OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Pitarch Simó

Antonio Pitarch Simó (Sant Mateu, 12 de juliol de 1814 - Sant Mateu, 5 de desembre de 1887) fou un organista castellonenc.

## Biografia

Era el fill gran d'en Miquel Pitarch. Després d'estudiar solfeig amb el seu pare, aprengué l'orgue a Tortosa amb el mestre Nin, estudis que continuà a Barcelona amb Mateu Ferrer i Oller i harmonia i composició amb Anastasio Orta. El 1834 tornà a València, on es distingí com a flautista. Allà l'agafà la primera guerra carlina i s'incorporà a l'exèrcit carlista del general Cabrera, que havia sigut company seu en el Seminari de Tortosa, que li encarregà la formació d'una banda de música de cavalleria, que al cap de dos mesos ja podia tocar. En acabar la guerra es refugià a França, on fou destinat a Lo Puèi de Velai, on mancat de recursos i sense saber francès, es presentà a l'orquestra del teatre de l'Òpera Còmica, i per senyes feu entendre al director que tocava el violí, viola, violoncel, contrabaix, flauta i clarinet, sent rebut amb immediatesa en l'orquestra.
Més tard, cridat per Cabrera, acudí a acompanyar-lo i consolar-lo amb la música. Vacant la plaça d'organista de la catedral de Lo Puèi de Velai, es presentà i la guanyà; després fou nomenat director del teatre de l'Òpera; llavors prosperà, cridà al seu costat als dos germans (Mateu i Vicenç), als que perfeccionà en la música, i després de quaranta anys de residència a França, tornà al seu poble natal, Sant Mateu, on mori a setanta-tres anys en la mateixa casa en què havia nascut.
El Govern francès li atorga a París medalla d'or en el primer concurs d'Orfeons.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 45, pàg. 104/05. (ISBN 84-239-4545-6)
* Diccionario Biográfico y Crítico; la Música en Valencia. D. José Ruyz de Lihory
* La Música para Piano compuesta por autores castellonenses hasta 1936. Óscar Campos Micó. pág. 116 (ISBN 978-84-15301-98-1)
* Georges Escoffier, « Antonio Pitarch (1814-1887), un musicien professionnel au service de la sociabilité des amateurs », Cahiers de la Haute-Loire, Le Puy-en-Velay, 1998
# Apareiodon machrisi

Apareiodon machrisi és una espècie de peix de la família dels parodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca dels rius Tocantins i Araguaia.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1916. On Apareiodon, a new genus of characid fishes. Ann. Carnegie Mus. v. 10 (núms. 1-2): 71-76, Pls. 11-12.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Travassos, H., 1957. Sôbre um novo "Parodontinae" do estado de Goiás, Brasil (Cypriniformes, Characoidei). Rev. Bras. Biol. v. 17 (núm. 1): 147-151.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Pavanelli, C.S., 2003. Parodontidae (Parodontids). p. 46-50. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J. C., 1977: Descrição de Apareiodon vittatus sp. n. do Rio Iguaçu e comentários sobre as espéces do gênero Apareiodon (Eigenmann, 1916) (Ostariophysi, Parodontidae). Revista Brasileira de Biologia v. 37 (núm. 2): 447-455.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pavanelli, C.S., 1999. Revisão taxonômica da Família Parodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Universidade Federal de São Carlos, Brasil, 332p. Tesi doctoral.
* Pavanelli, C. S. i H. A. Britski, 2003: Apareiodon (Eigenmann, 1916 (Teleostei, Characiformes), from the Tocantins-Araguaia basin, with description of three new species. Copeia 2003 (núm. 2): 337-348.
* Pavanelli, C. S., 2006: New species of Apareiodon (Teleostei: Characiformes: Parodontidae) from the Rio Piquiri, Upper Rio Paraná, Brazil. Copeia 2006 (núm. 1): 89-95.
* Roberts, T. R., 1974: Osteology and classification of the noetropical characoid fishes of the families Hemiodontidae (including Anodontinae) and Parodontidae. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 146 (núm. 9): 411-472, Pl. 1.
* Scharcansky, A. i C. A. S. Lucena, 2008: Phylogenetic assessment of ultrastructural and histological characters of teeth in the Anostomoidea, Hemiodontidae and Parodontidae (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Zootaxa Núm. 1948: 36-56.
* Starnes, W. C. i I. Schindler, 1993: Comments on the genus Apareiodon (Eigenmann) (Characiformes: Parodontidae) with the description of a new species from the Gran Sabana region of eastern Venezuela. Copeia 1993 (núm. 3): 754-762.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Apareiodon vittatus

Apareiodon vittatus és una espècie de peix de la família dels parodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Iguaçú (Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1916. On Apareiodon, a new genus of characid fishes. Ann. Carnegie Mus. v. 10 (núms. 1-2): 71-76, Pls. 11-12.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Garavello, J. C., 1977: Descrição de Apareiodon vittatus sp. n. do Rio Iguaçu e comentários sobre as espéces do gênero Apareiodon (Eigenmann, 1916) (Ostariophysi, Parodontidae). Revista Brasileira de Biologia v. 37 (núm. 2): 447-455.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Oyakawa, O.T., 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23): 443-507.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pavanelli, C.S., 1999. Revisão taxonômica da Família Parodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Universidade Federal de São Carlos, Brasil, 332p. Tesi doctoral.
* Pavanelli, C.S., 2003. Parodontidae (Parodontids). p. 46-50. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Pavanelli, C. S. i H. A. Britski, 2003: Apareiodon (Eigenmann, 1916 (Teleostei, Characiformes), from the Tocantins-Araguaia basin, with description of three new species. Copeia 2003 (núm. 2): 337-348.
* Pavanelli, C. S., 2006: New species of Apareiodon (Teleostei: Characiformes: Parodontidae) from the Rio Piquiri, Upper Rio Paraná, Brazil. Copeia 2006 (núm. 1): 89-95.
* Roberts, T. R., 1974: Osteology and classification of the noetropical characoid fishes of the families Hemiodontidae (including Anodontinae) and Parodontidae. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 146 (núm. 9): 411-472, Pl. 1.
* Scharcansky, A. i C. A. S. Lucena, 2008: Phylogenetic assessment of ultrastructural and histological characters of teeth in the Anostomoidea, Hemiodontidae and Parodontidae (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Zootaxa Núm. 1948: 36-56.
* Starnes, W. C. i I. Schindler, 1993: Comments on the genus Apareiodon (Eigenmann) (Characiformes: Parodontidae) with the description of a new species from the Gran Sabana region of eastern Venezuela. Copeia 1993 (núm. 3): 754-762.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Aphanius stiassnyae

Aphanius stiassnyae és una espècie de peix pertanyent a la família dels ciprinodòntids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 7,7 cm de llargària màxima.
* 9 radis tous a l'aleta dorsal i 11 a l'anal.
* 26 vèrtebres.
* Mandíbula inferior en posició força cap amunt (gairebé perpendicular a l'eix del cos).

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: el llac Afrera (Etiòpia).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Nardo, G. D., 1827. Prodromus observationum et disquisitionum Adriaticae ichthyologiae. Giorn. Fisica Chimica Storia Nat. Med. Arti, Pavia Dec. II, v. 10: 22-40.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Getahun, A. & K. J. Lazara, 2001. Lebias stiassnyae: a new species of killifish from Lake Afdera, Ethiopia (Teleostei: Cyprinodontidae). Copeia 2001 (núm. 1): 150-153.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 «Aphanius stiassnyae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Getahun, A. & K. J. Lazara, 2001.
* ↑ Getahun, A., 2007. An overview of the diversity and conservation status of the Ethiopian freshwater fauna. J. Afrotrop. Zool. Special Issue:87-96.
* ↑ Getahun, A. (2010). "Aphanius stiassnyae." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 10 abril 2023]
* ↑ Getahun, A., 2001. Lake Afdera: a threatened saline lake in Ethiopia. SINET: Ethiopian Journal of Science 24(1): 127-131.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Aphanius villwocki

Aphanius villwocki és una espècie de peix de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Turquia.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* 1 2 «Aphanius villwocki» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Hrbek, T. & R. H. Wildekamp. 2003. Aphanius villwocki, a new species from the Sakarya River basin of central Anatolian plain, Turkey (Teleostei: Cyprinodontiformes). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 14 (núm. 2): 137-144.
# Aphanopus beckeri

Aphanopus beckeri és una espècie de peix pertanyent a la família dels triquiúrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 77 cm de llargària màxima.
* 42-43 espines i 54-56 radis tous a l'aleta dorsal i 2 espines i 44-45 radis tous a l'anal.
* 104-105 vèrtebres.

## Hàbitat

És un peix marí i bentopelàgic que viu entre 712 i 843 m de fondària (26°S-28°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lowe, R. T., 1839. A supplement to a synopsis of the fishes of Madeira. Proceedings of the Zoological Society of London. 1839 (pt 7): 76-92.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Parin, N. V., 1994. Three new species and new records of the black scabbard fishes genus Aphanopus (Trichiuridae). Voprosy Ikhtiol. v. 34 (núm. 6): 740-746.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V., 1995. Three new species and new records of cutlass fishes of the genus Aphanopus (Trichiuridae). J. Ichthyol. 35(2):128-138.
* ↑ Parin, N.V., 1995.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Aphanopus intermedius

Aphanopus intermedius és una espècie de peix pertanyent a la família dels triquiúrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 100 cm de llargària màxima.
* Cos de color negre rogenc amb un matís iridescent. L'interior de la boca i de les cavitats branquials és negre.
* 39-44 espines i 54-59 radis tous a l'aleta dorsal i 2 espines i 46-50 radis tous a l'anal.
* 102-108 vèrtebres.
* Absència d'aletes pèlviques en els adults (tot i que presents en els joves sota la forma d'una única espina).

## Hàbitat

És un peix marí, el qual és bentopelàgic com a adult entre 800 i 1.350 m de fondària i mesopelàgic com a jove entre 300 i 500 (50°N-35°S, 105°E-14°E).

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic: Angola, l'illa Ascensió, les illes Açores, les Canàries, Cap Verd, la República Democràtica del Congo, la República del Congo, Madeira, Mauritània, Santa Helena i el Sàhara Occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lowe, R. T., 1839. A supplement to a synopsis of the fishes of Madeira. Proceedings of the Zoological Society of London. 1839 (pt 7): 76-92.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Parin, N. V., 1983. Aphanopus mikhailini sp. n. and Aphanopus intermedius sp. n. (Trichiuridae, Perciformes) two new scabbardfishes from the temperate waters of the Southern Hemisphere and the tropical Atlantic. Voprosy Ikhtiol. v. 23 (núm. 3): 355-364.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993. FAO Species Catalogue. Vol. 15. Snake mackerels and cutlassfishes of the world (families Gempylidae and Trichiuridae). An annotated and illustrated catalogue of the snake mackerels, snoeks, escolars, gemfishes, sackfishes, domine, oilfish,. cutlassfishes, scabbardfishes, hairtails, and frostfishes known to date. FAO Fish. Synop. 125(15):136 p.
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V., 1990. Trichiuridae. P. 974-977. A: J. C. Quéro, J. C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Aphyosemion amoenum

Aphyosemion amoenum és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Camerun.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion amoenum» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Radda, A. C. & E. Pürzl. 1976. Der Aphyosemion cameronense - Komplex. Deutsche Killifisch Gem. J. v. 8 (núm. 11): 131-144.
# Aphyosemion aureum

Aphyosemion aureum és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: sud de Gabon.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion aureum» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Radda, A. C. 1980. Beschreibung zweier neuer Aphyosemion-Arten aus Süd-Gabun. Aquaria v. 27 (núm. 11): 201-205.
# Habilitació de tipus

Una habilitació de tipus o qualificació de tipus és una certificació emesa per una agència reguladora a un pilot d'avió que li permet pilotar un cert tipus d'aeronau que requereix una formació específica més enllà de la llicència de vol i la formació en la classe d'aeronaus. Les autoritats d'aviació són les que determinen quines aeronaus necessiten una habilitació de tipus. En molts països, els avions unimotors per sota d'un cert límit de pes (generalment 5.700 kg) no requereixen habilitacions de tipus individuals, sinó que estan coberts en el seu conjunt per una sola habilitació de classe. Tanmateix, fins i tot els països que tenen habilitacions de classe per a avions petits solen exigir formació específica i una anotació de la llicència per a característiques que augmentin la complexitat de l'aeronau, com ara un tren d'aterratge convencional, hèlices de pas variable, tren d'aterratge retràctil, etc.

## Referències

* ↑ «Suplement núm. 8» (PDF). Butlletí Oficial de l'Estat, 01-04-2006.
* ↑ «Suplement núm. 11» (PDF). Butlletí Oficial de l'Estat, 23-03-2007.
# John Forsell

Carl Johan Jacob Forsell (Estocolm, 6 de novembre de 1868 - 30 de maig de 1941) fou un cantat d'òpera suec de la corda de baríton.
Dotat d'una bella veu de baríton, abandonà la carrera militar per la de la música, fent els estudis en els Conservatoris de la seva ciutat natal i el de París. Des del seu debut en El barber de Sevilla en el Teatre reial d'Estocolm, quedà incorporat al quadre d'òpera del citat coliseu, actuant diverses temporades consecutives amb extraordinari èxit.
Va recórrer les principals escenes líriques d'Europa i Amèrica com a intèrpret d'òperes i com a cantant de concerts, aconseguint sempre l'acollida més favorable.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 539 (ISBN 84-239-4524-3)
# Escut de Sant Antoni de Vilamajor

L'escut oficial de Sant Antoni de Vilamajor té el següent blasonament:
    Escut caironat: 1r. d'argent, una creu de sant Antoni patent i concavada de gules carregada d'una campaneta d'or sobre el peu; 2n. d'argent, una creu plena de gules; 3r. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 31 de gener del 1983 i publicat al DOGC el 2 de març del mateix any amb el número 308. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC el 20 de maig del mateix any amb el número 330.
La creu de tau i la campana són els atributs de sant Antoni, patró de la localitat. Sant Antoni de Vilamajor fins a mitjan segle xix va pertànyer a Sant Pere de Vilamajor; com a integrant del gran municipi medieval de Vilamajor, ostentà el títol de "carrer de Barcelona", i per això l'escut reflecteix les armes de la capital catalana (la creu de Sant Jordi i els quatre pals reials).

## Referències

* ↑ «DECRET 38/1983, de 31 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Antoni de Vilamajor perquè adopti el seu escut heràldic municipal. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 330, p. 1233, de 20.5.1983).» (pdf). DOGC núm. 308. Generalitat de Catalunya, 31-01-1983. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA al Decret 38/1983, de 31 de gener, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Antoni de Vilamajor perquè adopti el seu escut heràldic municipal (D.O.G. n. 308, p. 505, de 2-III-1983).». DOGC núm. 330. Generalitat de Catalunya, 20-05-1983. [Consulta: 8 febrer 2013].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Escut de Sant Boi de Llobregat

L'escut oficial de Sant Boi de Llobregat té el següent blasonament:
    Escut antic: d'atzur, una campana d'argent batallada de gules. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 10 de desembre de 1985 i publicat al DOGC el 22 de gener de l'any següent amb el número 639.
La campana és el senyal tradicional de la localitat, i no va lligada a cap esdeveniment històric particular; es diu que simbolitza la campana que cridava els veïns a aplegar-se a la plaça. Sant Just Desvern, un municipi proper, també té una campana al seu escut. La corona recorda la baronia de Sant Boi, creada el 1523 per Antoni de Cardona.

## Referències

* ↑ «DECRET 375/1985, de 13 de desembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Boi de Llobregat per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm. 639. Generalitat de Catalunya, 22-01-1986. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
# Escut de Sant Climent Sescebes

L'escut oficial de Sant Climent Sescebes té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: al 1r, d'or, quatre pals de gules; el 2n, faixat d'or i de gules; ressaltant sobre el tot, un manat de tres cebes d'argent lligades de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 15 de febrer del 2005 i publicat al DOGC el 7 de març del mateix any amb el número 4337.
L'escut del municipi presenta els quatre pals de les armes reials de Catalunya i el faixat d'or i de gules de les armes dels comtes d'Empúries, senyors del poble. Al mig hi ressalta un manat de cebes, senyal parlant al·lusiu a l'element Sescebes del topònim, en el sentit de "les cebes".

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/531/2005, de 15 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Climent Sescebes.» ( PDF). DOGC núm. 4337. Generalitat de Catalunya, 07-03-2005. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Sant Feliu de Llobregat

L'escut oficial de Sant Feliu de Llobregat té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una graella de sable i una palma d'or passades en sautor la graella en banda per damunt de la palma en barra. Per timbre una corona mural de ciutat.

## Història

Va ser aprovat el 9 de novembre de 1999 i publicat al DOGC l'1 de desembre del mateix any amb el número 3027.
L'escut tradicional mostra una palma i una graella, els atributs del màrtir sant Llorenç, patró de la ciutat des de 1524, quan es va crear la parròquia de Sant Llorenç que va reemplaçar l'antiga capella de Sant Feliu, que es remuntava al segle xi.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 de novembre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Feliu de Llobregat.» (pdf). DOGC núm. 3027. Generalitat de Catalunya, 01-12-1999. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat