OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ana Pauker

Ana Pauker (Codaesti, província de Vaslui, 13 de desembre de 1893 – Bucarest, 14 de juny de 1960) va ser una líder comunista romanesa, ministra d'Afers Exteriors durant els anys 1940 i 1950, així com la líder de facto del Partit Comunista de Romania després de la Segona Guerra Mundial. Va ser la primera dona a ostentar el càrrec de Ministra d'Afers Exteriors al món.
Durant la Segona Guerra Mundial, va refugiar-se a la Unió Soviètica, des d'on organitzà la divisió Tudor Vladimirescu per lluitar contra els nazis al seu país.
El 1952, en un context d'antisemitisme dins del moviment comunista, va ser víctima d'una purga política i se la va desposseir de tots els seus càrrecs. Després de la mort de Stalin va passar diversos cops per la presó i va ser expulsada del partit. Va treballar de traductora fins a la seva mort el 1960.

## Referències

* ↑ «Ana Pauker | Jewish Women's Archive». [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ «Ana Pauker». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bonvehí, Jordi. «La comunista més famosa del món: Ana Pauker», 07-11-2014. [Consulta: 12 abril 2020].
# Hyalobagrus ornatus

Hyalobagrus ornatus és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 37-38.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (21 °C-25 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conques dels rius Muar (sud de la península de Malaca, Malàisia) i Kapuas (oest de Borneo, Indonèsia).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Vidthayanon, C., 2002. Peat swamp fishes of Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia, 136 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Ng, H. H. i M. Kottelat, 1998: Hyalobagrus, a new genus of miniature bagrid catfish from southeast Asia (Teleostei: Siluriformes). Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 9 (núm. 4): 335-346.
* ↑ Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Fish collection database of the American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Quartet Beethoven

Per a la llista dels quartets de corda de Beethoven, vegeu la categoria Quartets de corda de Beethoven
El Beethoven Quartet (rus: Струнный квартет имени Бетховена, Strunnyĭ kvartet imeni Betkhovena) va ser fundat entre 1922 i 1923 per estudiants del Conservatori de Moscou: els violinistes Dmitri Tsiganov i Vassili Xirinski, el violista Vadim Borissovski i el violoncel·lista Serguei Xirinski. Al principi s'anomenava Квартет Московской консерватории (Quartet del Conservatori de Moscou) però el 1931 van canviar el nom a Beethoven Quartet. Durant els més de seixanta anys que va romandre unida, la formació va interpretar més de sis-centes composicions i va gravar més de dues-centes obres. El grup es va desfer el 1987.

## Trajectòria

A partir de 1938, el quartet Beethoven va col·laborar estretament amb el compositor Dmitri Xostakóvitx i van estrenar tretze dels seus quinze quartets de corda, des del núm. 2 fins al núm. 14. Xostakóvitx va dedicar els seus quartets núm. 3 i núm. 5 a la formació, i altres de posteriors, als membres de manera individual: el núm. 11 a la memòria de Vasily Shirinsky, el núm. 12 a Tsyganov, el quartet núm. 13 a Borísovski, i el núm. 14 a Sergei Shirinsky. A més dels quartets de corda, el Quartet Beethoven també va estrenar el Quintet per a piano de Shostakovich, amb el compositor al piano, i el Trio per a piano núm. 2, amb dos dels membres del quartet.
El 1964, Fyodor Druzhini va reemplaçar Borisovsky, i el 1977, Oleh Krysa va substituir Tsyganov. Sergei Shirinsky va morir durant els assajos del Quartet per a corda núm. 15 de Shostakovich.

## Membres
### Violí I

* Dmitri Tsyganov (1923–1977)
* Oleh Krysa (1977–1990)

### Violí II

* Vasily Shirinsky (1923–1965)
* Nikolai Zabavnikov (1965–1990)

### Viola

* Vadim Borísovski (1923–1964)
* Fyodor Druzhinin (1964–1988)
* Mikhail Kugel (1988–1990)

### Violoncel

* Sergei Shirinsky (1923–1974)
* Yevgeny Altman
* Valentin Feigin
* Urmas Tammik (1988–1990)

## Referències

* ↑ Lesser, Wendy. Music for Silenced Voices: Shostakovich and His Fifteen Quartets. Yale University Press, 2011 [Consulta: 21 gener 2017.].
* ↑ Scribner, Bart. «La Folia Review of Doremi Release of Beethoven Quartet Recordings of Shostakovich Quartets». Arxivat de l'original el 2007-11-20. [Consulta: 15 octubre 2007].
* ↑ Jaffé, Daniel. Historical Dictionary of Russian Music, p. 58 [Consulta: 21 gener 2017].
* ↑ «Artist Biography by Robert Cummings». [Consulta: 6 gener 2015].
* 1 2 Fay, Laurel. Shostakovich: A Life. Oxford University Press, 2000, p. 151, 183, 257, 359 (list of premieres), 380. ISBN 0-19-518251-0.
* ↑ «Rijen Shostakovich Page». Arxivat de l'original el 2007-10-30. [Consulta: 15 octubre 2007].
* ↑ «Fuguemasters Shostakovich Page». Arxivat de l'original el 2007-12-20. [Consulta: 15 octubre 2007].

## Enllaços externs

* Pàgina web no oficial i discografia
# Llosa de Maikop

La llosa de Maikop és una resta arqueològica que conté símbols sense desxifrar, possiblement una escriptura de tipus jeroglífica. S'ha atribuït a la cultura de Maikop o una cultura més antiga.

## Descobriment

La llosa de pedra aparegué per casualitat el 1960, al territori de la colònia Koeschevskogo.
La primera publicació sobre la troballa fou en la revista soviètica "Техника — молодежи", núm. 11, de 1964, i després fou investigada també per I. Krupnov I. i G. F. Turchaninov, que feren les primeres temptatives per desxifrar-la.
La llosa amb la inscripció té forma triangular i és al Museu d'Etnografia de Sant Petersburg.

## Datació

La peça s'ha datat de la cultura de Maikop (ca. 3700-2500 ae).
La llosa de Maikop és la creació material més antiga d'aquestes característiques dels pobles aborígens de l'antiga Unió Soviètica i, per tant, de Rússia.

## Referències

* 1 2 3
* ↑ Е. И. Крупнов. О загадочной майкопской надписи // Вопросы истории № 3, М. 1964 г.
* ↑ Г. Ф. Турчанинов.. Л. 1971 г.
* ↑ Н. Г. Ловпаче. Об истоках северокавказского единства
* ↑ Древнеашуйские петроглифы (Западный Кавказ)
* ↑ «Святилище Коэщ в г. Майкопе». Arxivat de l'original el 29 de febrer de 2012. [Consulta: 16 març 2016].
# Fernand Gillet

Fernand Gillet (10è districte de París, 15 d'octubre de 1882 - Boston, 8 de març de 1980) va ser un oboista nord-americà francès i naturalitzat, recordat sobretot per haver estat el principal oboista de lOrquestra Simfònica de Boston del 1925 al 1946. També és conegut per la seva tasca com a professor d'instruments de fusta a diverses institucions destacades dels Estats Units i Canadà. Els seus Exercicis sobre les Gammes, les Intervalles i lStaccato encara són un llibre d'instruccions àmpliament utilitzat per als intèrprets de fusta de les universitats i els conservatoris. "The International Double Reed Society" celebra anualment un concurs musical i un fagot conegut assisteix: al Concurs Internacional Fernand Gillet-Hugo Eugene Fox.

## Vida i carrera

Nascut a París, Gillet va començar a estudiar al Conservatori de París als 14 anys. El seu principal professor al conservatori era el seu oncle, l'oboista francès Georges Gillet (1854-1920). Als 19 anys es va convertir en el principal oboista de lOrquestra Lamoureux i, als 20, es va convertir en el principal oboista de l'Òpera de París. Va romandre en aquest lloc fins a l'esclat de la Primera Guerra Mundial. Durant la guerra va servir de pilot a la Força Aèria Francesa.
El 1925 Gillet es va traslladar als Estats Units per convertir-se en el principal oboista de lOrquestra Simfònica de Boston amb el director Serge Koussevitzky. Va exercir aquest càrrec durant els propers 21 anys, destacant la realització de diversos enregistraments amb l'orquestra. Es va convertir en un ciutadà naturalitzat dels Estats Units l'11 de setembre de 1933, a través del tribunal de districte dels Estats Units per al districte de Massachusetts, Boston. A partir de setembre de 1942, es va unir a la facultat del "New England Conservatory" de Boston on va romandre més de trenta anys. Durant molts anys també va ensenyar simultàniament a les facultats del Conservatori de música del Québec a Mont-real i de la Universitat de Boston. Va continuar ensenyant els darrers anys de la seva vida. Entre els seus destacats alumnes hi havia Marc Lifschey, Robert Freeman, Eugene Lacritz, Jean Northrup, Pierre Rolland, Raymond Toubman i Allan Vogel. En la presa de possessió de Freeman el 1973 com a director de l'"Eastman School", Gillet va obtenir un títol honorífic de DMA.

## Referències

* ↑ Massachusetts Death Index, 1970-2003
* ↑ National Archives and Records Administration (NARA); Washington, DC, Índex de peticions i registres de naturalització del Tribunal de Districte dels Estats Units, 1906-1966, i el Circuit Court dels Estats Units, 1906-1911, per al Districte de Massachusetts; Sèrie de microfilm: M1545; Rotllo de microfilm: 56., 1794-1995 (petició núm. 148905, expedient núm. 374512)
* ↑ https://www.worldcat.org/search?fq=x0:jrnl&q=n2:0738-5854
* ↑ https://www.stokowski.org/Principal_Musicians_Metropolitan_Opera.htm
* ↑ Geoffrey Burgess, Gillet, Georges, Grove Music Online
# Clethrionomys rutilus

Clethrionomys rutilus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a Noruega, Suècia, Finlàndia, Rússia, el Kazakhstan, Mongòlia, la Xina, Corea del Nord, el Japó, els Estats Units i el Canadà. Els seus hàbitats naturals són els boscos de coníferes i els bedollars. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, rutilus, significa ‘vermell groguenc’ en llatí.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; Henttonen, H.; Xéftel, B.; Batsaikhan, N. Clethrionomys rutilus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 27 maig 2016.
* ↑ Entrada «Myodes» d'Animalia (en anglès).
# Quartet de corda núm. 10 (Xostakóvitx)

El Quartet de corda núm. 10 en la bemoll major, op. 118, fou composta per Dmitri Xostakóvitx del 9 al 20 de juliol de 1964 a Dilizhan, una ciutat balneària d'Armènia. El va dedicar a un dels seus amics més propers, el compositor Mieczysław Weinberg. Té una durada aproximada de 22 minuts. Va ser creat pel Quartet Beethoven el 20 de novembre de 1964 a la Sala Petita del Conservatori de Moscou.

## Estructura

Es compon de quatre moviments d'estructura clàssica:
* Andante
* Allegretto furioso
* Adagio
* Allegretto

## Història

Xostakóvitx va escriure de manera simultània el 1964 dos quartets, el 9è i 10è. En el context «antisionista» del poder soviètic, el Desè Quartet que està dedicat al compositor jueu Mieczysław Weinberg, el seu soci de piano a quatre mans (sobretot en el moment de l'avaluació obligatòria de les simfonies del compositor per un comitè cultural encarregat de fer l'examen), apareix com una resistència al règim.

## Anàlisi musical

Tot i seguir l'estructura clàssica de quatre moviments, el quartet destaca per les tensions profundes que Xostakóvitx hi desenvolupa, essent aquestes un dels elements clau del seu impacte musical.
El quartet s'inicia de manera discreta amb un violí solitari que introdueix interrogants musicals. Aquest motiu es respon amb una estructura rítmica obsessiva de tipus anapèstic (curt-curt-llarg), característica de Xostakóvitx. Tot i suggerir un desenvolupament dramàtic amb abundància de material, el compositor sorprèn amb una recapitulació concisa marcada per harmonies inquietants sul ponticello i una resolució aparentment simple.

## Discografia selectiva

* Quartet Borodin, integrals dels quartets a cordes de Xostakóvitx, a Melodya BMG, 1997.

## Referències

* ↑ «Catàleg d'obres de Dmitri Xostakóvitx» (en anglès). Sikorski Musikverlage Hamburg. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2020. [Consulta: 2 desembre 2020].
* ↑ Segons el llibret del 10è Quartet del disc gravat pel Quartet Borodin.
* 1 2 May, Thomas. «Programa de mà» (en anglès). La Phil.
# Museu Dostoievski

El museu Dostoievski (en rus: Литературно-мемориальный музей Ф. М. Достоевского) és un museu literari obert el 1971 a Sant Petersburg i dedicat a la vida i obra de l'escriptor rus Fiódor Dostoievski (1821-1881).
A la cantonada del carrer de Dostoievski, núm. 2 i el passatge dels Ferrers (Кузне́чный переу́лок, Kuznetxni pereúlok), núm. 5, es troba la casa on va viure l'escriptor des de 1878 fins a la seva mort. Aquí va escriure Els germans Karamàzov.

## Història

La vídua de l'escriptor, Anna Dostoiévskaia (1846-1918) va tenir la idea d'obrir un museu dedicat a Fiódor Dostoievski, però fugint dels horrors de la revolució de 1917, va morir a Ialta, Crimea, un any més tard en la solitud, lluny dels seus fills i nets. Tots els objectes reunits en l'antiga casa del famós escriptor van ser recollits per ella i enviats a un magatzem abans de sortir de Petrograd, però molts han desaparegut i la resta, amb algunes excepcions, van ser posteriorment venuts als arxius nacionals.
La iniciativa d'obrir aquest museu la va tenir l'arquitecte Gueórgui Pióntek (1928-2005) a la dècada de 1960. El museu va ser inaugurat amb motiu del cent cinquanta aniversari del naixement de Dostoievski el 1971. Gran part de les peces exposades provenen del net de l'escriptor, Andrei Fiódorovitx Dostoievski (1908-1968) i componen la base del museu. Altres objectes i records familiars van ser cedits per la neboda de l'escriptor, Maria Vladímirovna Savostiànova.

## Museu
### Apartament

El museu està distribuït en dues plantes. L'apartament de l'escriptor és al primer pis i té una exposició permanent. Es tracta d'un apartament de cantonada com quasi tots els vint apartaments en els quals Dostoievski va viure a Sant Petersburg. L'interior consta d'arxius i records contemporanis seus. També es presenten llibres i objectes personals i familiars dels seus descendents disposats de manera que sembli que Dostoievski encara viu allà. L'exposició permanent està dedicada a la vida i obra de l'escriptor.

### Sales d'exposició

Les sales d'exposició de la planta baixa estan dedicades a exposicions d'artistes contemporanis de Dostoievski, amb fotografies i arxius literaris. També es presenten materials amb relació a la formació de l'escriptor, els seus viatges a Europa i la seva activitat literària. Diverses edicions dels seus llibres en diferents idiomes estan disponibles a la vista del públic. També s'organitzen vetllades literàries o musicals. En una sala es projecten pel·lícules relacionades amb l'obra de Dostoievski.
La biblioteca del museu conté quasi vint-i-cinc mil llibres i alguns manuscrits. S'enriqueix amb donacions d'any en any.

## Referències

* ↑ «Литературно-мемориальный музей Ф. М. Достоевского. Музей» (en rus i anglès). web oficial. Arxivat de l'original el 2010-10-27. [Consulta: 21 abril 2016].
* ↑ «История музея» (en rus i anglès). web oficial. Arxivat de l'original el 2016-04-27. [Consulta: 21 abril 2016].
* 1 2 «Разделы музея» (en rus i anglès). web oficial. Arxivat de l'original el 2016-04-27. [Consulta: 21 abril 2016].
# Jaciment arqueològic d'Horts d'en Gussinyer

Horts d'en Gussinyer és un Jaciment arqueològic que està situat al municipi de Castellfollit de la Roca, a la Garrotxa. Es tracta d'un lloc d'habitació sense estructures que podria pertànyer al Paleolític localitzat en camps de conreu entre el poble de Castellfollit de la Roca i la llera del riu fluvià, a tocar de la carretera local que va de Castellfollit a Olot.

## Descobriment i historiografia

Les primeres notícies sobre el jaciment van ser donades per l'erudit local Ramon Campderich i Falgueras qui va realitzar les primeres troballes, i posteriorment,sembla que Jesús Culebras també va trobar-hi restes lítiques.

## Troballes

Com en altres jaciments del mateix tipus de la zona, les restes van aparèixer en una capa de terres llimoses superficials que recobreixen arreu la colada basàltica que conforma l'esperó rocós de Castellfollit. Les restes lítiques no estan descrites i no es poden contextualitzar, tot i que possiblement són prehistòriques.

## Vegeu també

* Prehistòria a Catalunya

## Bibliografia

CULEBRAS, J. "Castellfollit de la Roca". Quaderns de la Revista de Girona. [Girona] núm. 101 (2002), p.8-9. Diputació de Girona.

## Referències

* ↑ Culebras, Jesús «Castellfollit de la Roca». Quaderns de la Revista de Girona, 2002, pàg. 8-9.

## Enllaços externs

* Base de dades del E-Gipci de la Generalitat de Cataluny: https://extranet.cultura.gencat.cat/EGIPCI/login.aspx
# Lluís Arumí i Blancafort

Lluís Arumí i Blancafort (Vic, 23 d'abril de 1863 - 27 de juliol de 1943) fou un escriptor i farmacèutic català.
Fill del confiter de Vic Joan Arumí i Roca i de la garriguenca Maria Blancafort, cursà el batxillerat al Seminari de Vic, la carrera de farmàcia a la Universitat de Barcelona i el doctorat de farmàcia a Madrid. Acabats els seus estudis, durant uns anys es dedicà a la indústria i al comerç, i a principis del segle xx passà a exercir la seva professió a la Garriga entre els anys 1903 i 1916.
El 1910 fou un dels impulsors de la creació de la societat anomenada Junta de Caritat de la Garriga, la qual tenia com a finalitat promoure la beneficència i erradicar la mendicitat al poble. Amb els anys, la Junta de Caritat havia de promoure, entre d'altres actuacions, la construcció de l'Asil-Hospital de la Garriga.
Es casà amb Soledat Villaret i alternà les seves ocupacions professionals amb les seves aficions literàries. Escriví Foteses (una sèrie de quadres de costums), La masia, La canilla del meu mestre, Els terrers de la Plana, La guerra dels carlins vista per un infant i Escoles ménagères agrícoles per noies de pagès (treball editat per l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre de Barcelona). El seu coneixement de l'anglès i la seva admiració per la literatura en aquesta llengua el portaren a traduir algunes obres de Kipling, com per exemple Història d'un eixam d'abelles, i algunes de Mark Twain, com ara El nostre guia d'Itàlia.
També dirigí bona part de les seves activitats en defensa dels interessos agrícoles de Catalunya. A partir de 1912 feu diversos viatges a Bèlgica per mirar d'instal·lar a Vic una rèplica de les Escoles ménangères agrícoles, havent-ne donat conferències a l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre de Barcelona, a la Cambra Agrícola del Vallès i a la Cambra Agrícola de Vic. Gràcies al seu entusiasme per l'agricultura fou elegit president de la Cambra Agrícola de Vic i sots-president de la Junta fundadora del Sindicat Agrícola de Vic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 904 ISBN 84-239-4571-5

## Referències

* ↑ «Metges i farmacèutics catalanistes (1880-1906)». [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «Web Asil-Hospital la Garriga».
# Fernanda Cappelli

Fernanda Cappelli fou una soprano italiana que començà la seva carrera a mitjan segle xix.
Dotada d'una bella veu de soprano, que manejava amb habilitat poc comú i destacant pel seu talent escènic, cantà amb el mateix èxit el gènere dramàtic i el còmic recollint els mateixos aplaudiments a Le Nozze di Figaro i Le Astuzze femminile que en Beatrice di Tenda i La Contessa d'Amalfi.
Cantà durant catorze anys seguits en La Scala de Milà, favor rarament dispensat per aquell públic a cap artista.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 575. (ISBN 84-239-4511-1)
* Treballs per o sobre Fernanda Cappelli Arxivat 2022-12-07 a Wayback Machine. en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Quartet de corda núm. 12 (Weinberg)

El Quartet de corda núm. 12, op. 103, fou compost per Mieczysław Weinberg entre l'agost de 1969 i el maig de 1970. Weinberg va haver d'esperar tres anys per a l'estrena el 14 d'abril de 1971, interpretada pels solistes de l'Orquestra de Cambra de Moscou en una petita sala del Conservatori de Moscou. El va dedicar al compositor Veniamín Bàsner.

## Origen i context

El 1966 Weinberg encara no havia sortit de Moscou des de la seva arribada el 1939 fugint de la guerra i ho va fer per viatjar a la seva ciutat natal Varsòvia per participar en el Festival Internacional de Música Contemporània "Tardor de Varsòvia". Tanmateix, el compositor no va gaudir gaire de l'estada. En primer lloc, es va sorprendre pel fet que tots els seus records de la Varsòvia s'havien esborrat, literalment. En segon lloc, en aquells moments començava una època d'avantguarda molt diferent de la música que Weinberg estava component, força més tradicional. Per tot plegat, la música de Weinberg no va ser molt apreciada al Festival de Varsòvia.
El Quartet núm. 12, al costat del Quart o el Sisè, marca el millor moment del seu període mitjà, etapa que estava experimentant mentre assimilava les influències de Bartók, del dodecafonisme i de l'Escola de Varsòvia.
El tercer moviment, el Presto, és un exemple delsscherzos típics de Weinberg i el seu amic Xostakóvitx, enèrgics, febrils i descontextualitzats, impulsats per una intensa energia rítmica, que tant van dominar amb mestria.

## Moviments

* I. Largo
* II. Allegretto
* III. Presto
* IV. Moderato

## Referències

* ↑ Elphick, Daniel. «The String Quartets of Mieczysław Weinberg: A Critical Study» (en anglès). University of Manchester. [Consulta: 22 febrer 2020].
* ↑ Sławek, Maria «Mieczysław Weinberg: Sonatas for violin and piano». Ressenya del disc interpretat per Maria Sławek. CD Accord, 2014.
* 1 2 Viana, Juan Manuel «La isla del tesoro camerístico: los cuartetos de Weinberg». Scherzo, 357, 12-2019.