84-239-4553-7)
# Galeus longirostris

Galeus longirostris és una espècie de peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 80,3 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí que viu entre 440-520 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Ogasawara i Izu.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Tachikawa, H. & Taniuchi, T., 1987. Galeus longirostris, a new species of the sawtail catshark from Japan. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 352-359.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Tachikawa, H. i T. Taniuchi, 1987. Galeus longirostris, a new species of the sawtail catshark from Japan. Jap. J. Ichthyol. 33(4):352-359.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Joan Sol i Ortega

Joan Sol i Ortega (Reus, 2 de desembre 1849 - Barcelona, 21 d'agost 1913) fou un advocat i polític català.

## Biografia

El seu pare, Josep Sol Clariana, va ser també un conegut advocat de Reus, i el seu avi, Tomàs Sol Carbonell, un metge molt respectat que havia estat regidor a la ciutat el 1810. Va estudiar a Reus i Barcelona on va obtenir el títol d'advocat. Exercí d'advocat a Reus i també de secretari de l'Ajuntament, càrrec que ocupava després de la Revolució de Setembre de 1868. Més endavant, es va establir a la capital catalana (1874).
El 1876 fou designat president de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació i el 1878 president de l'Ateneu Barcelonès. Es va afiliar al Partit Republicà Progressista i va ser regidor de Barcelona del 1885 al 1889 amb Rius i Taulet. El 1893 fou elegit diputat i va destacar per la seva oratòria al Congrés dels Diputats.
El 1895, a la mort de Manuel Ruiz Zorrilla, es va separar del Partit Republicà Progressista i va fundar el Partit Republicà Nacional, més a la dreta, que no va obtenir suport. El 1896 va tornar a ser regidor de Barcelona, i a les eleccions generals espanyoles de 1898 i 1899 fou elegit diputat. Des de les Corts exigí responsabilitats per la guerra colonial i defensà el Tancament de Caixes. Fou derrotat el 1901 quan la Lliga Regionalista s'emportà el seu escó, derrota que es va repetir el 1903. Hostil a la Solidaritat Catalana, va obtenir el suport d'Alejandro Lerroux i va ser elegit a les eleccions de 1907 i 1910 i va ser nomenat senador per Guadalajara pel comte de Romanones el 1908. El 28 de març de 1909 va convocar una gran manifestació a Madrid contra el projecte de Llei d'Antoni Maura sobre administració local. El 1912 va defensar als processats pels fets de Cullera
Va morir a Barcelona el 1913. La ciutat de Reus el va declarar fill il·lustre i li va dedicar un carrer

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 618-619.
* ↑ Mestre i Campi, Jesús (dir.). Diccionari d'història de Catalunya. Barcelona: Edicions 62, 1992, p. 1014-1015. ISBN 8429735216.
* ↑ «Fiulls il·lustres i adoptius». Ajuntament de Reus. [Consulta: 9 març 2021].
* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 141. ISBN 9788497916929.

## Bibliografia complementària

* M. Tato. Sol y Ortega y la política contemporánea: apuntes biográficos, su actuación en la política y en el foro, discursos, anécdotas. Madrid: Imprenta Artística Española, 1914.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Biografia (En castellà)
* Els senadors republicans catalans durant la monarquia d'Alfons XIII (1903-1923) Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine., Isidre Molas, Universitat Autònoma de Barcelona. Institut de Ciències Polítiques i Socials, núm. 29. Barcelona, 2006. ISSN 1133-8962.
* Fitxa del Senat Arxivat 2010-08-29 a Wayback Machine.
* «Joan Sol i Ortega». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ratolí espiguer occidental

El ratolí espiguer occidental (Reithrodontomys megalotis) és una espècie de rosegador de la família dels cricètids. Viu a altituds de fins a 4.000 msnm al Canadà, Mèxic i els Estats Units. El seu hàbitat natural són les zones mèsiques obertes dominades per plantes herboses. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, megalotis, significa ‘orella grossa’ en llatí.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; Matson, J. Reithrodontomys megalotis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 5 setembre 2016.
* ↑ Entrada «Reithrodontomys» d'Animalia (en anglès).
# Roberto Landell de Moura

Roberto Landell de Moura (Porto Alegre, 21 de gener de 1861 - Ib., 30 de juny de 1928) va ser un inventor i sacerdot brasiler de l'Església Catòlica, qui va demostrar públicament una transmissió de la veu humana el 3 de juny de 1900.

## Biografia

Va néixer el 21 de gener de 1861 a Porto Alegre (Rio Grande do Sul). Va ser ordenat sacerdot el 1886 a Roma. També va estudiar Ciències Físiques, i després de la seva emissió de ràdio a més de 8 km a São Paulo, se li va concedir una patent brasilera el 9 de març de 1901. Landell de Moura també va viatjar als Estats Units i va obtenir allí tres patents: una per a un transmissor d'ona (11 d'octubre de 1904), unes altres per a un telèfon sense fil i per a un telègraf sense fil (tots dos el 22 de novembre de 1904).
Les seves peticions subsegüents al govern brasiler per a l'assistència en el desenvolupament de la seva invenció van ser negades pel que els seus esforços van llanguir. Així, va tornar a la seva ciutat natal per a exercir les seves obligacions religioses fins a la seva defunció, el 30 de juny de 1928.

## Homenatges

El govern del Brasil, mitjançant la Llei Federal núm. 12614, de 2012, va incorporar el nom del pare Landell al Llibre dels Herois i Heroïnes de la Pàtria, memorial que acull les personalitats que més van fer en defensa dels valors i el creixement nacional.

## Referències

* ↑ «Padre Landell de Moura» (en portuguès brasiler). Radio em revista. Arxivat de l'original el 2017-08-09. [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ «Wave-transmitter» (en anglès). Google Patents. Arxivat de l'original el 2024-05-27. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ «Wireless telephone» (en anglès). Google Patents. Arxivat de l'original el 2024-05-27. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ «Wireless telegraph» (en anglès). Google Patents. Arxivat de l'original el 2024-05-27. [Consulta: 27 maig 2024].
* ↑ «Biografía de Roberto Landell de Moura.» (en castellà). Historia de las Telecomunicaciones. Arxivat de l'original el 2024-05-27. [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ «Lista completa dos heróis e heroínas da Pátria inscritos no Livro de Aço do Panteão da Pátria e da Liberdade Tancredo Neves» (PDF) (en portuguès brasiler). Centro Cultural Três Poderes. Secretaria de Estado de Cultura e Economia Criativa do Distrito Federal, 31-12-2018. Arxivat de l'original el 2022-01-20. [Consulta: 30 juliol 2022].

## Bibliografia complementària

* Fornari, Ernani. O "incrível" Padre Landell de Moura (en portuguès brasiler). Biblioteca do Exército Editora, 1984. ISBN 978-85-7011-082-4.
# Mario Sosa

Mario Sosa (l'Havana, 1910 - valor desconegut) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Iberia La Habana.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, data: 1 juny 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ Mario Sosa Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Perfil a 11v11.com
* ↑ Mario Sosa a National-Football-Teams.com (anglès)
# Olga Slàvnikova

Olga Aleksàndrovna Slàvnikova, rus: О́льга Алекса́ндровна Сла́вникова (nascuda el 23 d'octubre de 1957 a Sverdlovsk, RSFSR, URSS), és una escriptora russa, guanyadora del Premi Booker rus el 2006 i del Premi Iàsnaia Poliana el 2018.

## Biografia

Olga Slàvnikova va néixer i va créixer a Sverdlovsk (ara Iekaterinburg).en una família d'enginyers de defensa. En la seva infantesa, va mostrar una excel·lent habilitat en matemàtiques, i va excel·lir en les competicions de la seva zona, però sota la influència d'un professor de llengua i literatura russes, que estava a càrrec del cercle artístic d'estudiants, el 1976 va ingressar a la facultat de periodisme de la Universitat Estatal dels Urals, d'on en sortiria com a graduada el 1981. Les seves primeres obres de ficció es van publicar a la fi dels anys vuitanta. Des del 2003, l'escriptora i el seu marit viuen a Moscou. Tenen tres fills i dos nets.
Va començar a publicar novel·les a la dècada del 1990, algunes de les quals van guanyar premis, com ara el Premi Apol·lon Grigóriev, el Premi Polonski i el Premi Bajov. El 2006 fou guardonada amb el Premi Booker rus per la seva novel·la 2017.La seva reeixida novel·la Légkaia golovà, rus: Легкая головаva ser publicada el 2010.
Slàvnikova ocupa oficialment el càrrec de coordinadora de la direcció en prosa del premi literari "Debut". A diverses entrevistes, ha insistit repetidament que la principal font del seu benestar financer no es troba en l'àmbit literari. El premi va ser fundat per l'organització privada Pokolénie per ajudar joves autors russos a publicar les seves obres a Rússia i en traduccions a tot el món. Olga ha estat directora del premi "Debut" des del 2001. El premi rep fins a 50.000 inscripcions a l'any.
Els seus llibres han estat traduïts a l'anglès i al francès.

## Obres

| Títol | Traducció al català | Any | Gènere |
| Первокурсница | L'estudiant del primer curs | 1988 | Novel·la curta |
| Стрекоза, увеличенная до размеров собаки | La libèl·lula augmentada a la mida d'un gos | 1996 | Novel·la |
| Один в зеркале | Sol al mirall | 1999 | Novel·la |
| Бессмертный | L'immortal | 2001 | Novel·la |
| 2017 | 2017 | 2006 | Novel·la |
| Любовь в седьмом вагоне | Amor al setè vagó | 2009 | Novel·la |
| Легкая голова | Cap lleuger | 2010 | Novel·la |
| Прыжок в длину | Salt de llargada | 2018 | Novel·la |

## Referències

* ↑ Svetlana Aleksiévitx. Nine of Russia's Foremost Women Writers (en anglès). Glas [Consulta: 11 juliol 2018].
* 1 2 3 «Olga Slavnikova» (en anglès). Academia Rossica. Arxivat de l'original el 2013-09-26. [Consulta: 30 maig 2013].
* ↑ «Arxiu – 2006» (en rus). Premi Booker rus. Arxivat de l'original el 2013-06-18. [Consulta: 30 maig 2013].
* ↑ Literalment "cap lleuger". Sinònim de "frívol"
* ↑ (rus) Рахаева Ю. Conversa amb Olga Slàvnikova // «Drujba naródov». — 2009. — núm. 6. — 05.01.2010.
* ↑ Kiem, Elizabeth. «Olga Slavnikova» (en anglès). The Morning News, 25-10-2012. [Consulta: 31 maig 2013].
* ↑ «El rusc rus». La Vanguardia, 04-06-2001. [Consulta: 11 juliol 2019].
* ↑ «В Москве объявлены финалисты литературной премии "Большая книга"» (en rus). TASS. [Consulta: 31 maig 2018].
# Garath

Garath és un barri del districte urbà núm. 10 de la ciutat de Düsseldorf a l'estat federal de Rin del Nord-Westfàlia a Alemanya. L'1 d'agost de 2009 tenia 5070 habitants a una superfície de 3,64 km².

## Història

El primer esment escrit Garderode data del 1271. El sufix –rode, transformat al llarg del temps en –rath significa camp desboscat, la primera part és probablement el nom del primer senyor. La nissaga de Garath va extingir-se el 1414. Les possessions passaron d'una família noble a l'altre, fins que el 1610 Bernat de Velbrück construï el Castell de Garath. La nissaga de Velbrück, del qual Francesc Carles de Velbrück (1719-1784), príncep-bisbe del principat de Lieja va ser el més famós, va extingir-se el 1776.
A la reorganització administrativa després de la revolució francesa va esdevenir un municipi independent. El 31 de juliol de 1929 va fusionar amb la ciutat de Düsseldorf. El poble va conservar el seu caràcter rural fins que el 1961 la ciutat va urbanitzar-lo, segons un pla general de Friedrich Tamms (1904-1980), segons l'exemple dels New Towns anglesos. El 1967 el barri nou va ser connectat a la xarxa de la S-Bahn de Düsseldorf. És principalment un barri dormitori.

## Llocs d'interès

* Castell de Garath
* El Heizwerk (1965) una central de calefacció que forneix calefacció i aigua calent a tots els pisos del barri. La seva xemeneia de 100 m d'altitud va esdevenir l'emblema de Garath.
* Església de Maties

## Persones de Garath

* Francesc Carles de Velbrück (1719-1784), príncep-bisbe de Lieja

## Referències

* ↑ Garath Arxivat 2008-03-19 a Wayback Machine. al web oficial de Düsseldorf
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Garath
# Joan Surroca

Joan Surroca (n. i m. a Barcelona en la segona meitat del segle XIX) fou un mestre d'armes mantenidor de la gran tradició de l'armeria catalana, que, des del segle xvi, a Montferrer, Ripoll, Olot i Girona, que produí exemplars d'armes de foc que encara avui figuren en museus i armeries de cases nobiliàries.
Establert a Barcelona, tenia el taller i la botiga al carrer Ample de la capital catalana, on fabricà a mà i sense auxili de cap classe de maquinària, les escopetes, carrabines i fusells que en Anglaterra, França i Alemanya anaven apareixent en aquella època. Quan l'any 1860 aparegué a França la carrabina Minié, Surroca la construí, ensems, amb més perfecció i exactitud, sent el seu model objecte d'un èxit popular molt justificat.
El vescomte del Bruch (Joan Prim) adquirí per 2.000 rals la carrabina fabricada per Surroca i la regalà al Museu de la Reial Armeria de Madrid, on encara hi figura. Aquell mateix any anà com a voluntari a la campanya d'Àfrica, en qualitat d'agregat tècnic de l'Estat Major, aconseguint dades interessants i observacions que utilitzà més tard per al perfeccionament de la seva professió.
En política figurà, com a regidor de l'Ajuntament de Barcelona en diversos biennis, afiliat a l'extrema esquerra del partit liberal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 58, pàg. 1161 (ISBN 84-239-4558-8)
# Punomys

Punomys és un gènere de rosegadors de la família dels cricètids. Les dues espècies d'aquest grup són endèmiques del sud del Perú. Tenen el cos rodanxó i un aspecte que recorda el dels arvicolins. Tenen una llargada de cap a gropa de 13–16 cm, la cua de 5–8 cm i un pes d'aproximadament 80 g. El pelatge és llarg i suau. El nom genèric Punomys significa ‘ratolí de Puno’ en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Punomys» d'Animalia (en anglès).
# Rodamots

Rodamots és un butlletí multixarxa que envia un breu missatge electrònic diari, Cada dia un mot, a tothom que s'hi subscriu. Aquest missatge conté una paraula o expressió de la llengua catalana, amb el seu significat, un exemple d'ús i una citació extreta d'algun llibre, article de premsa, anotació d'un blog o pàgina web.
El projecte és obra del lingüista català Jordi Palou i, a través de Cada dia un mot (CD1M), s'inspira en un dels butlletins més populars d'Internet arreu del món: A Word A Day (AWAD), que reben diàriament més de 600.000 persones. El primer mot es va enviar el 2 de març del 1999. El 29 d'abril de 2008 arriba als 10.000 subscriptors. La primavera del 2009 hi havia més de 14.000 subscriptors rebent Cada dia un mot diàriament i pel gener del 2022 ja n'eren més de 25.000, de manera que es tractava d'un dels butlletins més populars en llengua catalana.
L'abril del 2009, en complir el desè aniversari, s'edità un llibre amb els continguts de la web.
Des de l'inici de la dècada de 2010, és present a través de la sindicació de continguts RSS i a les xarxes socials de Twitter i d'Instagram. La tardor de 2021 va llançar amb molt de ressò el joc digital i de pràctica lingüística en català Paraulògic, gràcies a la col·laboració de diversos activistes de Softcatalà.
El 2023 Rodamots va proposar el Dia de la Ce Trencada (Dia Ç) per al 3 («terç» en català antic) de març.

## Referències

* ↑ Pagina 26.com: Entrevista a Jordi Palou Arxivat 2010-04-28 a Wayback Machine., 28-05-2009
* 1 2 Badia i Pujol, Jordi «Què és RodaMots, la web que hi ha darrere el Paraulògic?». Vilaweb, 05-01-2022 [Consulta: 5 gener 2022].
* ↑ Rodamots.com, Article de Màrius Serra al diari Avui, 25-11-2004
* ↑ «RodaMots arriba als deu mil subscriptors». Vilaweb, 29-04-2008. [Consulta: 29 juliol 2010].
* 1 2 Camps, Magí. «RodaMots se convierte en libro» (en (castellà)). La Vanguardia, 20-04-2009. [Consulta: 29 juliol 2010].
* ↑ «Entrevista a Jordi Palou», 20-04-2009. Arxivat de l'original el 28 d’abril 2010. [Consulta: 29 juliol 2010].
* ↑ «Rodamots?». Suplement Avui Cultura. Diari Avui: Premsa Catalana, 04-04-2009. [Consulta: 29 juliol 2010].
* ↑ , Presència. Girona, Any XLIV, núm. 1933 (2009, 13 - 19 de març), p. 40 - 41
* ↑ «Què és el Paraulògic, el joc lingüístic que ha revolucionat Twitter?». Vilaweb, 14-12-2021. [Consulta: 24 desembre 2021].
* ↑ «Coneix el Paraulògic, el joc que arrasa a les xarxes». El Món, 23-12-2021. [Consulta: 24 desembre 2021].
* ↑ «Divendres serà el Dia de la Ce Trencada». Vilaweb, 27-02-2023. [Consulta: 27 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Web de Rodamots
# Marià-Carles Butsems i Just

Marià-Carles Butsems i Just (Barcelona, 11 de febrer de 1845 - 13 de febrer de 1902) fou un industrial català.

## Biografia

Fill de Carles Butsems (o Butzems) i Martí, natural de L'Hospitalet de Llobregat, i de Josepa Just i Miró, de Vilafranca del Penedès. Va néixer al carrer de Trentaclaus (actualment Arc del Teatre), 15 de Barcelona i se li posaren els noms de Marià, Carles i Antoni. És conegut per haver introduït novetats en els procediments d'obtenció de pedra artificial, així com de paviments hidràulics, i per ser el fundador de Butsems i Companyia, empresa especialitzada en la producció de materials de construcció. La fàbrica es va inaugurar el 1875 i estava ubicada a les faldes de la muntanya de Montjuïc.
Cap al 1891 o 1892, Carles Butsems incorporà al negoci el seu gendre Josep Fradera i Camps sota la raó social M. C. Butsems i Fradera. L'any 1893 va inaugurar una botiga de paviments hidràulics al carrer de Pelai, 22 que l'any 1907 va guanyar el premi extraordinari del Concurs anual d'edificis artístics, en la seva versió d'establiments comercials.

## Referències

* ↑ «Naixements 1845. Llibre primer. Registre núm. 574». AMCB, 11-02-1845.
* ↑ «Defuncions 1902. Registre núm. 2191. Jutjat Universidad». AMCB, 13-02-1902.
* ↑ «Carles Butsems i Marià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors: ruta del modernisme, Barcelona. 1a. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008. ISBN 978-84-96696-02-0.
* ↑ Cabana, 1992.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1894, p. 993.
* ↑ Lacuesta Contreras, Raquel; González Toran, Xavier. El Modernisme perdut: la Barcelona antiga. Barcelona: Editorial Base i Ajuntament de Barcelona, 2013, p. 218. ISBN 9788415711704.

## Bibliografia

* Cabana, Francesc «Butsems i Fradera». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
# Gardner Read

Gardner Read (Evanston, 2 de gener de 1913 - Massachusetts, 10 de novembre de 2005) va ser un compositor i erudit musical estatunidenc.
Els seus primers estudis musicals van ser en piano i orgue, i també va prendre lliçons de contrapunt i composició a l'Escola de Música de la Universitat del Nord-Oest. El 1932 va rebre una beca de quatre anys a l'Escola de Música Eastman (BM i MM), on va estudiar amb Bernard Rogers i Howard Hanson. A finals dels anys trenta va estudiar breument amb Ildebrando Pizzetti, Jean Sibelius i Aaron Copland.
Després de dirigir els departaments de composició del "St. Louis Institute of Music", el Conservatori de Música de Kansas City i el "Cleveland Institute of Music", Read es va convertir en compositor en residència i professor de composició a l'Escola de Música de la Universitat de Boston. Va romandre en aquest càrrec fins a la seva jubilació el 1978.
La seva "Simfonia núm. 1, op. 30" (1937, estrenada per Sir John Barbirolli) va obtenir el primer premi al Concurs de compositors estatunidencs de la "New York Philharmonic -Symphony Society", mentre que la seva segona simfonia (op. 45, 1943) va obtenir el primer premi al Concurs del Fons Paderewski. Un altre primer premi va aparèixer a l'Associació Nacional de Professors del Cant de l'Art de la cançó, guanyada per la seva "Nocturnal Visions", op. 145. Va escriure una òpera, Villon, el 1967.
El seu llibre Music Notation: A Manual of Modern Practice (1969/1979) va intentar catalogar el paisatge de notació que canvia ràpidament per a la música d'art contemporània occidental.