OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Concepción (espardenyeria)

La Concepción (espardenyeria) es troba al carrer de la Concepció, núm. 17, Palma, Mallorca. Manté l’encís de l’establiment, fundat el 1940 per Jerónima Fernández, que el 2006 el va traspassar a la persona que la regenta actualmente, María Visitación Hernández. Cada any és visitada per la família reial espanyola. A més de la reina Sofía, també la visitada Michelle Obama, el 2017 en un viatge d’incògnit fet a Mallorca. Tenen clients de tot el món: Dubai, Estats Units, Canadà, Letònia, Alemanya, França, Itàlia, etc.
A la façana hi podem trobar el portal amb una finestra i dues vitrines petites exteriors que fan de mostradors. També hi pengen tot tipus de senalles. Tenen una gran col·lecció de productes mallorquins fets a mà. Calçats típics de les Illes Balears: avarques menorquines, espardenyes mallorquines (tenen la sola d'espart), porqueres (aparagudes als anys 20 del segle XX), patateres (típica bota menorquina que té una sivella que s’ajusta a l’alçada del turmell), eivissenques (avarca plana feta de pell de vaca, apelfades de colors diferents, i soles de goma), senalles…
Han sabut mantenir el comerç de proximitat que està desapareixent. I produeixen productes artesanals d’espardenyes tradicionals de Mallorca, Menorca, Eivissa i Formentera, també de sabates que provenen d'altres indrets de la península (de La Rioja i de Múrcia, en concret de Caravaca de la Cruz).
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) el manté com a Comerç Emblemàtic (categoria 1A) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024, en què va ser inscrit l’any 2018.

## Referències

* ↑ «Alpargateria La Concepció – Emblemàtics Balears». [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 admin. «▷ Alpargatería La Concepción, Palma ?» (en espanyol europeu), 13-10-2018. [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 Brands, elDiario. «Una madre y una hija para preservar ocho décadas de alpargatas artesanales» (en castellà). [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Decret i annex del Catàleg d’establiments emblemàtics de Palma 2024 – PalmaActiva», 18-12-2024. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 17 febrer 2025].
# Francesc Taverna i Bech

Francesc Taverna - Bech (Barcelona, 16 d'abril de 1932 - 16 d'abril de 2010) era un compositor i crític musical català. Casat amb Pietat Homs, filla del compositor Joaquim Homs, fou pare de dos fills, Miquel Taverna i Joan Taverna.
El fons personal de Francesc Taverna Bech es conserva a la Biblioteca de Catalunya.

## Obra
### Orquesta

* Nit, orq. de c. (1984-85, rev. 1992)
* Contrasts (1985-87)
* Estampes I (1989)
* Estampes II (1989-95)
* Caminava la nit, guit., orq. de c. (1991)
* Dilemes, vlc., orq. de c. (1992)
* Proses disperses, vl., orq. de c. (1992)
* Les nits (1992-93)
* Fantasia concertant, vla., orq. de c. (1995-97)
* Abstraccions simfòniques (1996-97)
* Concertino, clav., orq. de c. (1997)

### Música de cambra

* Rapsodía, vla., pno. (1959)
* Tríptic per a quatre guitarres (1975)
* Climes I cl., pno. (1981)
* Climes II, vla./vl./cl., pno. (1982)
* Suite per a quartet de corda (1983-86)
* Climes III, vl., vlc., pno. (1988-89)
* Signes, fl., cl., ob., pno., vl., vla., vlc. (1989)
* Temperaments, vlc., pno. (1990)
* Quan Selène em mira, guit., vlc. (nova versió de Temps de lluna, 1994)
* Contrapunts '97, vl., vlc. (1997)
* Llum de lluna, fl., guit. (2000)
* Trilogia, vl., pno. (2000)
* Aura de lluna, sax., guit. (2000)
* De la lluna i altres imatges, pno. a 4 m. (2002)

### Solo

* Quatre evocacions a Berga, pno. (1957, rev. 2000)
* Suite catalana, pno. (1960)
* Sonata núm. 1 'Auguris', pno. (1962, rev. 1978)
* Sonata núm. 2 (Homenatge a Béla Bartók), pno. (1969-76)
* Camins somorts (Homenatge a F. Mompou), pno. (1972-88)*
* Cicle, vla. (1978)
* Horitzó i tres estrofes, fl. (1979)
* Absències, vlc. (1983-89)
* Acròstic, pno. (1986)
* Suite, guit. (1986-88)
* Quatre Soliloquis (in memoriam Antoni Brossa), vl (1989)
* Volivans, cl. (1990)
* Al voltant d'un tema de Schubert, pno. (1993)
* Sonata núm. 3 (1998)

### Música vocal

* Temps de somnis, 1 v., qt. de c. (1980-88)
* Plany, MS., guit., 3 perc. (1983)
* Algú m'ha cridat, MS., pno. (1984)
* Aforismes, S., pno. (1988)
* Aforismes, 1 v., conjunt instr. (1994)

### Altres

* Rituals, ballet (1985)
* Set bagatel·les, cobla (1997)
* Caprici, pno., cobla (2000)

## Referències

* ↑ Maluquer, Jordi «Mor als 78 anys el compositor Francesc Taverna-Bech». El Punt Avui, 18-04-2010 [Consulta: 28 abril 2018].
* ↑ «Fons Francesc Taverna-Bech de la Biblioteca de Catalunya». [Consulta: 7 juny 2020].
* Maluquer, Jordi y Guzmán i Antich, Josep Lluís,Francesc Taverna-Bech ;, Col. Compositors Catalans, núm. 12, Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura; Casa Editorial de Música Boileau, Barcelona 2003

## Enllaços externs

* Llista de sardanes a Sardanista.cat
* Fons personal de Francesc Taverna-Bech de la Biblioteca de Catalunya
Més de 30 obres de Taverna Bech editades a: Clivis Publicacions
# Guanter

Un guanter era un menestral que tenia com a ofici fer i vendre guants.
A Mallorca, els guanters conformaven un col·legi professional juntament amb els passamaners, els mercers i els marxandos, encara que les discussions internes eren habituals, com també les escissions i reintegracions dins el col·legi. No se sap quan es va constituir, però el segle xvi ja estava perfectament organitzat i segurament era anterior. El seu patró era sant Antoni, que veneraren primer a l'església de Santa Eulàlia, més tard a l'església de Sant Antoni de Viana i finalment a l'església de la Mercè. La sala del col·legi era a la plaça de Can Tagamanent.

## Referències

* ↑ Bolòs i Masclans, Jordi. Diccionari de la Catalunya medieval, segles VI-XV. 1. ed. Barcelona: Edicions 62, 2000, p. 136 (El Cangur / Diccionaris, núm. 284). ISBN 8429747060.
* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 164-171.
# Guillaume Franc

Guillaume Franc o Le Franc (Rouen - Lausana, 1570) fou un compositor francès del Renaixement. El 1541 s'establí a Ginebra com a xantre de la catedral de Sant Pere, passant el 1545 amb el mateix càrrec a la de Lausana. Se li havien atribuït, infundada-ment, les melodies del primer salteri de Calvi (Jean Cauvin) el 1542; en realitat és autor d'un altre salteri protestant, publicat el 1552 i el 1565.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 869 (ISBN 84-239-4524-3
# Guillaume Lasceux

Guillaume Lasceux (Poissy, 1740 - París, 1829) fou un compositor i organista francès. Passà a París el 1762; on aprengué composició musical, i el 1769 entrà d'organista a Saint-Étienne-du-Mont i en l'església del seminari de Saint-Magloire. Com a compositor les seves obres tenen força a desitjar, perquè desconeixia força la fuga; entre elles hi figuren diverses sonates, un Te Deum, una missa, himnes, tres operetes, etc. Deixà manuscrit un llibre titulat Essai sur l'art de jouer l'orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 915 ISBN 84 239-4529-4
# Guillem Cors

Guillem de Cors (Principat de Catalunya, segle XIV - Principat de Catalunya, segle XIV) fou un escultor i arquitecte català, actiu a Girona el primer terç del s. XIV.
Junt amb Jaume de Faveran o Faberan dirigia les obres de la catedral gòtica de Girona, en morir aquell el 1330, Cors continuà la direcció acabant el presbiteri i la major part de capelles que l'envolten, verificant-se el 12 de març de 1347 el trasllat de l'altar major, des de l'església romànica a l'actual.
Segons un document trobat en l'arxiu de la catedral per mossèn Fita, Guillem de Cors gaudia d'un jornal de tres sous per dia laborable i una gratificació anual de 100 sous, abonables per Nadal.
Alguns estudiosos el suposen autor de l'estàtua de Sant Carlemany, llaurada el 1345.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 879. (ISBN 84-239-4515-4)
# Guillermo Morphy i Ferriz de Guzmán

Guillermo Morphy i Ferriz de Guzmán (Madrid, 29 de febrer de 1836 – Baden, Suïssa, 28 d'agost de 1899), fou un crític, musicòleg, historiador, pedagog, compositor i polític espanyol. Assolí a ser un personatge molt admirat en els cercles artístics del Madrid del segle xix pels seus serveis a la corona d'Espanya li fou atorgat el títol de comte de Morphy.
Molt nen es traslladà amb els seus pares a Alemanya, on va fer els primers estudis musicals, continuant-los després a Madrid, en les Escoles Pies i després al cèlebre Colegio Masarnau, llavors va compondre, només guiat pel seu instint, diverses petites peces. Després estudià la carrera de Lleis, ensems que amb la de música, que arribà a no tenir secrets per a Morphy.
El 1863 treballà un any a Brussel·les sota la direcció de Fétis, hi fou quan va compondre El cántico de Moisés, cantata a gran orquestra i cors, i una Serenata española, agradant extraordinàriament ambdues composicions. El 1864 fou nomenat gentilhome de cambra del Príncep d'Astúries, i en ser aquell proclamat rei amb el nom Alfons XII, s'encarregà de la seva secretaria particular, sent-li concedit el 1885 el títol de comte de Morphy. Fou un gran protector d'artistes i particularment de músics. col·laborà en La Correspondència de España, La Epoca, España Moderna, Ilustración Española y Americana, La América, El Parlamento, Gaceta Literaria, etc., i traduí de l'anglès, la biografia i correspondència de Beethoven, publicada per Moscheles. El 1882 ingressà en l'Acadèmia de San Fernando, llegint un discurs Sobre la naturaleza y medios de expresión de la música, De la unidad del arte, de la música instrumental y de la reforma wagneriana.
Va morir mentre es trobava a la ciutat suïssa de Baden (Argòvia) de vacances amb la seva família.
Entre les seves composicions, a més de les ja citades, cal mencionar:
* Missa, a 4 veus, orgue i orquestra;
* Salve Regina, a 3 veus, soprano, cor i orquestra;
* O salutaris Hostia, per a contralt i quartet;
* Les Trappistes, Priere du matin i Priere du soir, cors per a homes, sense acompanyament;
* Tres quaderns de melodies, contenint el tercer algunes composicions instrumentals;
* dues obertures de concert, a petita orquestra;
* Sonata, per a piano i violí;
* Trois airs espagnols en forme de sonatine, Fragments dramàtics, fugues vocals i instrumentals, cànons, peces per a piano. etc.

## Referències

* ↑ «Muertos ilustres - El conde de Morphy». La Época, 29-08-1899, pàg. 2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 1158 (ISBN 84 239-4536-7)
# Gustave Nadaud

Gustave Nadaud (Roubaix, 20 de febrer de 1820 - París, 28 d'abril de 1893) fou un poeta i compositor musical francès.
Educat al Col·legi Rollin, de París, s'ocupà del negoci comercial del seu pare, primer a Roubaix i després a París, fins que, per a fi, l'abandonà per consagrar-se per complet a les seves arts predilectes, la poesia i la música.
Els seus Cants (Chansons), (1849);
* Encore des chansons, 1873;
* Chansons inèdites, 1876;
* Nouvelles chansons, 1889, que ell mateix els i posà música en la seva majoria, fan vibrar les notes més delicades del sentiment; tenen un segell marcadament popular, que recorda a Béranger. A més va compondre tres operetes de saló: Porte et fenétre, Le docteur Vieuxtemps i La Volière, i la novel·la Une idylle (2a edició 1886).
Entre les chansons més celebrades d'aquest autor si citen;
* Invalide;
* Le vieux mendiant de Lazare;
* La jeune filleen deuil;
* La grnde blesée;
* Le ménage;
* La valse des adieux;
* Les deux merles;
* Carcassone;
* Le voyage aérien;
* La plue;
* Le telégraphe;
* Les deux notaires;
* Le docteur Grégoire;
* i sobretot, Pandora en Les deux gendarmes, que és la seva obra mestra.
El 1874 estrenà en el teatre Gymnase de París, una comèdia en dos actes, titulada Dubois d'Australie. Els Cants d'aquest autor es publicaren en tres volums: Contes, scènes et récits en vers (1886-92), i el seu Théâtre inèdit veié la llum pública el 1893.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 37, pàg. 688-89 (ISBN 84-239-4537-5)
# Gutxo brut

El gutxo brut o ullot (Centrophorus granulosus) és una espècie de tauró que es troba al nord del Golf de Mèxic, l'Atlàntic oriental (des de França fins a la República Democràtica del Congo), el Mediterrani occidental i a les costes de Madagascar, Aldabra i Honshū.

## Descripció

* Cos subcilíndric amb el musell més aviat cònic.
* Sense aleta anal ni membrana nictitant.
* Amb dues aletes dorsals dotades d'espines.
* Les aletes pectorals es perllonguen cap enrere amb un llarg filament.
* Té cinc parells de fenedures branquials.
* Color bru fosc uniforme amb el ventre clar.
* Presenta uns denticles dèrmics quadrangulars visibles al primer cop d'ull.
* La seua longitud màxima és de 150 cm.

## Hàbitat

Típic animal de fondària. Viu a la zona del talús continental en fons durs entre 100 i 1.400 m i habitualment als 200 m de profunditat. Pot formar petits grups.

## Alimentació

Menja cefalòpodes, crustacis i peixos com el lluç, el moll reial, el dimoni i la lluerna.

## Reproducció

És ovovivípar aplacentari. Els petits quan neixen fan entre 30 i 42 cm de longitud.

## Aprofitament

No té cap tipus d'interès econòmic, tot i que la carn és bona i el fetge conté una elevada quantitat de triterpens. Es pesca amb palangre de fondària.

## Referències

* Barrull, Joan i Mate, Isabel: Els taurons dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col. Conèixer la natura, núm. 14. Barcelona, març del 1996. ISBN 84-7306-920-X. Plana 79.

## Enllaços externs

* Guallart et al (2006). Gutxo brut. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 de febrer del 2008. (en anglès).

## Referències

* ↑ https://dlc.iec.cat/Results?IdE=0019625&DecEntradaText=gutxo&AllInfoMorf=False&OperEntrada=3&OperDef=0&OperEx=0&OperSubEntrada=0&OperAreaTematica=0&InfoMorfType=0&OperCatGram=False&AccentSen=False&CurrentPage=0&refineSearch=0&Actualitzacions=False}
# Gvozdarus

Gvozdarus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels nototènids present a l'oceà Antàrtic als mars de Weddell, de la Cooperació i de Ross. Inclou dues espècies: Gvozdarus balushkini (Voskoboinikova & Kellermann, 1993); i Gvozdarus svetovidovi (Balushkin, 1989)

## Referències

* ↑ Balushkin A. V., 1989. Gvozdarus svetovidovi gen. et sp. n. (peix|Pisces, Nototheniidae) from the Ross Sea (Antarctic). Zool. Zh. v. 68 (núm. 1). 83-88.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Voskoboinikova, O. S. & Kellermann, A., 1993. Gvozdarus balushkini sp. n. from the Weddell Sea (Pisces, Perciformes': Nototheniidae). Zoosystematica Rossica v. 2 (núm. 2): 313-316
* ↑ Balushkin, A. V., 1989. Gvozdarus svetovidovi gen. et sp. n. (Pisces, Nototheniidae) from the Ross Sea (Antarctic). Zoologicheskii Zhurnal v. 68 (núm. 1): 83-88.
* ↑ Balushkin, A.V., 1989. Gvozdarus svetovidovi gen. et sp. n. (Pisces, Nototheniidae) from the Ross Sea (Antarctica). J. Ichthyol. 34(1):152-158.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# La Foradada

La Foradada, també anomenada Ferrer, és un dels illots de l'arxipèlag dels Columbrets, situat al sud-oest de l'illa Grossa, la més gran de l'arxipèlag, i al sud de l'illa la Ferrera i el Carallot.

## Topònim

Popularment sempre ha sigut anomenat pels pescadors com La Foradada. No obstant això, va ser anomenada com Ferrer pel capità Smith i com Horadada pel capità Rafael Pardo de Figueroa.
El seu nom es deu al fet que presenta una gran cavitat al centre.

## Història

Històricament, va servir de refugi per a les activitats dels contrabandistes durant els segle xix i principi del xx. El forat de l'illa constituïa un abric natural per als vaixells que es dedicaven al contraban, puix que podien romandre amagats als prismàtics dels serveis de vigilància. Aquests darrers, per tal de posar fi al contraban en l'illa, optaren per provocar una explosió de roques, que transformà considerablement la morfologia de l'illa.

## Geografia

El grup de la Foradada està integrat pels illots Lobo i Méndez Núñez, i la Pedra Joaquín i Jorge Juan (un banc).
La Foradada, l'illa principal d'aquest conjunt, té forma triangular i gairebé no disposa de sòl en tota l'illa. Es caracteritza pels seus abruptes penya-segats, que sovint es converteixen en parets verticals, i pel to roig de les roques. La forma de l'illa és la d'un arc natural obert al centre, al qual es pot accedir a peu amb molta dificultat fins a l'interior. En l'interior es troba una badia d'aigües someres, tancada a est i sud-est pels illots Lobo i Méndez Núñez.

## Protecció

Els Columbrets foren declarats parc natural pel Decret 15/1988, de 25 de gener de la Generalitat Valenciana, i reserva marina de 4.400 hectàrees per ordre de 19 d'abril de 1990, del Ministeri d'Agricultura, Pesca i Alimentació. Foren requalificats com a reserva natural per llei 11/1994, de 27 de desembre, de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* 1 2 3 Columbretes. En la cresta del volcán. Arxivat 2013-09-27 a Wayback Machine. Universitat Jaume I (castellà)
* ↑ «Decret 15/1988, de 25 de gener, del Consell de la Generalitat Valenciana, de declaració de Parc Natural de les Illes Columbretes. (DOGV núm. 752, de 29.01.88)». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 11 febrer 2013].
* ↑ Ordre de 19 d'abril de 1990 per la qual s'estableix una reserva marina en l'entorn de les Illes Columbretes
* ↑ «Llei 11/1994, de 27 de desembre, de la Generalitat Valenciana, d'espais naturals protegits. (DOGV núm. 2423, de 09/01/1998)». Arxivat de l'original el 2015-09-11. [Consulta: 11 febrer 2013].
# Cidó

D'acord amb la mitologia grega, Cidó (en grec antic: Κύδων) va ser un heroi, fill d'Hermes i d'Acacalis (però a l'Arcàdia deien que era fill de Tegeates i Mera, la filla d'Atlas). Se'l considera fundador de la ciutat de Cidònia, a Creta.
Una tradició recollida per Parteni de Nicea explica que a Creta, Licastos es va enamorar de la filla de Cidó, Eulímene, però el seu pare ja l'havia promès amb Àpter, un noble cretenc. Licastos es trobava amb ella d'amagat, sense que ningú els descobrís. Però llavors alguns ciutadans de l'illa es van unir i es van revoltar contra Cidó, que els va fer front durant molt de temps. Va enviar emissaris a l'oracle per veure com podia vèncer els seus enemics i la resposta va ser que havia de sacrificar una donzella als herois del país. Al saber la resposta, va organitzar un sorteig entre les noies de l'illa, i per voluntat dels déus li va tocar a la seva filla ser la víctima. Licastos, al veure-la en perill de mort, va confessar que es veia amb ella des de feia temps, però l'assemblea va creure encara amb més raó que Eulímene havia de morir. Després del sacrifici, Cidó va ordenar al sacerdot que li obrís el ventre, i es va veure que estava embarassada. Àpter va entendre que havia rebut una terrible ofensa i va preparar un parany. Licastos hi va caure i Àpter el va matar. Va fugir a la cort de Xantos a Termera.

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, VIII, 53, 4
* ↑ Parteni de Nicea. Dissorts d'amor, XXXV

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 51.
# Jan Josef Dusík

Jan Josef Dusík (Mlázovice, 16 d'agost de 1738 - Čáslav, 24 de juny de 1818), conegut també amb la forma alemanya del seu nom, Johann Joseph Dussek, fou un organista i compositor txec.
Fill d'un constructor de carros, als disset anys entrà a l'escola del seu oncle Jan Wlachs, i s'aplicà tant en els estudis, que en pocs anys estava en condicions d'ajudar al seu oncle com a professor.
Passà a Langenau com a instructor primari agregat (1755-1758), on estudià harmonia, i després, a Chunecz com a professor de música a l'escola pública; aleshores es donà a conèixer com a organista, i va assolir gran reputació. El 1759 fou nomenat organista i professor de música a Czaslau, on s'establí fins a la seva mort. El 1760 es va casar amb Veronika Dusíková (nascuda Štěbetová), filla del jutge de la població.
Estudià les obres dels grans compositors, que prengué com a models, deixà manuscrites diverses obres, entre elles una missa pastoral, dues lletanies, una salve, dues sonates per a piano i dues tocates per a orgue.
Fou el pare del també compositor Jan Ladislav Dussek.

## Bibliografia

* Tom núm. 18 de l'Enciclopèdia Espasa.
# Francesc Vila i Ginferrer

Francesc Vila i Ginferrer (Castellbell i el Vilar, Bages, 19 de febrer del 1922 - 23 de maig de 2011) va ser un compositor català, també aficionat a la pintura.
Era fill del fundador de l'"Orfeó La Formiga" de Castellbell i el Vilar, Florenci Vila, que el deixà orfe als dos anys. Va estudiar música amb Miquel Blanch, Ester Oliveres i Blanca Morera (piano), a Manresa, i posteriorment ho feu al Conservatori Municipal de Música de Barcelona.
Després de ser-ne el sotsdirector del 1940 al 1952, va exercir de director de la Capella de Música Burés del 1952 al 1987. També dirigí l'Associació de joves percussionistes, el Cor de Sant Josep de Manresa, el Cor Montserratí, l'orquestra de la Passió d'Olesa i el Conjunt Instrumental Juvenil Disset i Escaig de l'Associació Musical Castellet de Sant Vicenç de Castellet.
En el seu vessant de pedagog va ensenyar a diverses escoles i és autor dels llibres Música per a infants i Contes musicats.
Com a compositor va compondre una gran quantitat d'obres. Moltes de les seves cançons duen lletra de mossèn Joan Farràs i Tort, com la cantata de Nadal Nadal, Llum i Misteri, però també musicà Jacint Verdaguer, Salvador Espriu, Federico García Lorca i Miquel Martí i Pol, entre d'altres. Escrigué un cicle de cançons a partir de poemes de Miquel Desclot i un altre sobre textos de Màrius Torres, i també fou autor i adaptador de moltes cançons i músiques per a infants i adults, sardanes i música de ballets. Les seves divuit sardanes, per a la instrumentació de les quals comptà amb l'ajuda de Francesc Juanola, comprenen obres com Comiat (del 1944) i Clavellina (dedicades respectivament a les colles sardanistes "Ginesta" i "Clavellina", amb què va ballar), Nou Creus (1947, amb la música dels goigs de la Mare de Déu de Núria), i les revesses La cançó enfadosa (1960) i Neguitosa.
El 2008, la FCEC dedicà l'XI Cicle Catalunya Coral a Francesc Vila i Ginferrer.

## Referències

* ↑ Ha mort el que va ser durant molts anys director de la Capella de Música Burés i fill predilecte de Castellbell i el Vilar el mestre Francesc Vila i Gimferrer
* ↑ Catalunya Coral 2008, FCEC
* 1 2 Ainsua, E «Francisco Vila Ginfarre». Carnet del Sardanista, núm. 83, semana 1 al 8 mayo 1947, pàg. 5-6.
* ↑ «Mor Francesc Vila, exdirector de la Capella de Música del Burés». Regió 7, 24-05-2011 [Consulta: 21 febrer 2014].
* ↑ Obres de Francesc Vila i Gimferrer a dinsic.com
* ↑ «Obres per a cobla de Francesc Vila». Arxivat de l'original el 2021-02-14. [Consulta: 8 febrer 2021].