OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Valls i Vicens

Josep Maria Valls i Vicens (Barcelona, 5 de febrer de 1854 - Barcelona, 26 de juny de 1907) fou un novel·lista i advocat català, que va escriure amb el pseudònim Josep Maria Bosch Gelabert.

## Biografia

Fou fill del sastre Magí Valls i Bosch, natural de Castellserà, i de la seva esposa Anna Vicens i Gelabert, de Sant Feliu de Guíxols, sent inscrit amb els noms de Josep Maria Enric Ramon.
Fou directiu de la Cambra de Comerç de Barcelona i regidor de l'ajuntament de Barcelona. Políticament era vinculat a la Lliga de Catalunya, després Lliga Regionalista, i també membre de la Lliga Espiritual de la Mare de Déu de Montserrat. Col·laborà als periòdics en català La Renaixença, L'Esperit Català i La Ilustració Catalana, i fou un dels redactors del conveni d'Unió Catalanista el 1890.
Va morir als 53 anys, vidu de Manuela Martí i Quintana (1850-1897), amb la que havia casat el 1879 a Sant Feliu de Guíxols. Fou enterrat en el Cementiri de Montjuïc, en un panteó amb portes de bronze del panteó projectades per Lluís Domènech i Montaner.

## Obres
### Novel·les

* Mes memòries (1882)
* L'exemple (1885)
* Guideta (1887)
* Lo segador (1892),

### Drames

* Maria de Montpeller (1893)
* La vida moderna (1893)
* Lo missatge d'un cabdill (1895),

### Poesia

* Records i llàgrimes (1897)

### Assaig

* “Articles crítics sobre algunes costums catalanes” (1883)

## Referències

* 1 2 Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1854, número de registre 586.
* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1907, número de registre 7099, Jutjat Universitat.
* ↑ «Literatura i política catalanista: Josep Maria Valls i Vicens als inicis de la Restauració». [Consulta: abril 2016].
# Josep Monegal i Nogués

Josep Monegal i Nogués (Barcelona, 9 de juliol de 1854 - Barcelona, 29 d'abril de 1931) fou un empresari i polític català.

## Biografia

Va néixer al carrer de la Blanqueria de Barcelona, fill d'Esteve Monegal i Soler, natural de Sant Llorenç de Morunys, i de Dolors Nogués i Fàbregas, de Barcelona. Fou germà de l'empresari Ramon Monegal i Nogués (1861-1942), de l'eclesiàstic Esteve Monegal i Nogués i de Trinitat Monegal i Nogués (1869-1933), i oncle d'Esteve Monegal i Prat, fill del seu germà Ramon.
Era un empresari importador de cotó, que el 1893 adquirí les accions de la colònia tèxtil de l'Ametlla de Casserres (que fou coneguda també durant el segle xx com la colònia Monegal), que el 1900 tenia 300 treballadors. Fou vocal de la Junta de la Cambra de Comerç, Indústria i Navegació de Barcelona de 1886 a 1890, i president el 1902-1908. Fou alcalde de Barcelona entre desembre de 1902 i maig de 1903, i senador del Partit Conservador (sector fidel a Antoni Maura) per la província de Barcelona el 1905-1907, i senador vitalici el 1908. El 1927-1930 fou novament president de la Cambra de Comerç de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Naixements 1854, llibre 2, núm. 2469». AMCB, 09-07-1854.
* ↑ «Josep Monegal i Nogués». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1898, p. 913.
* ↑ «L'Ametlla de Casserres». Ajuntament de Casserres. Arxivat de l'original el 2011-09-05. [Consulta: 19 abril 2012].
* ↑ Molas, 2007.
* ↑ «MONEGAL Y NOGUÉS, José». Senado de España.
* ↑ «Presidents de la Cambra de Comerç». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 19 abril 2012].

## Bibliografia

* Molas, Isidre. Els Senadors conservadors. Institut de Ciències Polítiques i Socials, 2007.
# Josep Nogué i Roca

Josep Nogué i Roca (Vic, Osona, 1851 - Barcelona, 10 de març de 1908)va ser escriptor i metge català. En el camp mèdic, s'especialitza en l'homeopatia on va presentar un tractament per al còlera de caràcter homeopàtic. Va escriure tant obres científiques com obres de teatre, tant en català com en castellà.

## Obres
### En català

* Deliri de grandesa (1897)
* Tant tens tant vals (1899)
* Un marit modelo o el pa de casa (1901, estrenada al teatre Romea de Barcelona el 15 de novembre)

### En castellà

* Hahnemann; su tiempo y su doctrina (1893)
* Cirugía y Homeopatía (1884)
* Ángela (1898)
* Los desheredados (1901)

## Referències

* ↑ «Gacetilla». El Diluvio : diario político de avisos, noticias y decretos: No. 72 (12 marzo 1908) Ed. mañana, 12-03-1908, pàg. 10.
* ↑ «Registre de defuncions. Any 1908. Registre núm. 2856. Jutjat Audiencia». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 10-03-1908.
* ↑ «Josep Nogué i Roca». Enciclopèdia Catalana.
# Josep Pascual (militar)

Josep Pascual i Bertran (Sant Cugat Sesgarrigues, 1843 - ?) fou un militar català de la Tercera guerra carlina.
El 1873 formà una partida de 60 homes, que un any després havia augmentat fins a 400. El 10 de gener de 1874 entrà a Vic, i amb la seva força s'apoderà del fort de Sant Joan. Per l'acció de Sant Julià de Castellfollit de la Roca, fou nomenat comandant.
En la sorpresa que la brigada Catalán, que disposava de 5.000 homes, donà la tarda del dimecres sant a Santa Coloma de Queralt a les forces que la comandava Tristany i que sumaven en conjunt 800 homes, les forces de Pascual salvaren brillantment la situació amb grans avantatges pels carlistes, envoltant entre dos focs les tropes liberals.
El 1875 fou ascendit a tinent coronel pel seu brillant comportament en l'atac a Molins de Rei, però l'acció que li donà més gran anomenada a Catalunya fou la d'haver-se apoderat amb només la força de 100 homes, el març de 1874, de la important plaça de Vilanova i la Geltrú.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Tom núm. 42, pàg. 491 ISBN 84-239-4542-1
* Francesc de Paula Oller: Álbum de personajes carlistas Arxivat 2016-03-06 a Wayback Machine., tom III (1890), pp. 107-112.
# Josep Pera i Colomé

Josep Pera i Colomé (Badalona, 1965) és un polític català.
Va néixer a Badalona el 1965. Va cursar estudis de Filologia catalana i Filologia romànica a la Universitat de Barcelona. En l'àmbit professional ha treballat en el sector educatiu, juvenil i de la comunicació. Membre de diverses entitats culturals, estudiantils i mediambientals a Badalona, de 1987 a 1992 va passar a residir a Tiana, i després va tornar novament a Badalona.
En política, va començar a militar a Convergència Democràtica de Catalunya el 1979 i va exercir responsabilitats polítiques a la ciutat de Barcelona. El 2003 va ser elegit regidor de l'Ajuntament de Badalona per Convergència i Unió. Durant el govern del PSC, CiU i ERC en el mandat de 2007 a 2011 va assumir la regidoria de Ciutadania i Convivència, i es va ocupar de les polítiques de civisme, immigració i cooperació al desenvolupament, en un moment de tensió pel discurs de tints xenòfobs i contra l'obertura de mesquites de Xavier García Albiol.
El 2011 va ser candidat a ser nomenat director general d'immigració del govern d'Artur Mas a la Generalitat de Catalunya, tanmateix, per pressions d'Àngel Colom, finalment va ser nomenat Xavier Bosch. El 2012 va ser nomenant gerent del Consorci de Serveis Socials de Barcelona, càrrec que va ocupar fins a 2017, moment en què va desaparèixer del panorama polític. El 2022, quan en descobrir-se irregularitat en la gestió de la institució, les va admetre en la Comissió de Drets Socials del Parlament de Catalunya, però va evitar donar explicacions al respecte. El 2023 va esdevenir coordinador de govern a l'Ajuntament de Tiana, un càrrec de confiança nomenat per l'alcalde.

## Referències

* ↑ «Josep Pera Colomé nou gerent del Consorci de Serveis Socials de Barcelona». Generalitat de Catalunya, 03-02-2012. [Consulta: 21 setembre 2024].
* 1 2 «Josep Pera, nou gerent del Consistori de Serveis Socials». Línia Nord, 09-02-2012.
* 1 2 «El nou consistori badaloní». Bétulo, núm. 30, 2003. Arxivat de l'original el 2023-02-19 [Consulta: 19 febrer 2023].
* 1 2 «El regidor badaloní Josep Pera és el nou gerent del Consorci de Serveis Socials de Barcelona». 3/24, 04-02-2012.
* ↑ «Josep Pera, nou director general d'Inmigració de Catalunya». itacat, 12-01-2011. [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ Serra, Joan «La pressió de Colom fa caure Pera de director d'Immigració». Ara, 28-01-2011.
* ↑ Albalat, J. G.; Colell, Elisenda «Caso Serveis Socials: Un exgerente admite irregularidades pero evita dar explicaciones». El Periódico de Catalunya, 16-03-2022.
* ↑ «Nomenament personal eventual Sr. Josep Pera Colomé». Ajuntament de Tiana, 2023. [Consulta: 21 setembre 2024].
# Josep Perarnau i Espelt

Josep Perarnau i Espelt (Avinyó, Bages, 1928) és un religiós, teòleg i historiador català. Va estudiar teologia a la Universitat de Salamanca, Roma i Múnic, sent ordenat sacerdot a Barcelona. En crear-se la Facultat de Teologia de Catalunya fou nomenat director del seminari de teologia, des del qual ha realitzat les seves investigacions històriques. Membre de l'Institut d'Estudis Catalans, l'any 1990 en fou nomenat membre numerari.
Interessat en la història de l'edat mitjana ha estudiat els manuscrits medievals, especialitzant-se en els dels autors catalans. Des del seu càrrec de director de l'Arxiu de textos catalans antics de l'Institut d'Estudis Catalans ha realitzat valuoses investigacions al voltant d'obres inèdites de l'edat mitjana i sobre autors com Ramon Llull o Arnau de Vilanova.
Ha recollit totes les falsificacions que l'inquisidor del segle xiv Nicolau Eimeric va usar per dictar l'existència de més de cent heretgies en els textos de Ramon Llull.
L'any 1993 Josep Perarnau fou guardonat amb el Premi Crítica Serra d'Or de recerca, el 1996 amb el Premi Nacional de Patrimoni Cultural i el 1998 amb la Medalla Narcís Monturiol, concedits aquests dos últims guardons per la Generalitat de Catalunya. El 28 d'abril de 2009 fou investit com a doctor honoris causa per la Universitat de Barcelona.

## Referències

* ↑ Planellas Barnosell, Joan «El Dr. Josep Perarnau i Espelt : l'home i l'obra». Revista catalana de teologia, vol. 38, núm. 2 (Ejemplar dedicado a: "E l'amic digué a l'amat". Miscel.lània d'Homenatge al Prof. Dr. Josep Perarnau i Espelt), 2013, pàg. 21-30.
* ↑ «Arxiu de textos catalans antics».
* ↑ La Vanguardia, 30/01/2010, Ramon Llull, de hereje nada

## Enllaços externs

* Informació de Josep Perarnau a l'IEC (català)
* «Josep Perarnau i Espelt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Puig i Just

Josep Puig i Just (Perpinyà, 11 de desembre 1859 - 1929) fou empresari i numismàtic.
Fill d'en Josep Puig, fabricant de mànigues de fuet, i de Maria Just. Va néixer en el carrer petit de Sant Cristòfol núm. 12 de Perpinyà.
El seu interès per la numismàtica neix fruit de la casualitat, en trobar de camí a Canet una moneda de Ramon Berenguer IV encunyada a Barcelona. Va marxar a fer el servei militar a Albi. Durant la seva estada a Albi va estudiar la numismàtica activament.
Durant la seva etapa com a empresari i marxant va guanyar-se molt bé la vida i va poder ampliar la seva col·lecció de moneda catalana.
L'any 1907 va fer construir la Villa des Tilleuls que en el seu testament deixaria a la ciutat de Perpinyà, juntament amb la seva col·lecció de monedes.
La Villa és actualment la seu del Musée des monnaies et médailles Joseph Puig.

## Referències

* ↑ «Biografia de Josep Puig» (en francès). mairie-perpignan.fr. Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 30 gener 2014].
# Josep Reynés i Gurguí

Josep Reynés i Gurguí (Barcelona, 1850 - Barcelona, 4 de juny de 1926) fou un escultor català.

## Biografia

Fill de Pere Joan Reynés i Seguí (1815-1884), propietari natural de Palma i de Francesca Gurguí de Barcelona. Format a l'Escola de la Llotja, amb els germans Agapit i Venanci Vallmitjana i a París (1873-1876), on va coincidir amb Manuel Fuxà. Ambdós havien estat aprenents al taller de Rossend Nobas. A París va treballar al taller de Jean-Baptiste Carpeaux (1827-1875) de qui va rebre la influència en un estil poc academicista i dotat d'un naturalisme àgil orientat cap al decorativisme.

## Obra

Es dedicà principalment a la decoració d'interiors, caracteritzant-se per un virtuosisme anecdòtic d'influència francesa. El 1890 obtingué la primera medalla a Madrid per La violinista.
* 1884: bustos dels pintors Marià Fortuny i Eduardo Rosales al taller Masriera, obra de Josep Vilaseca.
* 1885: figura de Roger de Llúria situada al passeig Lluís Companys de Barcelona
* 1885: bust femení en marbre a la Casa de la Ciutat (Barcelona)
* 1885: bust en bronze de Cervantes a la Biblioteca de Catalunya
* 1887: el relleu Barcelona rep les nacions (el fris de l'Arc de Triomf que mira cap al passeig de Sant Joan.
* 1890: La violinista
* 1891: estàtua eqüestre de Maria Cristina d'Habsburg
* 1893: Gerro amb nens del Parc de la Ciutadella, d'inspiració rococó
* 1898: monument a El Greco i una estàtua sedent de Bartomeu Robert, a Sitges
* L'Ascensió de Jesús per al Segon Misteri de Glòria del Rosari Monumental de Montserrat (1903)
* Escultura de Josep Reynés, idéntica a su escultura Fuente de los Niños en el parque de la Ciudadela, Barcelona.

## Referències

* ↑ «Los que mueren - José Reynés». La Vanguardia, 05-06-1926, pàg. 6.
* ↑ «Josep Reynés i Gurguí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona. Registre de defuncions any 1884. Registre núm. 6536.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Subirachs Burgaya, Judit. L'Abadia de Montserrat. L'escultura del segle xix a Catalunya: del romanticisme al realisme. Volum 146 de Biblioteca Abat Oliba, 1994. ISBN 8478265775. , pàg.144-146
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 177. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Fitxa a Patrimoni de Barcelona
* ↑ Fitxa a Patrimoni de Barcelona

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Josep Segarra i Colom

Mossèn Josep Segarra i Colom (Verdú, batejat 20 de gener de 1655 - Verdú, 31 d'octubre de 1730) fou un prevere i músic català. Fou el quart de nou germans, tots fills de Sebastià Segarra i de Joana Colom. És molt probable que de petit, Josep Segarra i Colom hagués format part de la capella musical verdunina; si això hagués estat així, Josep Segarra hauria après de música sota el mestratge musical de mossèn Joan Prim, un dels autors més prolífics del fons verduní. Tenint en compte aquest possible fet i, atenent-nos a la data de naixement de mossèn Segarra Colom, hauria pogut formar part de la capella musical entre els anys 1663 i 1670. De fet, de la vida i obra d'aquest sacerdot verduní, tot i haver format part de la comunitat de preveres de l'església verdunina, en coneixem ben poques dades, ja que sembla ser, veient la informació de què consta l'arxiu parroquial, que no fou un dels preveres que destacaren per les seves activitats professionals a l'església parroquial de Santa Maria de Verdú. Sabem però que el 15 de març de 1672, quan comptava disset anys, Josep Segarra i Colom era clergue estudiant, tal com queda reflectit en un document de l'arxiu parroquial verduní.
Desconeixem les tasques pròpies que mossèn Josep Segarra va tenir dins l'església verdunina, el que sí sembla factible és que bé deuria cantar o, al menys, col·laborar amb la capella musical de l'església a l'hora de les celebracions religioses, si no, de què li vindria aquesta afecció per la col·lecció i copia d'obres musicals. Tot i que no se li coneix la tasca de mestre de capella ni d'organista, sí que se sap però, que l'any 1698 exercia el càrrec de prevere preceptor -encarregat de l'educació dels infants-. Aquest és un fet interessant, ja que ens situa mossèn Josep Segarra com a educador dels nois. Ara bé, de quins nois es tracta? Dels escolans, cantors o "sisets"? O bé, dels nens que rebien educació de "gramàtica"? Encara que, en aquest cas, se solia anomenar "mestre de gramàtica" i no preceptor.
El fet que mossèn Segarra hagués copiat pràcticament la totalitat de les obres conservades podria conduir a creure que en alguna ocasió hauria estat organista i/o mestre de capella de l'església verdunina. En aquest sentit, de moment, no s'ha trobat cap dada que asseveri aquest fet, ans al contrari, en els llibres de la comunitat parroquial queda ben reflectit quins eren els organistes en aquella època.

## Referències

* ↑ Salisi i Clos, Josep M. La música de l'arxiu parroquial de Santa Maria de Verdú (segles XVII i XVIII). Lleida: Institut d'Estudis Ilerdencs, 2010, p. 313. ISBN 9788496908499.
* ↑ Arxiu Parroquial de Verdú. Llibre de Baptismes, 1570-1671, p. 509.
* ↑ Arxiu Parroquial de Verdú. Llibre d'òbits, 1709-1835, p. núm. 2. Sign. 305.
# Joseph-Antoine-Charles Couderc

Joseph-Antoine-Charles Couderc (Tolosa, 10 de març de 1810 – París, 16 d'abril de 1875), fou un tenor d'òpera (més tard baríton) prominent on en el Teatre de l'Òpera-Còmica de París creades per ell.
Debutà en l'Òpera-Còmica el 1834, assolint el favor del públic i estrenà moltes òperes fins al 1842, època en què es contractà per a Brussel·les i després per a Londres, tornant a París el 1850 per estrenar l'òpera còmica Le songe d'une nuit d'eté.
Per aquella època la seva veu de tenor es convertí en veu de baríton, perdent el timbre. Notable actor, es dedicà a l'art dramàtic, en el que aconseguí molts èxits. Vers el 1865 assolí una plaça en el Conservatori.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1335. (ISBN 84-239-4515-4)
# Escut de Begur

L'escut de Begur mostra el castell de Begur al costat del mar i les armes reials de Catalunya (els quatre pals), perquè la vila de Begur (Baix Empordà) estava sota la jurisdicció de la Corona.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat partit: 1r. d'argent, un castell obert de sable sostingut sobre un mar en forma de peu d'atzur carregat de 2 faixes ondades d'argent; 2n. d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila. | » |
Va ser aprovat el 3 de setembre de 1993 i publicat al DOGC el dia 17 del mateix mes amb el número 1798.

## Bandera de Begur

La bandera de Begur està basada en l'escut heràldic. Té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg dividida en creu en quatre parts, les dues del pal quadrades separades entre si per una línia ondada de dues ones, la superior blanca i carregada amb el castell negre de l'escut, d'altura 1/3 del total de l'alt del drap, i la inferior blava; les dues parts del vol, vermella la superior i groga la inferior. | » |
Va ser publicada en el DOGC el 6 de setembre de 1995.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 3 de setembre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Begur» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 1798, 17-09-1993 [Consulta: 7 juny 2009].
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ de 23 d'agost de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Begur» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm 2098, 23-08-1995 [Consulta: 25 juny 2010].
# Corymbophanes kaiei

Corymbophanes kaiei és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Potaro.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., 1909. Reports on the expedition to British Guiana of the Indiana University and the Carnegie Museum, 1908. Report núm. 1. Some new genera and species of fishes from British Guiana. Ann. Carnegie Mus. v. 6 (núm. 1). 4-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Armbruster, J. W., M. H. Sabaj, M. Hardman, L. M. Page i J. H. Knouft, 2000: Catfish genus Corymbophanes (Loricariidae: Hypostominae) with description of one new species: Corymbophanes kaiei. Copeia 2000 (núm. 4): 997-1006.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB