OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caserna dels Carrabiners

La Caserna de Carrabiners està situada vora la platja del Prat de Llobregat, a la desembocadura del canal de la dreta del Llobregat, just al final del camí de la Bunyola (antiga Carretera Fonda). Les primeres edificacions daten de 1844.
La missió principal dels carrabiners era la vigilància de la costa, el rescat de naufragis i, en particular, combatre el contraban, especialment de tabac. El cos va ser dissolt el 1940 com a represàlia per la seva fidelitat a la República. Molts dels carrabiners van ser expulsats i la resta van ser integrats al cos de la Guàrdia Civil.
És un conjunt de tres edificis de planta baixa sobre un basament d'1 m d'alçada, amb parets de totxo i coberta a dos vessants. Un pavelló principal és disposat paral·lel a la costa, mentre dos pavellons laterals es disposen perpendicularment formant un gran pati, obert al mar.
L'accés principal es produïa des de Nord, pels laterals del pavelló central, mitjançant rampes que portaven fins al nivell del basament. Aquest, és més ample a la zona del pati, conformant una vorera perimetral, amb escales puntuals.
Les façanes dels edificis són compostes de mòduls amb porta central i dues finestres laterals, repetit fins a conformar els tres edificis. Una cornisa de formigó prefabricat contenia la canal de recollida d'aigües, amb canalons vistos per les façanes.
Aquestes restes i l'Edifici del Semàfor són les úniques restes d'arquitectura militar al Prat.
* Rajola de la Caserna dels Carrabiners.
* Pati interior de la Caserna.
* Vista interior de la Caserna dels Carrabiners.
* Vista interior núm. 2 de la Caserna dels Carrabiners.
* Vista interior d'una finestra de la Caserna.
* Rétol informatiu

## Referències

* ↑ Caserna dels Carrabiners, Turisme del Baix Llobregat
* ↑ Caserna de Carrabiners a poblesdecatalunya.cat
* ↑ Delta del Llobregat. El semàfor i Carrabiners
* ↑ La caserna dels Carrabiners i el Semàfor Arxivat 2017-04-05 a Wayback Machine., ajuntament del Prat de Llobregat.

## Enllaços externs

* Vídeo de les ruïnes de la caserna a Youtube.
# Cases Godó-Lallana

Les cases Godó-Lallana són un conjunt de tres edificis a la Rambla de Catalunya i el carrer de Rosselló de Barcelona. Els dos primers estan catalogats com a bé amb elements d'interès (categoria C), i el tercer com a bé cultural d'interès local.

## Història

Van ser projectats el 1900 per l'arquitecte Josep Majó i Ribas per encàrrec de l'empresari Ramon Godó i Lallana, en nom de la seva dona Rosa Valls (núm. 114), de la seva mare Antònia Lallana (núms. 112 i 243) i en nom propi (núm. 245).

## Descripció

Consten de planta baixa i cinc pisos, tot i que el del núm. 114 ha patit una remunta amb posterioritat.
A la façana predominen els eixos horitzontals, marcats pels balcons correguts dels pisos amb lloses i baranes de ferro forjat. A l'últim pis, sobre les llindes hi ha uns elements que recorden els merlets d'un castell i marquen els eixos verticals. Als dos vèrtexs arrodonits del xamfrà hi ha una tribuna a cada costat a l'alçada de la planta principal, aquestes tenen vidres emplomats i suporten el balcó amb barana de pedra del primer pis.
Les parts llises del parament estan decorades amb esgrafiats amb motius florals de tons verdosos i de tons vermellosos a l'últim pis (marronosos i verds en el cas de l'edifici del núm. 245).

## Vegeu també

* El Cànem
* Edifici La Vanguardia
* Torre Godó

## Referències

* 1 2 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Edifici d'habitatges al carrer Rosselló, 245». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Ramon Godó representant la seva esposa Rosa Valls. Rambla de Catalunya 114. Sol·licitar permís per construir una casa de planta baixa, cinc pisos i set habitacions de servei al terrat». Q127 Eixample 7538/1900. AMCB.
* ↑ «Ramon Godó representant Antonia de la Llana vídua de Carlos Godó. Rambla de Catalunya s/n xamfrà Rosselló s/n. Sol·licitar permís per construir habitatge». Q127 Eixample 7603/1900. AMCB, 06-07-1900.
* ↑ «Ramon Godó. Rosselló s/n (proper Rambla de Catalunya). Sol·licitar permís per construir habitatge». 127 Eixample 7602/1900. AMCB, 06-07-1900.
* 1 2 3 «Habitatge a la Rambla Catalunya, 112». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Cases Godó-Lallana». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Cases Heras i Llobet

Les Cases Heras i Llobet són un conjunt arquitectònic situat al carrer de Tapioles, 49-51 al Poble-sec de Barcelona, catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta de dos edificis entre mitgeres, de planta rectangular molt estreta, consistents en una casa de pisos, formada planta baixa, entresòl i quatre plantes pis i terrat transitable.
Els dos immobles formant una unitat compositiva on la mitgera comuna exerceix d'eix de simetria. A sengles façanes trobem dos portal, el d'accés als habitatges i un portal de cotxera. A cadascun dels pisos superiors trobem dues obertures per edifici, si bé canvia el tipus de balconada en funció dels pisos. L'entresòl i el pis de dalt disposen de balcons individuals per cada obertura, mentre que els altres tres estan resolts amb una balconada correguda. D'aquests darrers, el del principal i el quart pis estan sostinguts per tres mènsules, mentre que el central només per dos. Els balcons estan massissats de maó estucat, amb les parts baixes revestides de ceràmica amb formes geomètriques i amb unes baranes quasi esquemàtiques amb barrots metàl·lics llisos i helicoidals amb unes lleugeres concessions a la decoració. Destaca també la barreja de materials en façana: pedra a la planta baixa, planta entresòl i segona de maó vist, plantes principal, tercera i quarta esgrafiades, amb uns elements decoratius localitzats amb algunes cornises de ceràmica, però no sempre col·locada a la línia de forjat. És interessant destacar també l'acurada solució de la pedra de la planta baixa amb uns emmarcats d'art nouveau amb tocs vegetals i el singular coronament de l'edifici, on es barregen ceràmica, maó vist, esgrafiat i elements metàl·lics, tot això amb un desenvolupament estètic Secessió vienesa.
El coronament combina línies restes i corbes així com una barana de ferro forjat, sota dels quals hi ha sengles medallons amb la data de finalització de l'obra: 1906 i 1907, respectivament.

## Història

La casa del núm. 49 fou encarregada el 1905 per Magí Llobet i Sala a l'arquitecte Manuel Raspall, mentre que la del núm. 51 ho fou per Ferran Heras i Gibera el 1907 a Josep Maria Jujol.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cases Heras i Llobet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Magin Llobet Sala. Tapioles 49. Construir una casa de planta baixa i cinc pisos en un terreny». Q127 Eixample 10366/1905. AMCB, 19-04-1905.
* ↑ «Fernando Heras Giberga. Tapioles 51. Construir cinc pisos i habitació per porteria al terrat». Q127 Eixample 11151/1907. AMCB, 05-03-1907.

## Enllaços externs

* «Cases Llobet-Heras». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Casa Fernando Heras Giberga». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
* «Casa Magí Llobet Sala». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
# Cases a la carretera de Ribes (Figaró-Montmany)

Les Cases a la carretera de Ribes és una obra noucentista de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de cases aïllades de tipologia ciutat-jardí. Estan situades en zona plana al costat de la carretera. Totes elles són de planta baixa i un pis d'alçada. Les cobertes són compostes. Juguen amb volums de cossos que sobresurten. En el seu llenguatge decoratiu apareixen molts elements de tipus clàssic, hi ha columnetes en els porxos d'entrada. En conjunt creen un carrer harmoniós típic de les cases d'estiueig de principis de segle.

## Història

El Figaró és una població amb tradició estiuejant des de finals del segle xix, potenciat per l'existència del ferrocarril que facilità l'accés des de Barcelona. Tot i que aquestes construccions no es poden incloure en un estil concret, la seva estètica és propera al Noucentisme. Es desconeix la datació exacte i els seus autors.

## Referències

* 1 2 «Cases a la carretera de Ribes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Cases d'Americano

Les Cases d'Americano són dos edificis bessons, entre mitgeres, de planta baixa, dos pisos i terrat al nucli primigeni del poble de l'Estartit. Els dos edificis van ser bastits l'any 1875, d'acord amb la inscripció que apareix a la llinda de les dues portes d'accés. Els propietaris eren Joan i Pere Marquès, cacics de l'Estartit que s'havien enriquit a Cuba. En tornar, es van fer construir dos habitatges bessons amb les característiques pròpies de les cases dites "d’americano".
A la planta baixa hi ha, centrada, una porta d'accés d'arc escarser, amb la data del 1875 a la clau, així com les inicials PM i JM, respectivament. A banda i banda de la porta hi ha una finestra d'arc escarser. Un vestíbul d'accés, amb tres graons, condueix a l'habitatge. Al primer pis i al segon hi ha un balcó corregut amb tres obertures d'arc rebaixat. L'edifici es corona amb una cornisa amb mènsules.
La casa núm. 24 presenta algunes modificacions a la planta baixa, que ha estat transformada en botiga. A la façana lateral d'aquest edifici, similar a la principal però més senzilla, hi ha diverses obertures rectangulars i d'arc escarser. L'acabament és amb cornisa motllurada simple. A la part posterior de l'edifici hi ha un jardí.

## Notes

* 1 2 3 «Cases d'Americano». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Caspar Netscher

Gaspar Netscher o Gaspar (Heidelberg, Alemanya, 1639 - 15 de gener de 1684, La Haia, Països Baixos) fou un pintor alemany del barroc.
De molt infant passà als Països Baixos, on començà els estudis per ser metge el seu pare adoptiu "Tullekens"; però ben aviat renuncià a aquests per a dedicar-se a la pintura, i fou el seu primer mestre Koster, a la vila d'Arnheim, i després Gerard ter Borch, a Deventer. Després d'una breu estada a França (Bordeus) s'establí a la Haia.
Entre les seves nombroses obres, mereixen destacar principalment les que representen escenes aristocràtiques, interiors de cuina, escenes de pastors i mitològiques, d'una execució tan minuciosa que a vegades degenera en amanerada, i manca de vida i animació a les seves figures, d'un acolorit més brillant que verdader.
Amb ell, s'inicià la decadència de l'escola holandesa; però, això no obstant, produí obres de gran vàlua, en què la riquesa de l'accessori acompleix un paper important. Els seus retrats són en gran nombre, entre aquests diversos de Guillem III i dos de Madame de Montespan, que es troben en el Museu de Dresden. Dels seus quadres, s'han de citar: Cant amb acompanyament de piano, La senyora malalta i el seu metge, Escrivint una carta, Tocant l'arpa, etc. Les seves millors obres es conserven en les galeries d'Amsterdam, Darmstadt, Dresden, Glasgow, Múnic, "Nacional" i "Bridgewater" de Londres i Rotterdam, i en els Museus de Berlín, Cassel i La Haia. En la col·lecció de Welbeck Abbey també hi ha diverses miniatures seves, i d'altres són propietat de la casa reial d'Holanda.
Va tindre dos fills que també foren pintors, encara que de menys categoria que el seu pare, Theodorus Netscher (1661-1732) i Constantyn Netscher (1668-1722).

## Galeria

* Dona amb ocell a la finestra
* Reina Maria Estuarda II, reina d'Anglaterra i Escòcia
* Retrat del matrimoni De Graeff
* Retrat de John de Witt

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 304 (ISBN 84-239-4538-3).
# Cassano d'Adda

Cassano d'Adda és una ciutat italiana de la ciutat metropolitana de Milà, a la riba del riu Adda.
Consta amb tot el municipi de 18.781 habitants. Té estació de ferrocarril en la línia fèrria de Milà a Brescia, i molt bona comunicació amb la capital de la província.
Aquesta ciutat és cèlebre per quatre batalles. La primera es lliurà l'any 1158 entre les tropes milaneses i les de Frederic Barbaroja; la segona es dugué a terme el 1259 i acabà amb la derrota i presó d'Ezzelino da Romano; la tercera succeí el 1705, sent vençut el príncep Eugeni de Savoia per Louis Joseph de Bourbon-Vendôme, i en la quarta (25 d'abril de 1799) els austríacs i russos aliats a les ordes de Aleksandr Suvórov, derrotaren l'exèrcit francès comandat pel general Jean Victor Moreau.
Aquesta ciutat també fou el bressol de la família de cantants Brambilla, car que tota una generació d'ells va néixer en aquesta vila.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 181 (ISBN 84-239-4512-X)
# Castell de Viljandi

Castell de Viljandi, també anomenat Uiljandi, és un cèlebre castell de l'Orde Teutònic a Estònia situat al centre de la ciutat emmurallada del mateix nom.
Fornit pels cavallers de l'Orde i soldats mercenaris, fou ordenada la seva conquesta pel tsar, al generals Kurbsky i Metisalrosky, prínceps russos, per reputar-la d'una gran importància; però estava entossudit a conservar el domini el seu mestre Fürstenberg. Fins a tres assalts consecutius refusaren els cavallers, després de restar la ciutat convertida en cendres.
Tots els seus esforços resultaren inútils per la manca de recursos, ja que els mercenaris, en quedar el gran mestre en descobert amb ells, entraren amb negociacions amb els russos, Abans de deixar-los anar, Fürstenberg els oferí les seves joies i fins i tot els suplica de genolls que no l'abandonessin, però els traïdors li arrancaren les claus que portava al cinturó i després de robar-li els objectes preciosos de l'Orde i dels cavallers i obtenint d'ell, per la violència, un salconduit, coronaren la seva fellonia, obrint a l'enemic les portes del castell.
Així caigué Viljandi en poder dels russos el 26 d'agost de 1560. Fet presoner Fürstenberg i portat a Moscou, morint poc temps després a Kolomna. Passada la traïció, els mercenaris foren desposseïts pels russos dels tresors robats i foren desarmats, havent de fugir de la venjança dels cavallers de l'Orde, que els perseguiren sense treva, matant a molts d'ells.
Des de llavors el castell de Viljandi fou el punt de partida de les posteriors campanyes dels russos, pel qual posaren tot el seu esforç en conservar-lo i defensar-lo bé.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 23, pàg. 637 (ISBN 84-239-4523-5)
# Concertino (Weinberg)

El Concertino per a violí i orquestra de corda, op. 42, va ser compost per Mieczysław Weinberg el juliol de 1948. El Concertino no es va poder estrenar en vida del compositor i no va ser fins al 1999 a Moscou en un festival que celebrava el 80è aniversari del naixement del compositor. PeerMusic va publicar la partitura el 2007, i va ser l'Amsterdam Sinfonietta qui en va fer l'estrena occidental el 2009 amb la Concertgebouw d'Amsterdam amb Candida Thompson com a solista. Té una durada de 19 minuts.

## Moviments

* I.Allegretto cantabile
* II.Cadenza. Lento - Adagio
* III.Allegro moderato poco rubato

## Origen i context

Després de compondre la Sinfonietta núm. 1 de color jueu, Weinberg va començar unes vacances que va aprofitar per escriure el Concertino entre l'1 i el 9 de juliol de 1948. Aquest fet explica que en els tres moviments el caràcter sigui pastoral i líric. La part solista es torna exigent al final, però l'escriptura en general no és feixuga. La suavitat de l'obra podria haver estat un exercici de relaxació o un intent de complir amb els requisits oficials després de la crisi de la Unió de Compositors. El Concertino comparteix un estat d'ànim líric amb el Concert per a violoncel i orquestra, op. 43, escrit després.

## Referències

* ↑ «RE-VISIONS SIMFÒNIQUES». L'Auditori. [Consulta: 16 juliol 2024].
* ↑ «Ressenya del disc». Outhere Music. [Consulta: 16 juliol 2024].
* 1 2 Elphick, Daniel. «Review: Amsterdam Sinfonietta and Candida Thompson - Weinberg Concertino, Shostakovich Chamber Symphonies» (en anglès). Lines that have escaped destruction, 03-10-2013. [Consulta: 28 abril 2020].
* ↑ «Ressenya del disc» (en anglès). Naxos. [Consulta: 29 abril 2020].
* ↑ Fanning, 2019, p. 70.

## Bibliografia

* Fanning, David. Mieczysław Weinberg. In Search of Freedom (en anglès). Segona. Hofheim: Wolke Verlag, 2019. ISBN 978-3-95593-050-9.
# Castell d'Ancy-le-Franc

Castell d'Ancy-le-Franc és un cèlebre castell que dona nom a la població francesa d'Ancy-le-Franc, Yonne a la Borgonya-Franc Comtat. El cèlebre castell que dona nom a aquesta població francesa és una bonica construcció de planta quadri lateral amb quatre pavellons que es destaquen en els seus angles; la seva porta d'entrada, precedida antigament de fosses, apareix rematada per un balcó de pedra afegit el 1684 i sostingut per dues enormes columnes dòriques acanalades. Les façanes del seu bonic pati està ricament adornat i ostenten dues ordes de pilars compostos i en dos dels seus costats s'obren dues galeries.

## Interior

En el seu interior són notables la Sala dels Emperadors romans, que contenent pintures de 1578, representant alguns emperadors, i diversos tapissos antics; la Sala de Diana, amb pintures mitològiques; la dels Arxius, amb xemeneia que ostenta en la seva decoració l'escut dels Clermont; la galeria dels Sacrificis, amb pintures que representen els sacrificis de l'antiguitat; el menjador, decorat en estil Imperi, amb un bust del mariscal Clermont-Tonnerre i un servei de taula en porcellana de Sèvres donació del rei Carles X; la Sala de Guàrdies que ostenta armes, un retrat eqüestre d'Enric III i una xemeneia ornamentada amb flors de lis; la capella de Santa Cecília, amb bella fusta esculpida, apòstols i profetes, episodis de la vida dels Pares del Desert i notable volta representant el Pare Etern envoltat de les beatituds, profetes i evangelistes; la Galeria de Farsàlia, així anomenada pels frescos, atribuïts a Niccolò dell'Abbate, representant la batalla d'aquest nom, i en el centre de la qual apareix un retrat de Lluís XIII; la Sala de les Flors, que deu el seu nom a les pintures que la decoren; la de les Arts, amb vuit quadres de Francesco Primaticcio que representen les arts i ciències, i bonic sostre en compartiments, profusament adornat, en l'estil de l'època d'Enric II; la galeria de Medea, anomenada així pels quadres ovals que l'adornen amb escenes de la Vida de Medea; la petita Sala del Pastor Fido, les quals pintures es refereixen a la cèlebre pastoral de Guarini; la Biblioteca, que conserva plànols i vistes referents a aquest castell i al desaparegut de Tonerre; el Saló del Balcó, antiga Sala dels Delfins, amb mobles antics, i el Saló Blau, que ostenta retrats històrics i que ocupà Lluís XIV.
Aquest castell fou començat el 1546 per Enric III de Clermont. El 1684 fou venut al cèlebre ministre marquès de Louvois i el posseïren els seus descendents fins que fou rescatat el 1844 pel marquès de Clermont-Montoison i pel seu gendre el marquès de Clermont-Tonnerre.

## Galeria de detalls arquitectònics

* Escut dels Clermont-Tonnerre

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 561-62 ISBN 84-239-4571-5
# Escut de Perafita

L'escut oficial de Perafita té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una fita d'argent ressaltant sobre dues claus passades en sautor, la d'or en banda i per damunt de la d'argent en barra. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 de febrer de 2018 i publicat en el DOGC el 28 de febrer del mateix any amb el número 7884.
Fins aquesta data el municipi no tenia escut normalitzat i oficialitzat per la Generalitat de Catalunya.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/291/2018, de 22 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Perafita.» (pdf). DOGC núm. 7568. Generalitat de Catalunya, 28-02-2018. [Consulta: 22 juny 2019].
# Oriol de Seram

L'oriol de Seram (Oriolus forsteni) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de l'illa de Seram, a les Moluques meridionals.

## Referències

* ↑ «Oriol de Seram». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Castell de Xulilla

El Castell de Xulilla és un castell de la localitat valenciana de Xulilla (els Serrans, País Valencià), que s'assenta al turó que domina la població. És el nucli embrionari de la vila de Xulilla, no solament perquè s'hi ubicaren les poblacions de l'edat antiga, sinó perquè les seues restes constructives reflecteixen els moments històrics del poble, així com el caràcter singular que proporciona al mateix poble.

## Arquitectura

Consta d'avantmuralla, torre, barbacana, un bastió rodó, dependència abovedada, torres als cantons, i el recinte senyorial amb torre i restes de la residència i dependències auxiliars. També comptava amb una ermita dedicada a Sant Miquel. A l'interior hi ha quatre pous. A diversos llocs s'hi veuen uns gravats similars als del Castell de Dénia.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=202. Data de consulta: 3 gener 2025.
* ↑ Maceda, Víctor «Un fort sobre el Túria». Sàpiens [Barcelona], núm. 68, 6-2008, p. 57. ISSN: 1695-2014.
# Alt islandès

L'alt islandès (Háfrónska) és una forma ultrapurista de l'islandès modern promoguda pel belga Jozef Braekmans. No té parlants nadius ni gaudeix de cap mena de reconeixement oficial, essent en essència un projecte d'abast limitat entre un petit grup de gent freturosa d'establir una forma d'islandès lliure de les influències estrangeres. Per aconseguir-ho es basa en la recuperació de mots antics així com per l'encunyació de neologismes, fins i tot en el camp de localitats geogràfiques sense cap mena de lligam o tradició relacionada amb Islàndia. En són exemples Sjöhæðir («Set turons» = Roma), Góðviðra («Bons aires» = Buenos Aires). Les primeres expressions del purisme lingüístic islandès es remunten a 1609 quan Arngrímur Jónsson, anomenat el Docte, va reclamar la necessitat de preservar la puresa de l'islandès. Aquesta visió va trobar estructura i suport en una influent organització nacionalista anomenada The Icelandic Society for the Learned Arts, que ha caracteritzat el moviment purista a Islàndia fins a la darrera part del segle xx.
El nom prové per analogia amb el høgnorsk («alt noruec», una versió antiga i conservadora del nynorsk). La paraula "frónska" deriva de "frón", el nom poètic d'Islàndia, que era una de les denominacions de la Terra que es mencionaven a l'Edda en Prosa. L'èmfasi de l'alt islandès radica principalment en el "málgjörhreinsun" («ultrapurisme»), la forma més extrema de purisme lingüístic. Pétur Þorsteinsson és el president del moviment per la llengua alt islandesa.

## Referències

* ↑ Arnbjörnsdóttir, Birna. North American Icelandic: The Life of a Language (en anglès). Univ. of Manitoba Press, 2006-12-15. ISBN 978-0-88755-349-3.
* ↑ Thomas, George. Linguistic Purism (en anglès). Longman, 1991. ISBN 978-0-582-03743-4.

## Bibliografia

* Bandle, Oskar; Elmevik, Lennart; Widmark, Gun. The Nordic Languages: An International Handbook of the History of the North Germanic Languages (en anglès). Walter de Gruyter, 2002. ISBN 978-3-11-017149-5.

## Enllaços externs

* Centre lingüístic alt islandès Arxivat 2010-03-29 a Wayback Machine.