OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Georg Christoph Wagenseil

Georg Christoph Wagenseil (Viena, 1715 - Viena, 1777) fou un compositor austríac. Prestigiós organista, clavecinista i professor de música de l'emperadriu Maria Teresa, de les seves abundants composicions destaca l'òpera Ariodante (1745).
Es va convertir en deixeble predilecte del kapellmeister de la cort de Viena, Johann Joseph Fux. El mateix Wagenseil va compondre per a la cort des de 1739 fins a la seva mort. També va ocupar càrrecs com a clavecinista i organista. Els seus alumnes inclogueren Joseph Anton Steffan, Johann Joseph Ildefons Michl, František Xaver Dušek (1731-1799), Johann B Schenk (que després seria professor de Ludwig van Beethoven), Leopold Hofmann (1738-1793) i Maria Antonieta d'Àustria. Va viatjar poc, i va morir a Viena després d'haver passat la major part de la seva vida allà.
Wagenseil era una figura musical molt coneguda en el seu moment - tant Joseph Haydn com Wolfgang Amadeus Mozart se sap que es varen familiaritzar amb les seves obres. Les seves primeres obres són barroques, mentre que les peces posteriors són més lleugeres en estil galant. Va compondre una sèrie d'òperes, obres corals, simfonies, concerts, música de cambra i peces del teclat.
Junt amb Josef Starzer i Georg Matthias Monn, Wagenseil fundà el Moviment Preclàssic Vienès (Wiener Vorklassik).

## Òpere

* La generosità trionfante (1745)
* Ariodante (1745)
* La clemenza di Tito (1745)
* Demetrio (1746)
* Alexander der Grosse in Indien (1748)
* Il Siroe (1748)
* L'olimpiade (1749)
* Andromeda (1750)
* Antigono (1750)
* Euridice (1750)
* Armida placata (1750)
* Vincislao (1750)
* Le cacciatrici amanti (1755)
* Prometeo assoluto (1762)
* Catone (?)
* Merope (1766)

## Referències

* ↑ Kucaba, John.: "Introduction: Life" in The Symphony 1720 - 1840 Series B - Volume III, ed. Barry S. Brooks (New York & London, 1981) p. xi
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 57, pàg. 1048SBN-84-239-4557-X)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18 segona part, pag. 2636 (ISBN 84-239-4581-2)
* ↑ Eckhardt van den Hoogen, 2008. El ABC de la música clásica. Ed. Taurus. ISBN 9788430606931. Pàgs. 138-139.
* ↑ Kucaba, John.: "Thematic Index" in The Symphony 1720 - 1840 Series B - Volume III, ed. Barry S. Brooks (New York & London, 1981) pp. xxxvii - l
# Al-Maniya

Al-Maniya (àrab: المانیا, al-Māniyā) és una vila de la governació de Betlem, al centre de Cisjordània, situada 8,6 kilòmetres al sud-est de Betlem i al sud de Tuqu'. Incorpora el vilatge proper de Wadi Muhammad en la seva jurisdicció. La major part del poble la vila, incloent bona part de la seva àrea urbanitzada, es troba a l'Àrea C, la qual cosa dona a les Forces de Defensa d'Israel el control total sobre la vila. Segons l'Oficina Central d'Estadístiques de Palestina (PCBS), tenia 1.274 habitants en 2016.

## Història

La vila va ser fundada per immigrants del sud de Sa'ir prop d'Hebron. Segons la llegenda local, el seu nom deriva d'una cova a la vora que habitava una reina de l'era romana d'Orient anomenada Maniya. Al poble hi ha una mesquita, la mesquita de Palestina.
L'explorador francès Victor Guérin va passar pel lloc l'any 1863, i el va descriure amb «ruïnes de poca importància.» En 1883 el Survey of Western Palestine del Fons per a l'Exploració de Palestina el va descriure com que tenia «fonaments i murs en ruïnes, amb una o dues coves, que estan habitades.»
El 1996, l'Autoritat Nacional Palestina (ANP) va establir un consell del poble (consell de pobles) de set membres per administrar al-Maniya. Els membres del consell són nomenats per l'ANP. Les famílies principals són al-Jabarin, al-Frookh, al-Kawazba, at-Tarwa i ash-Shalalda.

## Referències

* ↑ «Projecció de població pel Districte de Betlem, ordenat per municipis, 2006- 2016». Arxivat de l'original el 2013-11-22. [Consulta: 5 octubre 2017].
* 1 2 Al-Maniya Village Profile. Applied Research Institute-Jerusalem. August 2010.
* ↑ Guérin 1869, p. 149
* ↑ Conder and Kitchener, 1883, SWP III, p. 359

## Bibliografia

* Conder, C.R.; Kitchener, H.H.. The Survey of Western Palestine: Memoirs of the Topography, Orography, Hydrography, and Archaeology. 3. Londres: Comitè del Fons per a l'Exploració de Palestina, 1883.
* Guérin, V. Description Géographique Historique et Archéologique de la Palestine (en francès). 1: Judee, pt. 3. París: L'Imprimerie Nationale, 1869.
* Palmer, E.H.. The Survey of Western Palestine: Arabic and English Name Lists Collected During the Survey by Lieutenants Conder and Kitchener, R. E. Transliterated and Explained by E.H. Palmer. Comitè del Fons per a l'Exploració de Palestina, 1881.
# Escut d'Alcanó

L'escut oficial d'Alcanó té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una colobrina d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 17 d'agost de 1993 i publicat en el DOGC el 27 d'agost del mateix any en el número 1789.
El canó és un senyal parlant tradicional referent al nom del poble. Altres fons assenyalen la troballa d'un canó, en temps de guerra, com l'origen de la representació en l'escut.

## Referències

* ↑ «Resolució de 17 d'agost de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Alcanó.» (pdf). DOGC núm. 1789. Generalitat de Catalunya, 27-08-1993. [Consulta: 28 juliol 2010].
* ↑ Ajuntament d'Alcanó. Història Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià
# Occella kuronumai

Occella kuronumai és una espècie de peix pertanyent a la família dels agònids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: nord de Honshu (el Japó).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Hubbs C. L., 1925. Record of fishes obtained by David Starr Jordan in Japan, 1922. Mem. Carnegie Mus. v. 10 (núm. 2). 93-346.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Freeman, H. W., 1951. Two new agonid fishes from the Sea of Japan. Stanford Ichthyological Bulletin v. 4 (núm. 1): 22-26.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Sheiko, B.A. i C.W. Mecklenburg, 2004. Family Agonidae Swainson, 1839 - poachers. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (30):27.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Miníades

Segons la mitologia grega, les Miníades (en grec antic Μινυάδες), van ser les tres filles de Mínias, rei d'Orcomen, anomenades Alcàtoe (o Alcítoe), Leucipe i Leucònoe.
Protagonitzen una llegenda destinada a posar de manifest el càstig que reserva Dionís a tots aquells que no participen en el seu culte. Hi ha diferents versions, però totes tenen en comú que les tres germanes, en ocasió d'una festa de Dionís, es van quedar a casa seva filant i brodant, mentre que les dones d'Orcomen (o de Tebes, si els fets passen allà), es passejaven per les muntanyes com a bacants. El càstig varia, segons les tradicions. S'explica, per exemple, que l'heura i la vinya, atributs de Dionís, van créixer al voltant dels tamborets on seien les noies, i del sostre va rajar llet i vi. Per les estances van aparèixer llums misterioses, i se sentien els crits de les feres i sons de flauta i tamborí. Espantades, les Miníades ban embogir i van agafar Hipas, un nen fill d'una de les germanes i el van esquarterar pensant que era un cérvol. Després es van coronar d'heura i van córrer cap a les muntanyes amb la resta de les dones, o bé van ser transformades en ratapinyades.
Una altra versió transmesa per Antoní Liberal ens explica que Dionís va anar a veure-les personalment, en forma de donzella, i les va renyar per la seva indiferència. Les noies es van riure d'ell, i Dionís es va transformar allà mateix en un brau, en una pantera i en un lleó. Va començar a rajar llet i vi dels escambells on eren assegudes. Com en versions anteriors, les Miníades van embogir, van agafar el petit Hipas i el van esquarterar, sacrificant-lo al mateix Dionís. Van abandonar la casa del seu pare i van marxar a les muntanyes, on es van dedicar als rituals dionisíacs i cultivaven heura, arítjol i llorer. Hermes, amb un toc de la seva vareta, les transformà en ocells. Una va convertir-se en ratpenat, l'altra en mussol i la tercera en duc. Totes tres aus s'aparten de la llum del sol.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1964, 2008, p. 366. ISBN 9788496061972.
* ↑ Antoní Liberal. «X. Les Miníades». A: Recull de metamorfosis. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2012, p. 145-146. ISBN 9788498592061.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 150. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Georg Engelmann

Georg Engelmann (Mansfeld, Saxònia, 1570 - 1632) fou un musicògraf i compositor alemany. S'establí a Leipzig, havent assolit la ciutadania vers el 1620. Al cap de poc fou nomenat músic de la universitat de Leipzig. Va escriure les obres:
* Fasciculus sive Missus secundus quinque vocum cujus modi Paduanas et Galliardas vulgo vocant, in lucem aditus per Georgium Engelmanum Mansfeldelsen Lipsiensis Academiae civem ac musicum (Leipzig, 1621);
* Quod libitum latinum, a sis veus (Leipzig, 1620);
* Paduanem et Gagiiarden (Leipzig, 1622).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 1354 ISBN 84-239-4519-7
# Percina antesella

Percina antesella és una espècie de peix de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: sud-est de Tennessee i nord de Geòrgia.

## Referències

* ↑ Haldeman S. S., 1842. Description of two new species of the genus Perca, from the Susquehanna River. J. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 8 (pt 2). 330.
* ↑ Williams, J. D. & Etnier, D. A., 1977. Percina (Imostoma) antesella, a new percid fish from the Coosa River system in Tennessee and Georgia. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 90 (núm. 1): 6-18.
* ↑ BioLib
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Percina antesella» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Banc d'Alacant

El Banc d'Alacant fou un banc del País Valencià que va existir entre els anys 1960 i 1980, fins que va ser adquirit pel BBVA.

## Història

Va ser creat el 1965 per un grup d'empresaris entre els quals destacaven l'exgovernador José Aramburu, Raimundo Fernández Cuesta i José Albert. La seva intenció era fer de contrapès contra les sucursals d'altres entitats financeres de fora d'Alacant establertes a la província. Més endavant, José Fons Antón fou l'encarregat d'impulsar l'entitat, creant el lema El Banco de Alicante para los Alacantinos i aconseguint incrementar el nombre de petits accionistes locals.
Una altra personalitat destacada de l'entitat fou Juan Bautista Torregrosa Roselló, promotor immobiliari local i fundador de l'empresa Calpisa, qui va formar part del primer equip directiu de l'entitat i va aportar tota la seva experiència en el sector immobiliari, facilitant el protagonisme de l'entitat durant el boom constructor dels anys 70. Aquest fet va provocar que l'entitat pogués expandir-se per la província obrint oficines per tota la província, i el 1979 ja es va fer una primera ampliació de capital. La primera sucursal es va obrir a Alcoi, després al Palamó, Villena, Elx, Xàbia, Castalla, Benidorm i Asp, entre d'altres. A Alacant, va comprar la finca on es trobava l'antic Cinema Capitol, antigament Saló Espada, on van aixecar la seu central de la companyia. Més endavant, disputes entre membres de l'equip directiu van provocar alguns canvis a l'entitat, que van tenir com a conseqüència l'entrada de capital del Banco Popular. Per evitar les inspeccions del Banc d'Espanya i les limitacions dels estatuts de la pròpia entitat, l'operació es va fer mitjançant una empresa pantalla, Calpisa.
El 1971 Jordi Pujol i Soley va adquirir un paquet majoritari d'accions, adquirint el control de l'entitat. Després del cas Banca Catalana, l'entitat va passar al Fons de Garantia de Dipòsits i llavors va passar al Banco Exterior de Crédito, qui va reflotar l'entitat.
Durant els anys 80 el Banc va tenir diversos problemes financers i es va plantejar la seva possible venda o fusió amb el Banc de València. Durant els anys 90 diverses caixes catalanes van plantejar-se la compra de l'entitat.
Més endavant, sent ja propietat en un 99% d'Argentaria, va passar a formar part del Grup BBVA. Els accionistes del Banc d'Alacant van intercanviar tres accions de BBVA per cada dues accions del banc d'origen. En el moment de la fusió l'entitat tenia 101 oficines i 546 empleats.

## Referències

* ↑ «Ampliación de capital del Banco de Alicante». El País, 25-11-1979 [Consulta: 15 maig 2015].
* ↑ Sales, Ferran «El Banco de Alicante, una idea en favor de la descentralización financiera». El País, 14-10-1986 [Consulta: 15 maig 2015].
* ↑ Pérez, Manel «Manresa, Penedés, Tarragona y Terrassa, que promueven la creación de un holding. que agrupe parte de sus servicios centrales, estudian la compra de entre el 5 1 % y el 100». El País, 07-08-1993 [Consulta: 15 maig 2015].
* ↑ Clemente, Joaquim «El consejo del Banco de Alicante aprueba su fusión con el BBVA y dejará de operar a mediados de año». El País, 12-01-2000 [Consulta: 15 maig 2015].
# Georg Rhaw

Georg Rhaw, o Rhau (Eisfeld (Turíngia), 1488 - Wittenberg, (Saxònia-Anhalt) 6 d'agost de 1548) fou un editor musical i compositor alemany del Renaixement.
El 1519 era cantor en l'escola de Sant Tomàs de Leipzig, i en ocasió de la polèmica entre Martí Luter i Johannes Eck, va compondre i fer executar una missa a diverses veus i un Te Deum. El 1524 establí una impremta de música a Wittenberg, i edità especialment les obres dels compositors protestants com per exemple Matthaeus Pipelare i altres.
També fou un musicòleg, devent-se'l i un Enchiridion musices, la primera part de la qual, versa sobre la ??Musica choralis, es publicà el 1518, i la segona sobre Musica mensuralis, aparegué dos anys després; d'aquesta obra s'han fet diverses edicions.
Els seus Neue Deutsche Gesange für die gemeine Schule es publicaren el 1544, però les edità posteriorment J. Wolf.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg 233 (ISBN 84-239-4544-8)
# Percina aurolineata

Percina aurolineata és una espècie de peix d'aigua dolça de la família dels pèrcids i de l'ordre dels perciformes. Poden assolir fins a 9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Viu a zones humides interiors dels rius de Geòrgia i Alabama a Nord-amèrica. La població n'esta minvant per la construcció de preses, la sobreexplotació de l'aigua i per la pol·lució per aigües residuals i efluents industrials, agrícoles i militars. Es considera com vulnerable.

## Referències

* ↑ Suttkus, Royal D.; Ramsey, John S. «Percina aurolineata, a new percid fish from the Alabama River system and a discussion of ecology, distribution, and hybridization of darters of the subgenus Hadropterus». Tulane Studies in Zoology, 13, núm. 4, 1967, pàg. 129-145.
* ↑ Froese, Rainer; Bailly, Nicolas. «Percina aurolineata Suttkus & Ramsey, 1967 Goldline darter» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 28 juny 2021].
* 1 2 «Percina aurolineata» (en anglès). NatureServe: The IUCN Red List of Threatened Species. IUCN, 18-04-2012. DOI: 10.2305/iucn.uk.2013-1.rlts.t16586a19033087.en.

## Bibliografia

* Page, Lawrence M. A field guide to freshwater fishes : North America north of Mexico. Boston: Houghton Mifflin, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
# Escut d'Arbúcies

L'escut d'Arbúcies representa els senyals tradicionals en l'heràldica d'Arbúcies: un castell sobre un mont i unes branques d'arboç. El castell fa referència al castell de Montsoriu, que es troba en el terme municipal d'Arbúcies i s'alça sobre un turó 632 metres d'altitud. Les branques d'arboç són un senyal parlant per etimologia popular del nom de la població, encara que «Arbúcies» és el plural d'arbúcia, derivat del llatí arbustia que vol dir «lloc d'arbusts».

## Escut heràldic

L'escut oficial d'Arbúcies té el següent blasonament:
    «Escut caironat: d'argent, un castell obert d'atzur sobre un mont de sinople movent de la punta, acompanyat de 2 rams d'arboç de sinople fruitats de gules. Per timbre una corona mural de vila.»
Està oficialitzat per la Generalitat de Catalunya, aprovat el 15 d'abril de 1982 i publicat al DOGC número 230 de 9 de juny del mateix any.
* Castell de Montsoriu dalt d'un turó
* Branca d'arboç

## Bandera d'Arbúcies

La bandera d'Arbúcies és semiheràldica, substituint el castell i el mont pels seus colors blau i verd, així com el camper blanc. Es manté com a element heràldic la branca d'arboç. La bandera està organitzada de la següent manera:
    «Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, dividida diagonalment en contrabanda, en tres parts: el triangle superior i a l'asta blau; l'inferior i al vol verd; la diagonal central, d'amplada d'1/3 de la diagonal imaginària del drap, blanca, carregada per la figura d'una branca d'arboç, tal com la que figura a l'escut.»
Va ser aprovada el 2 d'abril de 1993 i publicada en el DOGC número 1735 de 21 d'abril del mateix any.

## Història

El 1750 l'escut d'Arbúcies es representa d'argent amb una mata d'arboç de sinople fruitada de gules sobre una terrassa de sinople. A l'últim terç del segle xix l'Ajuntament utilitzava un escut de gules amb un castell d'or, que feia referència al castell de Montsoriu. Durant la primera meitat del segle xx, l'Ajuntament usà un escut molt poc heràldic que consistia en un castell sobre una terrassa, o un mont en algunes variants, de la porta del qual sortia un camí, acompanyat de dos arbres terrassats i d'un ram d'arboç a la destra i d'una palma a la sinistra. A partir de la dècada de 1950, l'Ajuntament començà a usar un escut més simplificat, que consistia en un castell acompanyat de dos rams d'arboç.

## Referències

* ↑ Alcover, A. M.; Moll, F. de B.. «arbúcies». A: Diccionari català-valencià-balear. Moll, 1926-1962 [Consulta: 14 febrer 2014].
* ↑ «DECRET 103/1982, de 15 d'abril, pel qual s'autoritza l'Ajuntament d'Arbúcies per adoptar el seu escut heràldic municipal.» ( PDF). DOGC núm. 230. Generalitat de Catalunya, 09-06-1982. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Arbúcies.» (pdf). DOGC num. 1735, 21-04-1993. [Consulta: 3 novembre 2009].
* ↑ «Arbúcies». Escuts i banders oficials de Catalunya. [Consulta: 14 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Arbúcies: Símbols oficials, a Municat
# Miquel Llauger Perelló

Miquel Llauger Perelló (Palma, 21 de febrer de 1901 - Palma, 10 de juny de 1953) fou un dels millors davanters en la història del futbol mallorquí.
Va jugar 204 partits amb l'Alfonso XIII, durant dotze temporades, i va marcar 118 gols.
També jugà amb el RCD Espanyol de Barcelona durant diverses etapes, la temporada 1918-19, entre 1923 i 1925, i a principis de gener de 1928.
Seleccionat el 21 de desembre de 1924 per jugar amb Espanya contra Àustria a Montjuïc, no va arribar a alinear-se. En el seu lloc va jugar José Luis Zabala.
També fou nomenat entrenador del RCD Mallorca el 1935.

## Bibliografia

* Miguel Llauger, el primer internacional balear. Equipos con Historia. RCD Mallorca, fasc. 1, pàg. 30-31.
* Història del RCD Mallorca (1916-2004). Editorial: Documenta Balear. Col·leccio: Arbre de Mar núm. 17. Any: 2005. Autors: Miquel Vidal i Jordi Vidal. ISBN 8496376168.

## Referències

* ↑ Todo sobre la selección española, Autor Félix Martialay, Pàgina 554
* 1 2 3 «Miguel Llauger, primer jugador mallorquín convocado por la selección española». rcdmallorca1916.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ Crónica telegráfica de províncias, La Vanguardia, 7 agost 1925
* ↑ Llauger al Español, La Vanguardia, 8 gener 1928
* ↑ «Fitxa de Llauger». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Miguel Llauger entrenador del Mallorca, Mundo Deportivo, 27 febrer de 1935

## Enllaços externs

* Jugadors d'Ahir i d'Avui: Miquel Llauger Perelló (Article en castellà) Arxivat 2019-02-19 a Wayback Machine.
# Kenyon Martin

Kenyon Lee Martin (Saginaw, Michigan, 30 de desembre de 1977) és un exjugador de bàsquet de l'NBA estatunidenc. La seva posició natural és la d'aler pivot i porta a l'esquena el número 6. Destaca per ser un gran intimidador, per la seva capacitat atlètica, la seva habilitat taponadora i rebotadora a més dels seus poderosos remats.
L'estiu de 2015 va anunciar la seva retirada.

## Referències

* ↑ «Kenyon Martin, núm. 1 del draft NBA del 2000, anuncia su retirada» (en castellà). acb.com. Arxivat de l'original el 2015-07-05. [Consulta: 6 juliol 2015].
# Georg Wilhelm Rauchenecker

Georg Wilhelm Rauchenecker (Múnic, 8 de març de 1844 - Elberfeld avui Wuppertal, 17 de juliol de 1906) fou un compositor alemany, director musical i violinista.
Estudià piano, orgue, violí i contrapunt amb bons professors, i des de 1860 fins a 1862 fou contractat com a violinista en el Gran Teatre de Lió; el 1868 fou director d'orquestra a les ciutats d'Ais de Provença i Carpentràs, i l'any següent se li confià la direcció del Conservatori d'Avinyó (Valclusa). Després es traslladà a Suïssa, on també tingué diverses contractes, i el 1875 fou organista de l'església evangèlica de Winterthur i director del Musik-kollegium d'aquella ciutat. El 1884 restà al front de l'orquestra Filharmònica de Berlín; el 1885 dirigí l'Orchesterverein de Barmen, i el 1889 fundà a Elberfeld un institut de música i dirigí una societat de concerts. Des de 1905 fins a la seva mort l'any següent restà en possessió del títol de director de música reial.
Obres principals: la cantata Nikolaus vom der Flüe (Zúric, 1874), les òperes Don Quixote, Sanna, Die Letzten Tage von Thule, Le Florentin, Adelheid von Burgund, Ingo, Zlatorog, i dues simfonies, obres per a instruments d'arc, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 848 (ISBN 84 239-4549-9)
# Escut d'Arsèguel

L'escut oficial d'Arsèguel té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, un mont de sinople movent de la punta, somat d'un castell obert de sable acostat i acompanyat al cap de tres cadells de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 9 de juliol de 1993 i publicat al DOGC el 26 de juliol del mateix any dins el número 1775
Al segle xvi, la noblesa del país estava dividida en dues faccions rivals, els Nyerros i els Cadells, que mantenien una lluita constant. Es diu que els Nyerros defensaven els drets dels senyors, mentre que els Cadells eren partidaris dels drets de camperols i ciutadans. El 1592, el rei espanyol Felip II va enviar l'exèrcit contra el castell d'Arsèguel, propietat de Joan Cadell, líder dels Cadells; el castell fou assetjat i destruït.
L'escut mostra l'antic castell d'Arsèguel dalt d'un turó (ara en ruïnes) i tres cadells de gos al voltant, un senyal parlant referit als esmentats senyors del castell.

## Vegeu també

* Escuts heràldics de l'Alt Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 de juliol de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi d'Arsèguel.» (pdf). DOGC núm. 1775. Generalitat de Catalunya, 25-11-1991. [Consulta: 20 abril 2020].