OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Lassalle

José Lassalle (Madrid, Castella, 1876 - 9 d'octubre de 1932) fou un compositor i director d'orquestra.
De pare francès i mare espanyola, estudià a espanya i França; en el seu país natal aconseguí el títol de doctor en filosofia i lletres en la Universitat de Madrid, i portat per la seva vocació irrefrenable derivà vers el periodisme, en el que es distingí ben aviat coma crític musical tant a Espanya com a França i Alemanya, en les quals publicacions més notables va col·laborar. La seva llarga estada en el llavors Imperi germànic i la seva decidida afició a la música, la qual constitueix la seva segona naturalesa, el portaren a entregar-se decididament al cultiu d'aquest art per excel·lència, en el que s'inicià en el Wolff Ferrari, seguint a continuació les lliçons de Thuille, fent uns estudis tant a consciència que els seus mestres el col·locaren en la direcció de la sala Kaim-Saal, de Múnic, en la que assolí grans èxits, que mereixeren l'aplaudiment unànime de la crític i del públic alemany. Aviat el seu nom fou respectat i la seva direcció sol·licitada per distintes capitals europees.
A Sant Petersburg dirigí una temporada completa de concerts, i els seus triomfs es recordaren durant molts anys en les columnes de la premsa russa. Fou un entusiasta de les obres d'Anton Bruckner, pel que sentia una autèntica idolatria, ja que per a ell era com l'encarnació d'una família ideal, era com la seva religió.
A principis del segle xx, durant una de les seves freqüents estades a Barcelona, formà una orquestra a l'estil alemany, l'orientació de la qual explicà el mateix mestre d'aquesta forma:
| « | <El convulsiu avançament de les escoles modernes han donat per resultat el que en la massa del públic existeixin llacunes deplorables en el referent a l'educació artística; així és que es dona amb freqüència el cas d'aficionats que aprecien i assaboreixen les sublims obres de Wagner i ignoren tota la grandiositat i el diví de les melodies de Bach, Haydn, Mozart, i de tants altres precursors d'aquell gran geni.> | » |
La nova societat que prengué el nom de La Filarmonica Barcelonesa, anuncià el seu primer concert en el qual programa i figurava obres de Haydn, Mozart, Beethoven, Brahms, Franck, Schubert, Liszt, Boehe i Bruckner, seguint els principis exposats en el programa de la Societat, que per ser realment molt interessant, era d'esperar que no cauria en terreny estèril, venint com venia amb el propòsit simplement d'estendre i propagar la cultura.

## Referències

* ↑ «Fallecimiento del maestro Lassalle». Ahora, Any III, número 569, 11-10-1932, pàg. 10.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pags. 935-36 (ISBN 84-239-4529-4)
# Concert per a violí núm. 1 (Martinů)

El Concert per a violí núm. 1, H. 226, va ser compost per Bohuslav Martinů entre el 15 de març i el 18 d'abril de 1932 a París, encarregat pel violinista virtuós Samuel Dushkin, a qui el va dedicar. No es va arribar a estrenar en vida del compositor i, després de la seva mort el 1959, es va considerar perdut. Dos anys més tard, el musicòleg d'origen alemany Hans Moldenhauer va descobrir que el tenia contrafagotista de l'Orquestra Simfònica de Boston Boaz Piller, i li va comprar. El violinista txec Josef Suk (net del compositor Josef Suk), va tocar en l'estrena mundial de l'obra el 25 d'octubre de 1973 amb l'Orquestra Simfònica de Chicago dirigida per Georg Solti.
La peça consta de tres moviments, amb un temps d'execució d'uns 25 minuts:
* Allegro moderato
* Andante
* Allegretto
El violinista Samuel Dushkin va fer la comissió d'aquest concert. Stravinski ja havia escrit per a Dushkin el seu concert de violí. Martinů tenia moltes esperances per a aquest treball, ja que Dushkin era en aquell moment un artista d'alt nivell i havia deixat la seva marca estilística en alguns aspectes de l'obra.
Al final d'un fragment de la partitura autògrafa guardada a la Northwestern University de Chicago hi ha escrita la data "7 desembre 1932". Martinů va editar el concert a la tardor de 1933.

## Referències

* 1 2 3 «Dades de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 20 novembre 2024].
* 1 2 «Informació de l'obra» (en anglès). Fugue for thought. [Consulta: 13 novembre 2018].
* ↑ «Informació de l'obra» (en anglès). Ficks Music. [Consulta: 13 novembre 2018].
# Hypostomus goyazensis

Hypostomus goyazensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 26 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Boeseman, M. 1968: The genus Hypostomus Lacépède, 1803, and its Surinam representatives (Siluriformes, Loricariidae). Zoologische Verhandelingen (Leiden) Núm. 99: 1-89, Pls. 1-18.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Mazzoni, R., U. Caramaschi i C. Weber 1994: Taxonomical revision of the species of Hypostomus Lacédède, 1803 (Siluriformes, Loricariidae) from the Lower rio Paraiba do Sul, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revue Suisse de Zoologie v. 101 (núm. 1): 3-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Oyakawa, O. T., A. Akama i A. M. Zanata 2005: Review of the genus Hypostomus Lacèpède, 1803 from rio Ribeira de Iguape basin, with description of a new species (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Zootaxa Núm. 921: 1-27.
* Regan, C. T. 1908. Descriptions of new loricariid fishes from South America. Proceedings of the Zoological Society of London. 1907 (pt 4): 795-800, Pls. 47-49.
* Reis, R. E., C. Weber i L. R. Malabarba 1990: Review of the genus Hypostomus Lacepéde, 1803 from southern Brazil, with descriptions of three new species (Pisces: Siluriformes: Loricariidae). Revue Suisse de Zoologie v. 97 (núm. 3): 729-766.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Isidoor De Vos

Isidoor De Vos (Gant, 23 d'octubre de 1850 - Gant, 30 de març de 1876) Isidoor Séraphin De Vos va ser un compositor belga.

## Biografia

De Vos era fill de Sophia Theresia De Prez i del sabater (posteriorment comerciant de tabac) Carolus Franciscus De Vos de Sint-Amandsberg. El germà del compositor Franz De Vos era professor al Conservatori de Gant. El cunyat era Julius Wytynck, que més tard contribuiria a l'obra d'Isidoor.
Va destacar com a noi de cor a l'església de "Sint-Amandsberg". A partir de 1862 va prendre classes al conservatori de Gant. Va estudiar solfeig (primer premi 1865), piano (primer premi 1868), harmonia (amb Karel Miry, primer premi 1869). El 1870 va rebre el premi a l'excel·lència sota Maximilian Joseph Heyndericks. Durant aquells estudis va començar a donar classes particulars als habitants rics de Gant. També va ser director dels cors "De Vrijheidsliefde" i "Vreugd in Deugd".
Des de 1869 va ser professor al conservatori, primer repetidor i després piano acompanyant. També va donar classes de piano al col·legi Josephite de Melle. Va compondre per a diverses societats musicals, com ara el cercle filantròpic "La Fraternité" (Societat Simfònica, de la qual va ser director el 1873).
Després de rebre una menció honorífica (3r premi) l'any 1873 per la cantata La mort de Torquato Tasso, va guanyar el prestigiós Premi Roma el 1875 juntament amb el lletrista Julius Sabbe amb la cantata De Meermin. Es diu que la seva òpera Louise-Maria d'Orléans amb llibret de Wytinck data del mateix any.
Va morir als 25 anys d'una greu malaltia pulmonar a l'Hospital Bijloke de Jozef Kluyskensstraat, quatre dies abans que De Meermin s'estrenés a l'òpera de Gant.
A la seva tomba de Campo Santo hi ha un bust sobre una columna, que va ser restaurat cap a l'any 2011 després de ser danyat per un tobogan de sorra. L'Isidoor De Vosstraat de Sint-Amandsberg recorda el seu nom.

## Referències

* ↑ De geboorteakte vermeldt Isidorus Seraphinus De Vos.

## Bibliografia

* Bart D'Hondt, Van Andriesschool tot Zondernaamstraat. Gids door 150 jaar liberaal leven te Gent,, Gant, Arxiu Liberal / Snoeck, 2014, pàg. 203-204
* Geïllustreerd muzieklexicon, editat pel Sr. G. Keller i Philip Kruseman, col·laboració amb Sem Dresden, Wouter Hutschenruijter (1859-1943), Willem Landré, Alexander Voormolen i Henri Zagwijn; publicat el 1932/1949 per J. Philip Kruseman, La Haia; pàgina 870, l'anomena Isidore Vos, esmenta l'any de naixement 1851
* Jozef Robijns, Miep Zijlstra: Algemene muziek encyclopedie, Haarlem: De Haan, 1979-1984, ISBN 978-90-228-4930-9, part 10, pàgina 187 data de naixement 30 d'octubre de 1850, Isidore Séraphin De Vos
* Flavie ROQUET, Lexicon Vlaamse componisten geboren na 1800, Roeselare, 2007.; pàgina 274 Isidoor Séraphin De Vos
# Hans Eklund (compositor)

Hans Oskar Eklund, (Sandviken (Comtat de Gävleborg), 1 de juliol, 1927 - Etocolm, 8 de març, 1999), va ser un compositor suec. Eklund va ser elegit membre de la Reial Acadèmia de Música de Sueca el 1975.
Eklund va estudiar composició amb Lars-Erik Larsson i Ernst Pepping i va tenir el seu avenç amb un treball per encàrrec per a l'aleshores "Swedish Radio Orchestra", "Music for Orchestra" (1959). Va extreure els seus ideals estilístics principalment de Paul Hindemith i sovint es va inspirar en experiències naturals com Bocetos espagnoles (1961) i Sinfonia rustica (1968). Eklund està enterrat al cementiri de Hässelby.

## Premis i honors

* 1960 - Premi Christ Johnson menor de música per a orquestra
* 1975 - Membre núm. 802 de la Reial Acadèmia de Música de Sueca
* 1984 – Premi Atterberg
* 1985 – Literatura i arts
* 1989 – Gran Premi Christ Johnson per a la Simfonia núm. 6 (Sinfonia senza speranza per orquestra)
* 1997 – Premi Hugo Alfvén

## Discografia (selecció)

* Hans Eklund: Quartet de corda núm. 3. Quartet de Norrköping. Societat Sueca Discòfil SLT. Base de dades de mitjans suecs. LP C70-0203/CD SCD 1038.
* Eklund, Hans m. etc., Poemes i música. Caprice 1974. Base de dades de mitjans suecs LP DC74-0021.
* Eklund Hans, Rèquiem. Orquestra Simfònica de Norrköping. Cor de Storkyrkan, cor de motets d'Estocolm. BARCEL. Base de dades de mitjans suecs CD CD99-0645, LP C84-1016.
* Eklund, Hans, Cançons d'acer. Una cantata pel 100è aniversari de Sandviken Ironworks l'any 1962. Productor: Sandviken Orchestra Association. LP.
* Eklund, Hans, Simfonia núm. 6. Orquestra Filharmònica d'Estocolm, cond. Yuri Ahronovich. Societat Sueca Discofil SLT 33270.

## Bibliografia

* Nyström, P., Kyhlberg-Boström A., Elmquist A-M., Kungl. Acadèmia Musical: matrícula 1771-1995. Estocolm: Royal Academy of Music, 1996, Royal. Col·lecció de papers de l'Acadèmia Musical, 84. ISSN 0347-5158. ISBN 91-85428-99-X. Llibreria 7749167.
* Åstrand, H. (ed.), Diccionari musical de Sohlman. 2: Campra-Fue. Estocolm: Sohlman. 2., rev. i ampliada ed., 1975. Pàg. 416. ISBN 91-7198-022-9.
* Boltenstern, T. (ed.), Diccionari de música. Música sueca del segle XX de l'òpera al pop. Estocolm: Natura i cultura, 1978. P. 73. ISBN 91-27-28188-4.
* Diccionari de Bra Böcker, 1974
* Eklund, Hans Oskar a SvenskaGravar.se
# José María Gasque y Llopis

José María Gasque y Llopis (Múrcia, 1831 - 1859) fou un religiós i compositor espanyol. Fou mestre de capella de la catedral de Múrcia i va escriure per aquesta Seu un crescut nombre d'obres de força mèrit, destacant entre elles dues misses a 4 veus, unes vigilies, un miserere i un responsori de Nadal.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 25, pàg. 993, ISBN 84 239-4525-1
* p. 281
# José María Valle Riestra

José María Valle Riestra (Lima, 9 de novembre de 1858 - 25 de gener de 1925) fou un músic i compositor peruà.
Va fer els seus primers estudis musicals a Anglaterra el 1867 i els continuà a Lima, perfeccionant-los després, els de contrapunt i fuga, a París, sota la direcció de Gedalge, el 1893. A més de diverses obres compostes en la seva joventut cal citar com a principals:
* l'òpera en tres actes Ollanta, estrenada a Lima el 1900;
* l'òpera en tres actes Atahualpa;
* una Missa de Rèquiem escrita en memòria del general Juan A. Pezet;
* l'elegia que va compondre pel trasllat de les restes Grau i Bolognesi;
* un Te Deum per a solemnitzar el centenari de Micaela Villegas, i diverses melodies per a cant i piano.
És autor del llibret de la seva òpera Atahualpa i de notables estudis sobre la vida de Micaela Villegas.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 10, pàg. 1032 (ISBN 84-239-4580-4)
# Andreas Peter Berggreen

Andreas Peter Berggreen (Copenhaguen, 2 de març de 1801 - Copenhaguen, 8 de novembre de 1880) fou un compositor danès del Romanticisme.
Fou mestre de capella de l'església metropolitana i tingué entra d'altres alumnes al seu conciutadà Heise, També fundà un diari musical titulat Herindal i una societat coral.
A més d'una òpera còmica titulada La Imatge i el bust, va compondre cantates, romances i cors infantils, publicant també col·leccions de cants populars noruecs i suecs.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 8 (ISBN 84 239-4508-1)
# José Perpiñán Artíguez

José Perpiñan Artiguez, també conegut amb el cognom dArtigues (Sogorb, 24 de gener del 1863 - ?) fou un músic il·lustre, mestre de capella, i sacerdot.
Des de molt infant va pertànyer a la capella de la catedral sogorbina, i el seu oncle Juame Perpiñan li va fer de mestre de solfeig. Va participar en el cor infantil de la catedral de Sogorb, on va estudiar harmonia, composició, piano i música sagrada, sota la batuta del mestre de capella Valerio Lacruz. Més tard va ser nomenat contrabaixista de la Capella sense deixar de banda els estudis clàssics, en què obtingué unes magnifiques qualificacions acadèmiques, mentre també estudiava composició i orgue. Quan tenia 18 anys va participar en les oposicions per al magisteri de la capella de Sogorb, arran del traspàs de Valerio Lacruz. El jurat va quedar molt sorprès de les respostes i solucions als problemes que li plantejà i Joan Baptista Guzmán, mestre de capella de la Catedral de València, va decidir emportar-se'l amb ell per a instruir-lo degudament en la música sagrada. Guanyà la plaça de Sogorb el 1886, després del traspàs d'Antonio Lacruz. A mesura que publicà les seves obres, Perpiñán va anar fent-se un lloc en el repertori compositiu de música eclesiàstica hispànica; la seva obra manuscrita es conserva a l'arxiu de la catedral de Sogorb. Va transcriure diverses obres de Ginés Pérez i redactà una «Cronologia de los Maestros de Capilla y organistes de la Catedral de Segorbe», que Felip Pedrell publicà a la revista La Música religiosa en España.
És autor d'una Missa de Glòria a 4 veus, del Motete cantate Domino, d'un Miserere, d'una Missa de Rèquiem de clàssic sabor gregorià, i altres notabilíssimes composicions.

## Referències

* 1 2 3 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 1015. (ISBN 84-239-4543-X)
* ↑ Climent, Josep. Perpiñán. vol 8.. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 2001.
# José Sobejano y Ayala

José Sobejano y Ayala (Cintruénigo, Navarra, 16 de desembre de 1791 - Madrid, Castella, 14 de setembre de 1857) fou un compositor navarrès.
Estudià amb el seu pare, i als dotze anys feu oposicions a la plaça d'organista de l'església de la Santa Creu de Campon, assolint el segon lloc entre nou opositors. Dos anys després guanyà, per unanimitat, el càrrec d'organista de la Catedral de Pamplona, i despès s'allistà en l'exèrcit del general Francisco Espoz e Ilundain, més conegut per Espoz y Mina per a lluitar contra els francesos, confiant-se-li la direcció de les bandes de música de la divisió. Acabada la guerra, tornà a Pamplona i posteriorment fou mestre de capella de la Catedral de Lleó, d'on es traslladà a Madrid, dedicant-se al principi al professorat particular. El 1827 fou nomenat mestre de piano del Reial Seminari de Nobles i organista de la Capella Reial de Sant Isidre. Era el pare del també compositor José Sobejano y Ervitio.
Va escriure molta i excel·lent música religiosa, entre les quals destaca un ofici de difunts; un Rèquiem a tota orquestra; Les set paraules, etc. També deixà mètodes de solfeig i de piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1095 (ISBN 84 239-4556-1)
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 56, pàg. 1095. (ISBN-84-239-4556-1)
# José Sánchez-Ocaña Beltrán

José Sánchez-Ocaña Beltrán (1874-1964) a ser un militar espanyol, que va aconseguir el rang de general de divisió.

## Biografia

Va ingressar en l'Exèrcit el 30 d'agost de 1888. Procedent de l'Arma de Cavalleria, posteriorment es va especialitzar en Estat Major.
Després de la proclamació de la Segona República, al juliol de 1931 va ser nomenat Director de la Escola Superior de Guerra. Uns mesos després, va ascendir a l'ocupació de General de divisió. Durant el període republicà va arribar a ser cap de les divisions orgàniques IV i V, amb seus a Barcelona i Saragossa respectivament. Al febrer de 1936 va ser nomenat cap de l'Estat Major Central de l'Exèrcit, en substitució de Francisco Franco. El seu oficial adjunt en l'Estat Major va ser el general Manuel Lon Laga. Al començament de la Guerra civil no es va unir als revoltats. Tanmateix, Sánchez Ocaña va ser destituït del seu càrrec la nit del 18 al 19 de juliol.
No va ser represaliat per cap bàndol. Va sobreviure a la contesa encara que no va arribar a ocupar cap lloc actiu posteriorment.

## Família

Va tenir un germà, Francisco, que va ser periodista, polític i diputat en el període de la Restauració.

## Notes

* ↑ Segons Guillermo Cabanellas, va ser el mateix Sánchez-Ocaña qui dimití del càrrec.

## Referències

* 1 2 3 Guillermo Cabanellas (1975). La guerra de los mil días: nacimiento, vida y muerte de la II República Española. Buenos Aires: Heliasta, pág. 1267
* ↑ Gaceta de Madrid núm. 210, de 29 de julio de 1931, pág. 779
* ↑ Carlos de Arce (1998). Los generales de Franco, Seuba Ediciones, pág. 94
* ↑ Gaceta de Madrid núm. 54, de 23 de febrero de 1936, pág. 1547
* ↑ Gabriele Ranzato (2014). El gran miedo de 1936: Cómo España se precipitó en la Guerra Civil, La Esfera de los Libros, pág. 348
* ↑ José Manuel Martínez Bande (2007). Los años críticos: República, conspiración, revolución y alzamiento. Madrid: Encuentro, pág. 367
* ↑ Guillermo Cabanellas (1977). Cuatro generales: La Lucha por el poder. Barcelona: Editorial Planeta, pág. 203
* ↑ Guillermo Cabanellas (1977). Cuatro generales: La Lucha por el poder. Barcelona: Editorial Planeta, pág. 436
# José Vanaclocha Calatayud

José Vanaclocha Calatayud (Carlet, 1940) és un crític de cinema valencià.
Llicenciat en Dret, va ser militant del Partit Comunista del País Valencià durant la dècada dels setanta, i dugué a terme una variada activitat com a programador i presentador en diversos cineclubs, col·laborador ocasional sobre temes de cinema en les revistes La Marina, Cuadernos para el Diálogo, Triunfo, etc., i comentarista d’espectacles a Ràdio València (cadena SER). D'ençà del 1965 és crític de cinema de la cartellera Turia, de la qual va ser redactor en cap des del 1967, el 1980 n’adquirí la propietat, i la va dirigir d'ençà del 1982 fins que es va jubilar el 2005.

## Publicacions

* Cine español, cine de subgéneros (obra col·lectiva signada per Equipo Cartelera Turia). València: Fernando Torres, 1974. ISBN 9788473660211
* «Normas e instituciones cinematográficas en España». En: Siete trabajos de base sobre el cine español. València: Fernando Torres, 1975. ISBN 9788473660242
* Cultura y política en la ciudad de Valencia: Memoria del franquismo y de la transición a la democracia. Itinerario de la cartelera "Turia" (1964-1982), València, 2022.

## Referències

* ↑ Salvador i Jardí, Manuel. «50 anys de Cartelera Turia. Una publicació insòlita en el sistema comunicatiu valencià». Quaderns de Ciències Socials. Facultat de Ciències Socials. Universitat de València, núm. 26 (segona època), 2013 [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ «Vicente Vergara dirigirá cartelera Turia tras jubilarse J. Vanaclocha». Levante-EMV, 24-12-2005 [Consulta: 27 desembre 2024].

## Enllaços externs

* R. V. M. «José Vanaclocha: Me gusta el cine de los setenta porque aúna calidad a las ideas progresistas». Levante-EMV, 27-12-2005 [Consulta: 27 desembre 2024].
# José de Jesús Monteagudo

José de Jesús Monteagudo Consuegra (Santa Clara (Província de Villa Clara), 27 de desembre, 1861 - Santo Domingo (Villa Clara) (Cuba), 14 de desembre, 1914) va ser un militar (general de divisió) cubà. Va participar en la Guerra del 95.
Era propietari d'una farmàcia al poble de Placetas, quan a l'octubre de 1895 i al capdavant de 40 homes es va unir al moviment separatista que havia de donar la independència a Cuba, arribant en aquell exèrcit al grau de general de divisió.
El 1899 va organitzar a Las Villas les primeres forces de la Guàrdia rural que hi va haver a Cuba, de les quals va tenir el comandament fins a 1901, en què va ser elegit diputat i senador l'any següent, llocs des dels qual no s'oposà a Esmena Platt. També va ser director general del Cens de Cuba i després va ser elegit novament pel comandament de la Guàrdia rural, que va convertir en un cos disciplinat amb oficials instruïts a l'Acadèmia Militar. Aquest organisme va treballar sense descans en la persecució del bandolerisme.
Va ser membre del Comitè Revolucionari que va organitzar el moviment contra la reelecció d'Estrada Palma. A l'agost de 1906 va liderar l'alçament a la província de Las Villas on va caure presoner el 19 d'agost de 1906. Conduït al Castell del Príncep, va ser alliberat el 22 de setembre de 1906.
El 7 de maig de 1907, l'administració de la Segona intervenció nord-americana el va designar cap d'inspecció de l'Oficina Nacional del Cens.
El 20 de gener de 1909 va fundar el Primer Terç Tàctic amb soldats provinents dels esquadrons de la Guàrdia Rural. L'11 de desembre de 1911 va ser nomenat cap de l'Estat Major de l'Exèrcit Nacional. Va integrar a les unitats de la Guàrdia Rural amb l'exèrcit, estructurant les bases de les forces armades del país. Va reprimir de manera violenta i sagnant la revolta que va esclatar el 20 de maig de 1912 (Independents de Color). Va morir mentre es guaria d'una afecció hepàtica al balneari d'Amaro a Santo Domingo (província de Las Villas) el 14 de desembre de 1914.

## Referències

* ↑ Un héroe villaclareño casi olvidado
* 1 2 3 Diccionario Enciclopédico de Historia Militar de Cuba. Primera parte (1510 - 1898) Tomo I Biografías. Ediciones Verde Olivo. Ciudad de La Habana, 2004.
* ↑ El Alzamiento de 1912

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 418. (ISBN 84-239-4535-9)