OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pachycara saldanhai

Pachycara saldanhai és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 24,7 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 2.280-2.280 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Zugmayer E., 1911. Diagnoses de poissons nouveaux provenant des campagnes du yacht "Princesse-Alice" (1901 à 1910). Bull. Inst. Oceanogr. (Mònaco) Núm. 193. 1-14.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Biscoito, M. & A. J. Almeida. 2004. New species of Pachycara Zugmayer (Pisces: Zoarcidae) from the Rainbow hydrothermal vent field (Mid-Atlantic Ridge). Copeia 2004 (núm. 3): 562-568.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Joan Baptista Parés i Carbonell

Joan Baptista Parés i Carbonell (Barcelona, 1 de gener de 1848 - 1926) fou un col·leccionista i comerciant d'art català, fundador de la Sala Parés.

## Biografia

Fill del pintor Joan Parés i Juncadella (Vilanova i la Geltrú, ca.1812 - Barcelona, 4 d'agost de 1889 i de Francesca Carbonell i Bru, natural de Barcelona.
Comerciant d'art, el 1877 fundà la Sala Parés, la primera i més prestigiosa galeria d'art de la Barcelona del tombant de segle i fou plataforma de llançament i difusió de la pintura i l'escultura realistes (Martí i Alsina, S. Gómez, Vayreda), l'acadèmica i l'anecdòtica (els Masriera, Ribera, Miralles). També acollí les exposicions dels modernistes (Casas, Rusiñol, Clarasó) i d'aquells pintors més joves de la segona generació modernista (Nonell, Mir, Pidelaserra), que hi causaren escàndol.

## Referències

* ↑ «Registre de Naixements.1848 llibre 1». Registre núm. 47. AMCB, 01-01-1848.
* ↑ La Vanguardia, 09-10-1926, p. 1.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 160. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ «Llibre de Defuncions 1889». Registre núm. 5641. AMCB, 04-08-1889.
* ↑ (Mendoza, 1995), núm. 152

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Giovanni Gaetano Rossi

Giovanni Gaetano Rossi (Borgo San Donnino, Parma, 5 d'agost de 1828 - Gènova, 31 de març de 1886) fou un compositor, violinista, organista i director d'orquestra italià.
Estudià al Conservatori de Milà i de 1852 a 1873 fou violí solista del teatre i organista de la capella de la cort de Parma, de 1864 a 1873, i, per acabar, director d'orquestra del teatre "Carlo Felice", de Gènova.

## Òperes

* Elena di Taranio: (Parma, 1852)
* Giovanni Giscala: (Parma, 1855)
* Nicolo di Lapi: (Ancona, 1865)
* La contessa d'Altenberg: (Gènova, 1875)
* Raúl: simfonia
* Tres Misses
* Un Rèquiem
* Un Oratori.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, tom núm. 52. Pàg. 442 (ISBN 84-239-4552-9)
# Peripsychoda zangherii

Peripsychoda zangherii és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: Itàlia.

## Referències

* ↑ Enderlein, G., 1935. Zur Klassifikation der Psychodinen. Sitzungsberichte der Gesellschaft Naturforschender Freunde zu Berlin, 1935, 246-249.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Sarà, 1952. Psicodidi della Romagna, con descrizione e note critiche su tre nuove specie dei generi Tinearia, Peripsychoda e Pericoma (Diptera). Annu Ist Zool Univ Napoli, 4 (núm. 9) 1952: pp. 1-13.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A Pan-European Species directories Infrastructure (PESI) (anglès)
* ↑ Fauna Europaea (anglès)

## Bibliografia

* Ježek J., 1987. Results of the Czechoslovak-Iranian entomological expeditions to Iran 1977. Peripsychoda iranica sp. n. (Diptera, Psychodidae) with comments to the genus and redescriptions of included species. Acta Entomologica Musei Nationalis Pragae 42: 189–206.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* BioLib (anglès)
# Pseudonezumia

Pseudonezumia és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Taxonomia

* Pseudonezumia cetonuropsis (Gilbert & Hubbs, 1916)
* Pseudonezumia japonicus (Okamura, 1970)
* Pseudonezumia parvipes (Smith & Radcliffe, 1912)
* Pseudonezumia pusilla (Sazonov & Scherbachev, 1982)

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Okamura O. 1970. Fauna Japonica. Macrourina (Pisces). Academic Press of Japan. Fauna Jap. Macrourina. 1-216.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H. & C. L. Hubbs. 1916. Report on the Japanese macruroid fishes collected by the United States Fisheries steamer "Albatross" in 1906, with a synopsis of the genera. Proceedings of the United States National Museum v. 51 (núm. 2149): 135-214, Pls. 8-11.
* ↑ Okamura, O. 1970. Fauna Japonica. Macrourina (Pisces). Academic Press of Japan. Fauna Japan Macrourina: 1-216, Pls. 1-44.
* ↑ Radcliffe, L. 1912. Descriptions of a new family, two new genera, and twenty-nine new species of anacanthine fishes from the Philippine Islands and contiguous waters. (Scientific results of the Philippine cruise of the Fisheries steamer "Albatross," 1907-1910.--Núm. 21). Proceedings of the United States National Museum v. 43 (núm. 1924): 105-140, Pls. 22-31.
* ↑ Sazonov, Yu. I. & Yu. N. Shcherbachev, 1982. A preliminary review of grenadiers related to the genus Cetonurus Günther (Gadiformes, Macrouridae). Description of new taxa related to the genera Cetonurus Günther and Kumba Marshall. Voprosy Ikhtiologii v. 22 (núm. 5): 707-721.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Encyclopedia of Life (anglès)
# Meges (fill de Fileu)

Segons la mitologia grega, Meges (en grec antic Μέγης) va ser un heroi, fill de Fileu, rei de l'Èlida, i de Ctímene, filla de Laertes i, per tant, germana d'Odisseu. Alguns autors fan que la seva mare sigui Timandra, germana d'Helena i de Clitemnestra.
Havent estat un dels pretendents d'Helena, es veié obligat a anar a la guerra de Troia, al capdavant d'un contingent de Dulíquion i de les illes Equínades. A Troia va vèncer i matar Pedeu, Cresmos i Àmficle. Algunes fonts diuen que va morir en campanya, però la Ilíada no ho explica. Polignot, en el gran fresc de Delfos que representava la guerra de Troia, seguia una tradició que deia que Meges era un dels grecs que havien tornat un cop vençuda la ciutat, però molt malferit, i que segurament havia mort a la tornada.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 347. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 145. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Pachyurus gabrielensis

Pachyurus gabrielensis és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 14,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i pelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones i Orinoco.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Spix J. B. von & Agassiz L., 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam. Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Casatti, L., 2001. Taxonomia do gênero Sul-Americano Pachyurus (Agassiz, 1831) (Teleostei: Perciformes: Sciaenidae) e descrição de duas novas espécies. Comun. Mus. Ciênc. PUCRS v. 14 (núm. 2): 133-178.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Casatti, L., 2003. Sciaenidae (Drums or croakers). p. 599-602. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Johann Steuerlein

Johann Steuerlein (Schmalkalden, 5 de juliol de 1546 - Meiningen, 5 de maig de 1613) fou un compositor alemany del Renaixement.
Fou secretari de la ciutat de Wasungen i de la cancelleria de Meiningen i prebost d'aquesta població. Compositor fecund, malgrat que no cultivà la música com a professional tingué alguns alumnes com Melchior Vulpius.
Deixà les obres següents:
* Cantiones quatuor et quinqué vocum (Erfurt, 1578);
* Ephitalamia, a 4 i més veus (Nuremberg, 1578);
* XXVII neue geistlicher Gesaeng mit 4 Stimmen (Erfurt, 1588);
* Der 150 Psalm, a 4 veus (Erfurt, 1588);
* Christliche Gesanglein, a 4 veus (Jena, 1604):
* Cantiones lateinisch und deutsch für 4 und 5 Stimmen (Nuremberg, 1571);
* Christlicher Morgen und Abendsegen aus dem Catechismus Lutherigezogen (Nuremberg, 1574);
* XXIV Weltliche Gesaeng met 4 auch 5 Stimmen (Erfurt, 1576);
* Teutsche Passin, a 4 veus (Nuremberg, 1578);

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1132 (ISBN|84 239-4556-1)
# Rèquiem (Dvořák)

El Rèquiem en si bemoll menor, op. 89, d'Antonín Dvořák és un rèquiem per a solistes, cor i orquestra compost el 1890. S'estrenà al Festival de Birmingham el 9 d'octubre del 1891 sota la direcció del mateix composditor, i es publicà el mateix any a Londres.

## Origen i context

En la primera meitat de la dècada de 1880, la reputació de Dvořák anava en augment després dels èxits de les Danses eslaves, la sisena simfonia o l'Stabat Mater, fet que va propiciar que rebés nombrosos encàrrecs. Dvořák va realitzar nou visites al Regne Unit entre 1884 i 1900. El compositor txec va arribar a Londres el 8 de març de 1884. Va ser rebut per l'editor de Novello i dos dies més tard es va posar al davant dels assajos del seu Stabat Mater al Royal Albert Hall, on un cor de gairebé mil veus i una orquestra d'uns cent músics el va rebre amb una enorme ovació. El 1885 estrenaria el seu nou oratori, la cantata La núvia de l'espectre, al Festival de Birmingham. Per a la següent temporada va compondre Santa Ludmila per al Festival de Leeds. Finalment, a principis de 1890, va rebre l'encàrrec del Festival de Birmingham de compondre un rèquiem que va acabar l'octubre del mateix any.

## Representacions

L'estrena del rèquiem va obtenir bastant d'èxit, però hi va haver una veu contrària a l'obra que va tenir una influència determinant en la seva recepció posterior: la famosa crítica de George Bernard Shaw que la va titllar de ser tan avorrida com un funeral.
Com moltes de les obres corals del compositor, el seu rèquiem segueix sent rares vegades interpretat fora de la República Txeca. Una de les possibles raons de la relativa escassetat d'actuacions de l'obra és la longitud, el Rèquiem de Dvorák dura uns 15 minuts més, aproximadament, que el treball de Verdi sobre el mateix text.
Encara que Dvořák era un fervent catòlic, també era un músic molt pràctic, i va acceptar que el rèquiem trobaria la seva llar a l'escenari del concert, i no del cor. Una missa llarga d'hora i mitja que requereix un quartet de cantants solistes, un cor enorme, un complement complet de metall i un assortiment de percussió a la part superior com era la norma de l'última orquestra romàntica, i que no es portaria a terme en la seva totalitat en el funeral de ningú. Més recentment, però, extractes de l'obra es van tocar al funeral de Václav Havel, el dissident i polític txec.

## Moviments

El Rèquiem es divideix en tretze moviments i dues parts tradicionalment separades per un intermedi.

## Referències

* ↑ The Brisbane Courier del dia 30 de novembre de 1891
* 1 2 3 «Derek Tam. Anàlisi de l'obra a Berkkeley Community Chorus & Orchestra». Arxivat de l'original el 2018-03-16. [Consulta: 14 gener 2013].
# Joan Baptista Plasència i Aznar

Joan Baptista Plasència i Aznar (València, 1863 - Ulldecona, Tarragona, 13 de setembre de 1897) fou un organista i compositor valencià, era fill del compositor Marià Plasència.
Pertanyia a la nissaga dels compositors de música religiosa (Plasència i Valls). Des de molt jove es distingí en el Conservatori de Música de València, del que n'havia estat deixeble avantatjosíssim. Poc temps després d'acabar els estudis acadèmica aconseguí per oposició la plaça d'organista de la parroquial de Sant Bartomeu, i al cap de poc i també per concurs, la del Col·legi del Corpus Christi, capella la qual gaudeix de justa anomenada.
Un lamentable incident (rebé un gran cop de pedra al cap, sense cap motiu) que li trastornà la seva raó, i la seva família decidí traslladar-lo al sanatori de Sant Boi de Llobregat, però al marxar, vers aquell punt, el dia 13 de setembre, sofrí un fort atac en l'estació de Sagunt, que tingué un fatal desenllaç tres hores després ja en el terme d'Ulldecona. Contava al morir només 36 anys.
Se li deuen les obres: Missa, coneguda amb el nom de les Campanades; Miserere, amb orquestra; dos Magnificats, Credidi, a 4 veus; salms de vespres, Miserere, a 4 veus, quintet de corda, piano i harmònium; Secuentia, diversos himnes i motets amb lletra llatina, diversos trisagis, goigs i lletretes i, en el gènere profà, entre d'altres, un Scherzo i el poema simfònic Rode la bola.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 45, pàg. 449 (ISBN 84 239-4545-6)
# Giovanni Moretti (compositor)

Giovanni Moretti (Nàpols, 1807 - Ceglia, 1884) fou un director d'orquestra i compositor italià del Romanticisme.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal, i encara no havia sortit d'aquell establiment va compondre la cantata La gioja dei sudditi i l'òpera Il premio della rosa (1829), l'èxit de la qual l'animà a seguir escrivint pel teatre. També fou un director d'orquestra distingit, dirigint per espai d'alguns anys la del Teatro San Carlo de Nàpols.
Entre les seves nombroses òperes cal mencionar:
* La Stuga (1830);
* Lo spirito nell' ampolla (1830);
* L'eredità di Pulcinella (1831);
* La fidanzata ed il ciarlatano (1832);
* Il due forzati (1833);
* Ugo d'Edinturo (1834);
* La famiglia indiana (1836);
* L'ossesso imaginario (1836);
* Un curioso stratagemma (1838);
* Il feudatario di Margate (1839);
* L'uno per l'altre (1844);
* Adelina (1846);
* Policarpio (1849);
* L'arrivo del nipote (1850);
* Il festino (1854);
* Una gita a Pompei (1856);
* Le due Pasquarelle (1857).
A més, deixà un gran nombre de composicions religioses, entre elles 12 misses de Gloria, una missa fúnebre, 4 Credos, 4 Magnificats, 5 Salve Regina, 12 lletanies, lamentacions, responsoris, etc., com també algunes obertures per a orquestra. Va tenir entre els seus alumnes l'Alfonso Buonomo (1829-1903).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 36, pàg. 1051 (ISBN 84-239-4536-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm 9, pàg. 1417 (ISBN 84-239-4509-X)
# Pafman

Pafman és un còmic creat el 1987 per Joaquín Cera, publicat per primera vegada al número 5 de la revista Mortadelo d'Ediciones B. El protagonista és en Pafman, una paròdia d'en Batman. Pafman és un superheroi maldestre que està decidit a lluitar contra el mal, tot i que la gent probablement estaria millor sense ell. El nom de la sèrie és un joc de paraules obvi amb Batman, però els dos personatges tenen molt poc en comú. L'estat d'ànim del còmic es basa en acudits sense parar i per a això l'autor utilitza situacions surrealistes, bufetades, jocs de paraules, trencament de la quarta paret i paròdies. També hi ha influències del manga.
Està acompanyat del seu fidel ajudant Pafcat, un gat sortit de la fusió d'un amic d'en Pafman i el seu gat domèstic (varen ser posats en una rentadora junt a 1 kg de plutoni) i en els nous lliuraments de la sèrie també l'acompanya la seva neboda Tina Tonas, agent de policia de 19 anys, i el professor Fuyú, un vell científic que xafallòs i que té des de la historieta del seu debut, La noche de los vivos murientes una mà de zombi agafada al seu coll.
Pafman i Pafcat viuen a la ciutat de Logronyo.
El seu enemic és, normalment, l'Enmascarado Negro un bandit vestit tot de negre i amb una ene en el pit. Mai ha estat possible veure-li la cara, normalment sempre porta una caputxa sota l'altra. Tanmateix, hi ha hagut altres personatges que, sense tenir una continuïtat absoluta, han fet diverses aparicions a les historietes d'aquest personatge, com el Capitán Europa, super heroi defensor dels drets comunitaris, i el cas més curiós Mafrune, personatge secundari tot terreny que a una historieta pot ser cap de policia, i a altra, alcalde de Logroño. Aquest personatge també és un secundari comodí força recurrent a les historietes de Sporty, personatge creat per Juan Carlos Ramis.

## Àlbums publicats

* Pafman Col·lecció Ole! núm.361-V.13. Ediciones B
* El Doctor Ganyuflo y otras historias Col·lecció Olé! núm.393-V.20. Ediciones B
* Pafman Col·lecció Olé! diversos núm. 3. Ediciones B

### Àlbums llargs publicats

* El asesino de personajes - Col·lecció Olé! diversos núm. 16. Ediciones B
* Pafman Redevuelve - Top Cómic núm. 1. Ediciones B
* La Noche de los Vivos Murientes - Top Cómic núm. 2. Ediciones B
* Pafman in U.S.A - Top Cómic núm. 3. Ediciones B
* Cabezones del Espacio - Top Cómic núm. 4. Ediciones B
* 1944 - Top Cómic núm. 5. Ediciones B
* Agente cero cero Patatero - Top Cómic núm. 6. Ediciones B
* Pafdark, el cabestro oscuro - Top Cómic núm. 7. Ediciones B

## Referències

* ↑ «Pafman, defensor de Logroño City» (en castellà). [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ Álbumes in Pafman, defensor de Logroño City
# Palatogobius paradoxus

Palatogobius paradoxus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des del nord-est del Golf de Mèxic fins a les Petites Antilles.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert C. R., 1971. Two new genera and species of western Atlantic gobiid fishes with vomerine teeth. Copeia 1971 (núm. 1). 27-38.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Gilbert, C. R., 1971. Two new genera and species of western Atlantic gobiid fishes with vomerine teeth. Copeia 1971 (núm. 1): 27-38.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Robins, C.R. i G.C. Ray, 1986. A field guide to Atlantic coast fishes of North America. Houghton Mifflin Company, Boston, Estats Units. 354 p.
* ↑ Smith, C.L., 1997. National Audubon Society field guide to tropical marine fishes of the Caribbean, the Gulf of Mexico, Florida, the Bahamas, and Bermuda. Alfred A. Knopf, Inc., Nova York, Estats Units. 720 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1980. A list of common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (12)1-174.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. Common and scientific names of fishes from the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Pub. (20):183 p.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB