OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacinto Espinel y Adorno

Jacinto Espinel y Adorno (Biscaia, - Japó, 1635) fou un escriptor i religiós espanyol, de l'orde dels dominics.
Fou professors de diversos col·legis de la seva Orde, fins que a petició pròpia, passà a les Filipines el 1625. Després d'estudiar la llengua japonesa, fou enviat a Formosa (avui Taiwan), on portà a fi nombroses conversions. Després va voler traslladar-se al Japó, d'on feia poc havien estat expulsats els missioners cristians, i s'embarcà en un Jonc, junt amb un altre religiós, però el capità de la nau, quan ja estaven a la vista de les costes japoneses, els va fer ficar en un sac a cadascun i els llençà al mar.

## Obra

* El premio de la constancia
* Pastores de Sierra Bermeja (1620)
* Vocabulario japonès y español (Manila, 1630)
* Vocabulario de la llengua de los indios de Tan-Chuy (Formosa)
* Traducción a la llengua Tan-Chuy de toda la doctrina cristiana (Manila, 1691)

## Referències

* ↑ Castillo Martínez, Cristina. «El premio de la constancia y pastores de Sierra Bermeja -(Madrid, 1620), de Jacinto de Espinel Adorno-; la experiencia del más allá». Fundación Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes. [Consulta: 17 novembre 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 325. (ISBN 84-239-4522-7)
# Lluís Ricart i Martí

Lluís Ricart i Martí (Barcelona, 23 d'agost de 1953) és un ex-pilot de motociclisme català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970 i començaments de la de 1980. Formant equip amb Xavier Barba, acabà 10è a les 24 Hores de Montjuïc de 1978 i 1979 i fou Campió d'Espanya de resistència els anys 1975 i 1979 (en categoria 500cc). A banda, obtingué bons resultats durant anys al Campionat d'Espanya de velocitat, com ara el cinquè lloc final en 250cc amb una Yamaha el 1979, darrere d'Angel Nieto.

## Referències

* ↑ Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. Luis Ricart Martí» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 114, 04-11-1977, p. 30.
# Ferran Viader i Gustà

Ferran Viader i Gustà (Parets d'Empordà (Vilademuls) 8 d'abril de 1916 - Girona, 16 de juliol de 2006) fou un llicenciat en Dret, erudit genealogista, heraldista i historiador vocacional, començà a estudiar la seva genealogia familiar i, en investigar les famílies que entroncaven amb ella, va acabar per confeccionar un important corpus de genealogies de propietaris de terres de les comarques gironines. Va tenir un paper molt actiu en la vida corporativa del Reial Estament Militar del Principat de Girona, del qual va arribar a ser-ne Veguer-President. Va ésser alcalde de Vilademuls (llavors província de Girona) del 1961 al 1979. Va formar part del consell plenari del "Patronat Francesch Eiximenis" de la Diputació de Girona. Va col·laborar amb nombroses publicacions especialitzades en heràldica i genealogia, com "Revista Hidalguía" o "Amics de Besalú i el seu comtat". També va publicar articles sobre la seva especialitat en diaris com Los Sitios i El Correo Catalán.

## Obres publicades

* 127 genealogies de Fernando Viader. La memòria familiar dels propietaris gironins Biblioteca d'història rural, Ricard Garcia i Pere Gifre (editors), gener 2005. Una part d'aquestes genealogies, que romanien en la seva major part manuscrites, van ser editades per primera vegada en aquesta obra
* "La Casa Noguer de Segueró i el seu llinatge", II Assemblea d'estudis sobre el comtat de Besalú, Olot, 1973. Obra premiada pel Reial Estament de Sant Jordi.
* "Relació de cases de la vegueria de Besalú que fruïen de Reial privilegi de generositat", III Assemblea d'estudis sobre el comtat de Besalú, Olot, 1976
* Història de Vilademuls, Fulls informatius de la Mancomunitat de l'Estany, núm. 2, 1984

## Referències

* ↑ Padrosa Gorgot, Inés. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació, 2009, p. 871-872. ISBN 9788496747548.
# Neotoma micropus

Neotoma micropus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a Mèxic i els Estats Units (Colorado, Kansas, Nou Mèxic, Oklahoma i Texas). Ocupa una gran varietat d'hàbitats que es caracteritzen per la presència d'herba, matolls i cactus. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, micropus, significa ‘de peus petits’ en llatí.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; Timm, R.; Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I.; Lacher, T. Neotoma micropus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 13 juliol 2016.
* ↑ Entrada «Neotoma» d'Animalia (en anglès).
# Hyphessobrycon khardinae

Hyphessobrycon khardinae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Zarske, A. 2008. Hyphessobrycon khardinae sp. n. - ein neuer Blutsalmler aus Brasilien (Teleostei: Characiformes: Characidae). Vertebrate Zoology, 58 (1): 5-13.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Museu dels Raiers de Coll de Nargó

El Museu dels Raiers és un museu situat a Coll de Nargó a la comarca de l'Alt Urgell que explica l'ofici de raier. El museu es troba a la capella del Roser, cal recordar que la Mare de Déu del Roser és la patrona dels raiers, a la localitat de Coll de Nargó. El Museu dels Raiers fou inaugurat l'any 1998 i es troba integrat dins la Ruta dels oficis d'ahir, promoguda pel Consell Comarcal de l'Alt Urgell.
Les condicions dels raiers eren força dures i perilloses, en una època que no existien els camions, i al riu Segre no hi havia embassaments, s'aprofitava el curs del riu per transportar els troncs, que alhora servien d'embarcacions.
Al museu s'hi poden trobar tota mena d'estris, imatges explicatives d'aquesta feina tant viva al seu temps, com ara perduda potser per sempre. L'últim rai que va baixar des de Nargó pel riu Segre fou el 1932, tot i que cada estiu, s'organitzen baixades de rais a Coll de Nargó, normalment el segon diumenge d'agost (des de 2008 se celebra el segon dissabte d'agost), d'aquesta forma es pot deixar entreveure per unes hores part d'aquest ofici que ha quedat ben gravat en el record col·lectiu, gairebé com un ritual antic.
A Catalunya els dos nuclis més importants de raiers van situar-se al Pont de Claverol (Pallars Jussà) a la conca del Noguera Pallaresa, i a Coll de Nargó, a la conca del riu Segre.

## Referències

* ↑ Pàgina oficial del Consell comarcal de l'Alt Urgell
* ↑ AADD. Guia de Museus i Equipaments Patrimonials de l'Alt Pirineu i Aran. Lleida: Garsineu Edicions, 2008, p.25. ISBN 978-84-96779-45-7.
* ↑ Torres, Núria «El bressol dels oficis perduts». Sàpiens [Barcelona], núm. 63, 1-2008, p. 60-61. ISSN: 1695-2014.

## Bibliografia

* XICOTA, Josep. Museu dels raiers de Coll de Nargó, Diari Segre 1991

## Enllaços externs

* Museu dels Raiers a Coll de Nargó
# Jacob Mauvillon

Jacob Mauvillon (Leipzig, 8 de març de 1743 - Braunschweig, 11 de gener de 1794) fou un escriptor alemany. Estudià dret i després llengües i matemàtiques; durant la guerra dels Set Anys va estar al servei de Hannover (1759 - 1765); el 1766 fou col·laborador en el Pedagogium d'Ilfeld, i el 1771 professor de construccions militars. Admès el 1785, amb el grau de major, en l'exèrcit de Brunsvic, ascendí a tinent coronel del cos d'enginyers i ensems desenvolupà una càtedra en el Carolinum, i va escriure, per encàrrec de Mirabeau, que per aquell temps estava a Berlín i que li proporcionà el material necessari per a l'obra vers Prússia, que aquell publicà amb el seu nom propi a París, i que Mauvillon reformà més tard en el seu Schilderung des preussischen Staats unter Friedrich II (Leipzig, 1793 - 1795). Fou ardent partidari de la Revolució Francesa, i això li ocasionà seriosos problemes.
A més de l'obra citada va escriure:
* Physuiokratische Briefe an Dohn, (Braunschweig, 1780)
* Einleitung in die militarischen Wissenschaften, (Braunschweig, 1783)
* Geschichte Ferdinands, Herzogs von Braunschweig, Braunschweig, 1794)
I altres obres, algunes de les quals escrites en francès:
* Col·lecció de memòries sobre afers d'Economia política,
* Política i Història moderna,
* Assaig sobre la influència de la pólvora en l'art de la guerra moderna,
* Assaig històric sobre l'art de la guerra durant la Guerra dels Trenta Anys,
* Proverbis dramàtics,
* L'home i la dona en les seves mútues relacions,
També publicà les cartes de Mirabeau, amb el títol de Cartes del comte Mirabeau a un dels seus amics d'Alemanya, i va traduir al francès, entre altres obres, les Cartes de Madame Savigné, la Història filosòfica d'ambdues Indies, de Raynal (1774-78), i Consideracions sobre la formació de les riqueses, de Turgot (1775, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàgs. 1239-41 ISBN 84-239-4533-2
# Peromyscus caniceps

Peromyscus caniceps és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de l'illa Monserrate (Mèxic). El seu hàbitat natural són els matollars desèrtics. Està amenaçat per la presència a l'illa de gats ferals, que ja provocaren l'extinció de Chaetodipus rudinoris fornicatus. El seu nom específic, caniceps, significa ‘cap cendrós’ en llatí.

## Referències

* ↑ Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I.; Lacher, T.; Vázquez, E. Peromyscus caniceps. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).
# Otakar Zich

Otakar Zich (Městec Králové, 25 de març de 1879 - Ouběnice u Benešova, 8 de juliol de 1934) fou un escriptor i compositor txec.
Entre els estudis d'estètica musical mereix especial menció l'obra titulada Estètica de la percepció musical, en txec (1919). També ofereixen gran interès les obres Der Tanz (1908) i Boemische Volkslieder mit veránderten Takt, (19191).
Coma compositor figura en l'escola avançada txeca, havent estrenat les òperes Malérsky nápad (L'enginy del pintor), estrenada a Praga el 1910), i Viena, òpera tràgica (Praga, 1922).
També va escriure diverses balades per a cor i orquestra, i alguns cicles de lieder amb acompanyament instrumental.
Els seus fills Jaroslav (1912-2001) i Otakar II (1908-[...?]), també foren uns bons músics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1202-03 (ISBN 84-239-4570-7)
# Lluís Torras-Farell

Lluís Torras-Farell (Manresa (Bages), 3 de novembre de 1867 - Barcelona, 1932), fou un pintor català dedicat especialment al retrat i als temes religiosos els quals reflectí en l'aquarel·la i a l'oli.
Va fer els seus estudis al Col·legi de Jesuïtes de la seva ciutat natal, i en art va ser deixeble de l'aquarel·lista Tomás Moragas. Pertanyent a l'escola d'Anglada, Mir Canals i altres, s'ofereix en tot el seu vigor al retrat, ja que domina més la forma que el color, en els seus últims anys es va dedicar a l'aquarel·la, especialment en assumptes rurals, pastors, ovelles, bous i, sobretot, a la figura, de la qual executava amb gran tècnica del dibuix les mans. Als cinquanta-nou anys es va llançar al públic per primera vegada, vencent a tots i sorprenent per la seva pintura briosa i juvenil, plena de calor i d'entusiasme, i aconseguint l'èxit de veure adquirides totes les seves obres, olis, aquarel·les, pastells i sanguines.
Va obtenir dues terceres medalles a Madrid i Barcelona i una de segona classe a Múnic: Foren els seus deixebles Ceferí Tubau, Antonio Puig i Jacint Olivé. Durant diversos anys va residir a París i una curta temporada a Roma.
Entre les seves obres mereixen citar-se: Bodegon; Els pastors de Núria; Un vell (propietat del banquer Mas-Cerdá, Buenos Aires); L'últim sopar de Jesús (plafó del menjador, Nou Noviciat de Sant Estanislau, Salamanca); Vida de Sant Esteve, llenços que recorden els retaules de Juan de Juanes (església parroquial de La Garriga), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 1243. (ISBN 84-239-4562-6)
# Peromyscus sejugis

Peromyscus sejugis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de Mèxic. El seu hàbitat natural són els canyons amb sotabosc i cactus de diferents tipus. Està amenaçat per la presència de gats ferals en una de les dues illes que ocupa, la Isla Santa Cruz. El seu nom específic, sejugis, significa ‘sis jous’ en llatí.

## Referències

* ↑ Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I. Peromyscus sejugis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 9 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).
# Hyphessobrycon nigricinctus

Hyphessobrycon nigricinctus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Zarske, A. & J. Géry. 2004. Hyphessobrycon nigricinctus sp. n. -- ein neuer Salmler (Teleostei: Characiformes: Characidae) aus dem Stromgebiet des río Madre de Dios in Peru. Zool. Abh., Staat. Mus. Tierk. Dresden v. 54: 31-38.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Jacobo Bolbochán

Jacobo Bolbochán (Azul, província de Buenos Aires, 26 de desembre de 1906 - Buenos Aires, 29 de juliol de 1984), fou un jugador d'escacs argentí, que ostentà el títol de Mestre Internacional. El seu germà petit era el Gran Mestre Julio Bolbochán.

## Resultats destacats en competició

Va guanyar dues vegades el campionat de l'Argentina, els anys 1931 i 1932, els dos cops per davant d'Isaias Pleci, i en fou subcampió en cinc ocasions, els anys 1933 (rere Luis Piazzini), 1935 (rere Roberto Grau), 1937 (rere Carlos Guimard), 1946 (rere Julio Bolbochán) i 1950 (rere Carlos Maderna).
El març de 1941 fou tretzè al IV Torneig de Mar del Plata, (el campió fou Gideon Stahlberg).
Va participar representant l'Argentina en tres Olimpíades d'escacs, els anys 1935 a Varsòvia, 1937 a Estocolm i 1939 a Buenos Aires.

## Notes i referències

* ↑ «Biografia de Jacobo Bolbochán» (en castellà). Nuestro Círculo, any 2, núm. 72, 20-12-2003. [Consulta: 10 gener 2013].
* 1 2 «Nota biogràfica de Jacobo Bolbochán» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ «Torneigs Majors i Campionats de l'Argentina (notes en castellà)». Arxivat de l'original el 25/10/2009.
* ↑ «Campions de l'Argentina fins al 2003» (en castellà). Web de la Federació Argentina d'Escacs. Arxivat de l'original el 2012-10-25. [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ «Historial de guanyadors del campionat d'escacs de l'Argentina, fins a 2008» (en castellà). ajedrezdeataque.com. [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ «IV Magistral De Ajedrez Ciudad De Mar Del Plata - Fma». Mdpajedrez.org.ar. Arxivat de l'original el 2012-09-04. [Consulta: 4 febrer 2016]. (castellà)
* ↑ «Fitxa de Jacobo Bolbochán» (en anglès). OlimpBase. [Consulta: 10 gener 2013].
# Peromyscus grandis

Peromyscus grandis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de Guatemala, on viu a altituds d'entre 1.200 i 2.700 msnm. El seu hàbitat natural són les selves nebuloses madures. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, grandis, significa ‘gran’ en llatí.

## Referències

* ↑ Woodman, N.; Reid, F. Peromyscus grandis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 16 agost 2016.
* ↑ Entrada «Peromyscus» d'Animalia (en anglès).
# Otopharynx

Otopharynx és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del Llac Malawi (Àfrica oriental).

## Taxonomia

* Otopharynx argyrosoma (Regan, 1922)
* Otopharynx auromarginatus (Boulenger, 1908)
* Otopharynx decorus (Trewavas, 1935)
* Otopharynx heterodon (Trewavas, 1935)
* Otopharynx lithobates (Oliver, 1989)
* Otopharynx ovatus (Trewavas, 1935)
* Otopharynx pachycheilus (Arnegard & Snoeks, 2001)
* Otopharynx selenurus (Regan, 1922)
* Otopharynx speciosus (Trewavas, 1935)
* Otopharynx tetraspilus (Trewavas, 1935)
* Otopharynx tetrastigma (Günther, 1894)
* Otopharynx walteri (Konings, 1990)

## Referències

* ↑ «Otopharynx (Genus)» (en anglès). ZipcodeZoo.com. Arxivat de l'original el 1 de maig 2010. [Consulta: 15 desembre 2008].
* ↑ Arnegard, M. E. & J. Snoeks 2001. New three-spotted cichlid species with hypertrophied lips (Teleostei: Cichlidae) from the deep waters of Lake Malawi/Nyasa, Africa. Copeia 2001 (núm. 3): 705-717.
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hyphessobrycon parvellus

Hyphessobrycon parvellus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius Catu i Itapicuru (nord-est de Bahia, Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H. 1908. Preliminary descriptions of new genera and species of tetragonopterid characins. (Zoölogical Results of the Thayer Brazilian expedition.). Bull. Mus. Comp. Zool. v. 52 (núm. 6): 91-106.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Ellis, M. D. 1911. On the species of Hasemania, Hyphessobrycon, and Hemigrammus collected by J. D. Haseman for the Carnegie Museum. Annals of the Carnegie Museum v. 8 (núm. 1, art. 2): 148-163, Pls. 1-3.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.