OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ferdinando di Lasso

Ferdinando di Lasso fou un músic alemany, fill de Ferdinando di Lasso (pare), net d'Orlando di Lasso i nebot de Rudolph de Lassus, tots ells músics. Se'n sap que morí el 1636.
L'elector de Baviera l'envià a Roma el 1609 per a concloure la seva carrera musical i el 1616 entrà al servei del duc Maximilià.
A més de diverses obres musicals de caràcter religiós, que deixà manuscrites, pertany a aquest autor una obra publicada a Múnic el 1622, Apparatus musicus octo vocum, etc., que alguns atribueixen als seus pares.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 945 (ISBN 84 239-4529-4)
# Fernando Esteban

Fernando Esteban fou un músic espanyol del segle xv.
És autor d'una obra titulada Reglas de canto plano, e de contrapunto, e de canto de órgano, fechas e ordenades para información e declaración de los inorantes que por elles estudiar quisieren. En la portada d'aquesta obra ens diu que fou escrita el 1410, sent, per tant, un dels tractats més antics d'Espanya, i l'autor segueix en aquest les línies del seu mestre Ramón de Cacio, al que dedica molts elogis.
El manuscrit d'aquesta obra es troba en la Biblioteca provincial de Toledo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 751. (ISBN 84-239-4522-7)
# Fernando Morales de Castilla García

Fernando Morales de Castilla García (1 de novembre de 1908, ? - 13 de febrer de 1937, ?) fou un militar espanyol, tinent de l'arma de Cavalleria, que s'aixecà contra el govern de la Segona República Espanyola el 1936 a Mallorca. Els primers dies de la Guerra Civil participà en la formació de les milícies falangistes, en la repressió de membres i simpatitzants del Front Popular i en la defensa contra el desembarcament de Mallorca per part de tropes republicanes.
El 1924 realitzà proves per accedir a l'Escola Militar Naval. El 1931 havia realitzat un curs a l'Acadèmia d'Infanteria, Cavalleria i Intendència, i fou ascendit a alferes. El juliol de 1937 fou ascendit a tinent. El 1932 estava destinat al Regiment de Caçadors núm. 6 i fou destinat al núm. 2, i el 1933 al núm. 3. El 1936 estava destinat al Regiment de Caçadors de Villarrobledo.
Formà part dels anomenats Jinetes de Alcalá, un grup de militars de l'arma de Cavalleria adscrits als Regiments de Caçadors de Calatrava, núm. 2, i de Villarrobledo, núm. 3, destinats a Alcalá de Henares, que a finals de juny de 1936 foren confinats al castell de Sant Carles de Palma, Mallorca. El Govern de la Segona República aprofità uns greus incidents entre soldats i membres de partits d'esquerra per fer neteja de conspiradors d'aquests dos regiments. Al castell de Sant Carles conegueren al cap de la Falange Española a Mallorca, Alfonso de Zayas, que també estava empresonat i que els posà amb contacte amb els militars que s'havien d'aixecar contra la República. Quan es produí el pronunciament militar del 18 de juliol de 1936, aquests militars es posaren a les ordres dels avalotats, participaren en la formació de les milícies falangistes i en la repressió dels membres i simpatitzants del Front Popular (detencions il·legals, tortures i assassinats). Intervengué en la defensa contra el desembarcament de Mallorca de tropes republicanes l'agost de 1936. Després d'uns mesos a Mallorca retornà a la península i fou ferit mortalment el 13 de febrer de 1937.

## Referències

* ↑ «Hemeroteca Digital. Biblioteca Nacional de España». [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ Capellà, Llorenç «Els Jinetes de Alcalá». Diari Balears, 26-05-2009. Arxivat de l'original el 28 de juliol 2020 [Consulta: 17 setembre 2020]. Arxivat 28 de juliol 2020 a Wayback Machine.
* ↑ Massot i Muntaner, J. Aportacions a la història de la guerra civil a Mallorca. L'Abadia de Montserrat, 2009 (Biblioteca Serra d'Or). ISBN 978-84-9883-175-7.
# Fernando Álvarez de Toledo y Pimentel

Fernando Álvarez de Toledo y Pimentel, tercer duc d'Alba de Tormes, fou un militar i polític castellà nascut a Piedrahita (1507) i mort a Lisboa (1582).
Va intervenir entre 1546 i 1547 en les campanyes de l'emperador Carles V contra els protestants alemanys en la Guerra de Smalkalda.
Durant el regnat de Felip II dirigí la guerra contra el papa Pau IV a Itàlia i fou enviat als Països Baixos espanyols, el 1567, per sufocar la revolta protestant. Com a regent d'aquest territori va desenvolupar una política d'extorsió amb impostos excessius i una repressió sanguinària amb més de mil condemnats a mort pel Tribunal dels Tumults que va fer augmentar el descontentament popular amb 60.000 exiliats, per la qual cosa el 1573 fou destituït.
El 1580 dirigí l'exèrcit que ocupà Portugal. després de la derrota i mort de Sebastià I de Portugal a la batalla de Kasr al-Kabir.

## Referències

* ↑ de Ávila y Zúñiga, Luis. Comentario de la Guerra de Alemania hecha por Carlos V, máximo emperador romano, rey de España, en el año de 1546 y 1547 (en castellà), 1548.
* ↑ Israel, Jonathan Irvine. Uitgeverij Van Wijnen. De Republiek 1477-1806 (en neerlandès). 5a ed., 1995, p. 170-174. ISBN 9051942214.
* ↑ MATA, Jordi. «No s'ho mereixen». Sàpiens [Barcelona], núm. 32 (juny 2005), p. 42-47. ISSN 1695-2014
* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 1. Cronologia, lèxic i personatges històrics (fins al 1800). Castellnou Edicions. Barcelona, gener del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 13. ISBN 84-9804-210-0. Plana 107.
* ↑ (castellà) Fra Luis Nieto, Relación de las guerras de Berberia, y del suceso y muerte del Rey Don Sebastian, recopilada a la Col·lecció de documents inèdits per la història d'Espanya, vol. 100, p. 411-458.

## Bibliografia

* Fernández Álvarez, Manuel. El duque de hierro: Fernando Álvarez de Toledo, III de Alba (en castellà). Espasa Calpe, 2007. ISBN 978-84-670-2625-2.
* Kamen, Henry. El gran duque de Alba (en castellà). 4a edició. La Esfera de los Libros, 2007. ISBN 978-84-9734-220-9.
* Maltby, William S. El gran duque de Alba (en castellà). 2a edició. Ediciones Atalanta, 2007. ISBN 978-84-935313-8-6.
# Fidolinis

Els fidolinis (Pheidolini) són una antiga tribu de formigues de la subfamília dels mirmicinins (Myrmicinae), avui considerada un sinònim de la tribu Attini. Messor barbarus n'éra un membre molt comú al Països Catalans.

## Taxonomia

La tribu Pheidolini estava formada pels següents gèneres, avui ubicats a la tribu Attini:
* Aphaenogaster
* Chimaeridris
* Goniomma
* Huberia
* Kartidris
* Lonchomyrmex
* Lophomyrmex
* Messor
* Ocymyrmex
* Oxyopomyrmex
* Paraphaenogaster
* Pheidole

## Referències

* ↑ Park, Seong-Joon; Kim, Byung-Jin «Systematic Study of Pheidolini (Hymenoptera: Formicidae: Myrmicinae) in Korea». Korean Journal of Entomology, vol. 30, núm. 2, 6-2000, pàg. 107-114.
* ↑ Eguchi, Katsuyuki «A revision of Northern Vietnamese species of the ant genus Pheidole (Insecta: Hymenoptera: Formicidae: Myrmicinae)». Zootaxa, 1902, 1, 15-10-2008, pàg. 1–118. DOI: 10.11646/zootaxa.1902.1.1. ISSN: 1175-5334.
* ↑ «Pheidolini - AntCat» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ «Formiga». El medi natural del Bages. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Attini - AntCat» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2023].
# Filchneria mongolica

Filchneria mongolica és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Mongòlia i la Rússia asiàtica (Buriàtia, el krai de Primórie i l'óblast de l'Amur), incloent-hi les conques dels rius Amur i Selengà.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1908 (1907). Wiss. Zool. Botan. Ergebn. 10:61. «Wissenschaftliche Ergebnisse der Expedition Filchner nach China und Tibet ... - Wilhelm Filchner - Google Llibres».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Klapálek, 1901. Bull. Int. Acad. Sci. Bohême (Sci. Math. Nat.) 7:13.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Teslenko, P. Zwick & Bazova, 2010. Redescription of Filchneria mongolica (Klapálek, 1901) (Plecoptera, Perlodidae) based on type eggs and fresh material from the Selenga and Amur River Basins of Russia and Mongolia. Zootaxa 2693:49-59. «PDF».
* ↑ V. A. Teslenko i N. V. Bazova. On the stonefly (Plecoptera) fauna of the transfrontier Selenga River basin. Entomological Review. Vol. 89, núm. 9, 1059-1068. «Enllaç».
* ↑ Lidija A. Zhiltzova, 2009. Zoogeographic features of the Systellognatha (Plecoptera) fauna of Russia and adjacent countries. Aquatic Insects: International Journal of Freshwater Entomology. Vol. 31, núm. suplement. 1. «Enllaç».

## Bibliografia

* Klapálek, 1908 (1907). Wiss. Zool. Botan. Ergebn. 10:61. «Wissenschaftliche Ergebnisse der Expedition Filchner nach China und Tibet ... - Wilhelm Filchner - Google Llibres».
* Claassen, 1940. Mem. Cornell agric. Exp. Sta. 232:104.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:359, 360.
* Zwick, P., 1973. Das Tierreich 94:228, 229, 235.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlodidae Species Listing (anglès)
# Filiberto Laurenzi

Filiberto Laurenzi (Bertinoro prop de Forli, 1620 – després del 1651) fou un compositor i cantant italià.
El 1633 feia el rol de soprano a San Luigi dei Francesi. El 1640 es va establir a Venècia. Va escriure les òperes La finta savia (Venècia, carnaval 1643, en col·laboració amb Ottaviano Castelli i d'altres) i L'esiglio d'Amore (Ferrara, 1651, en col·laboració amb Andrea Mattioli.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1117 (ISBN 84 239-4529-4)
# Filippo Acciaiuoli

Filippo Acciaiuoli (Roma, 1637 - 1700) fou un compositor, poeta i llibretista italià.
Fill d'Octavi i de Maria Acciaiuoli, en la seva joventut mostrà una prodigiosa activitat. Passà la meitat de la vida viatjant per Europa, Àfrica, Àsia i Amèrica, i després es dedicà exclusivament a l'òpera.
Fou elegit membre de l'Acadèmia degli arcadi ilustri,amb el nom d'Ireneu Amasiano, i cavaller de l'Orde de Malta. Digne de menció és un teatret de titelles amb 24 variacions d'escena i 124 figures que ell mateix dirigia i amb què representava obres davant el gran duc Ferran III.
Es conserven diverses òperes que escriví, tant la música com la lletra: La Dalmira placata, Il Girello, dramma burlesco per musica, Chi e causa del suo mal, pianga se stesso, Poesia de Ovidio e musica d'Orfeo i Ulisse in fenicia. Miro Rofeatico, historiador de la societat dels arcades de Roma, cita en llur llibre, titulat Notizie istoriche degli Arcadi illustri, les obres d'aquest autor amb els seus títols.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 1 (ISBN 84-239-4501-4)
# Filippo Capocci

Filippo Capocci (Roma, 11 de maig de 1840 – Roma, 25 de juliol de 1911) era fill del compositor Gaetano Capocci (1798-1864), i com el seu pare fou organista i compositor.
Ocupà la plaça de mestre de capella a Sant Joan del Laterà, de la seva ciutat nadiua el 1875, devent-se-li nombroses obres de caràcter religiós, entre les quals destaquen el magnífic oratori San Atanasio (1863), que s'executà amb èxit extraordinari.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 11, pàg. 557 (ISBN 84-239-4511-1)
# Filles del Sagrat Cor de Jesús

Les Filles de Sagrat Cor de Jesús més conegudes, a causa del seu hàbit, com a Monges Vermelles, foren fundades pel prevere Joaquim Bailina a Banyoles (Pla de l'Estany) l'any 1875. És un institut religiós femení dedicat a l'ensenyament sorgit dins l'eclosió de congregacions religioses sorgides a la Catalunya del segle xix per donar resposta les transformacions del liberalisme i els canvis socioeconòmics de la industrialització.

## Referències

* ↑ Bada, Joan i Samper, G.. Catalònia religiosa.. Barcelona: Claret, 1991, p. 363.
* ↑ Yetano Laguna, Ana «Congregaciones religiosas femeninas. Algunos datos sobre el movimiento fundacional en Cataluña durante el siglo XIX». Analecta Sacra Tarraconensia, núm. 73, 2000., pàg. 161 - 173.
# Fluororichterita

La fluororichterita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup del nom arrel richterita. Rep el nom per la seva relació amb la richterita.

## Característiques

La fluororichterita és un silicat de fórmula química {Na}{CaNa}{Mg₅}(Si₈O$_{22}$)(F,OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1994. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6. És l'anàleg amb fluor de la richterita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.DE - Inosilicats amb 2 cadenes dobles periòdiques, Si₄O$_{11}$; clinoamfíbols» juntament amb els següents minerals: antofil·lita, cummingtonita, clinoholmquistita, grunerita, manganocummingtonita, manganogrunerita, permanganogrunerita, ferrofluoropedrizita, ferrifluoroleakeïta, actinolita, ferritschermakita, ferroactinolita, ferrohornblenda, ferrotschermakita, joesmithita, magnesiohornblenda, tremolita, tschermakita, cannilloïta, fluorcannil·loïta, parvomanganotremolita, fluorotremolita, potassicfluoropargasita, edenita, ferroedenita, ferrokaersutita, ferropargasita, hastingsita, kaersutita, magnesiohastingsita, pargasita, sadanagaïta, fluoroedenita, potassicferroferrisadanagaïta, potassicsadanagaïta, potassicpargasita, potassicferrosadanagaïta, magnesiofluorohastingsita, potassicfluorohastingsita, potassicclorohastingsita, fluoropargasita, parvomanganoedenita, potassiccloropargasita, potassicferrocloroedenita, potassicmagnesiohastingsita, potassicferropargasita, cromiopargasita, ferro-taramita, barroisita, ferroferribarroisita, ferroferriwinchita, ferribarroisita, ferroferritaramita, ferroferricatoforita, ferrobarroisita, ferrorichterita, ferrowinchita, ferrokatophorita, ferritaramita, magnesiotaramita, richterita, winchita, taramita, catoforita, potassicfluororichterita, potassicrichterita, ferrighoseïta, ferriwinchita, fluorotaramita, arfvedsonita, eckermannita, ferroeckermannita, ferroglaucòfan, glaucòfan, potassicmanganileakeïta, manganoarfvedsonita, ferrileakeïta, magnesioriebeckita, magnesioarfvedsonita, nyboïta, riebeckita, manganomanganiungarettiïta, ferroferrinyboïta, clinoferroferriholmquistita, ferrinyboïta, ferroferrileakeïta, ferroferrifluoroleakeïta, sodicferriclinoferroholmquistita, magnesiofluoroarfvedsonita, ferripedrizita, potassicferrileakeïta, fluoronyboïta, manganidellaventuraïta, fluoropedrizita, potassicarfvedsonita, ferriobertiïta, potassicmagnesiofluoroarfvedsonita, ferroferripedrizita, potassicmagnesioarfvedsonita, pedrizita, ferropedrizita, fluoroleakeïta i ferroferriobertiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al Pit núm. 97, situat a la localitat de Miass (óblast de Txeliàbinsk, Rússia). També ha estat descrita a l'Afganistan, la República Popular de la Xina, el Canadà, els Estats Units, Nigèria, Àustria, Noruega, Alemanya, Itàlia i Espanya. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina Nuestra Señora del Carmen, situada a la localitat de Jumella, un municipi de la comarca de l'Altiplà.

## Referències

* ↑ «Fluoro-richterite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r gener 2020].
# Foetorepus australis

Foetorepus australis és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 380 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Foetorepus dagmarae

Foetorepus dagmarae és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 254 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Veneçuela fins a la Guaiana Francesa.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1985. Polytypy of Synchiropus agassizi (Goode & Bean, 1888) with the description of a new subspecies from the western Atlantic (Teleostei: Callionymidae). Ann. Mus. Civ. Stor. Nat. 'Giacomo Doria' v. 85: 235-249.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nakabo, T. i K.E. Hartel, 1999. Foetorepus goodenbeani: a new species of dragonet (Teleostei: Callionymidae) from the western North Atlantic Ocean. Copeia (1):114-121.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Foetorepus kamoharai

Foetorepus kamoharai és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Whitley G. P., 1931. New names for Australian fishes. Aust. Zool. v. 6 (pt 4). 310-334.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nakabo, T., 1987: A new species of the genus Foetorepus (Callionymidae) from southern Japan with a revised key to the Japanese species of the genus. Japanese Journal of Ichthyology v. 33 (núm. 4): 335-341.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bandera de l'Anoia

La bandera oficial de la comarca de l'Anoia té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb una faixa ondada de mitja, tres i mitja crestes, blanca, de gruix 2/15 de l'alçària del drap, al centre, i amb una bordura componada de 36 peces quadrades, grogues i vermelles, d'alçària 1/8 de la del drap. | » |

## Història

Fou aprovada per la Generalitat el 20 de juny de 2019 i publicada al DOGC el 27 de juny amb el número 7905.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/1706/2019, de 20 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera de la comarca de l'Anoia.». DOGC núm. 7905. Generalitat de Catalunya, 27-06-2019. [Consulta: 12 febrer 2020].
# Impremta Ribas

La Impremta Ribas va ser fundada per Pere Ribas, impressor de la Bisbal d'Empordà, que l'any 1898 es traslladà a Palafrugell al carrer de Sant Martí. La impremta va dur el nom de Successors de Pujol fins a l'any 1904. El 1905 la raó social Successors de Pujol esdevé Juanola i Ribas: Pere Ribas era l'impressor i Paulí Juanola exercia de viatjant i representant. La societat va durar fins al 1914, quan ja consta només com a propietat de Pere Ribas Cané, amb seu al carrer de Sant Sebastià. La documentació va ser conservada a la mateixa impremta (posteriorment, Impremta Sala) fins al seu ingrés a l'Arxiu Municipal de Palafrugell. El fons documental conté bàsicament programes d'actes de diferents entitats i negocis de Palafrugell però també d'actes de diverses poblacions veïnes entre els anys 40 i 60 del segle xx. Entre les obres impreses, destaca la novel·la de Prudenci Bertrana Josafat (1906) i la revista Emporium.

## Referències

* 1 2 «Fons Impremta Ribas». Arxiu Municipal de Palafrugell. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015. [Consulta: 14 desembre 2015].
* ↑ Pla, Xavier «La gran obra de Bertrana». El Punt Avui, 21-02-2014.

## Bibliografia

* XARGAY OLIVA, Xavier. Escriptors a Palafrugell. Quaderns de Palafrugell, núm. 7. Ajuntament de Palafrugell. Diputació de Girona. 1999.

## Enllaços externs

* Fons Impremta Ribas Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. a l'Arxiu Municipal de Palafrugell