OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Casas (Badalona)

Can Casas és una casa de la ciutat de Badalona, al barri de Dalt de la Vila, protegida com a BCIL. Està ubicada a la cantonada de l'avinguda de Martí Pujol, 218, amb el carrer de Barcelona.
És una casa o torre unifamiliar aïllada amb un important espai dedicat a jardí, tancada amb un mur de pedra de perfil sinuós que s'eleva a la part de l'entrada. Està composta de soterrani, planta baixa i pis i una destacada torratxa de forma quadrada. Exemple de casa d'una certa qualitat formal, amb una composició clàssica, però d'estètica continguda, es considera d'estil neoclàssic amb aires noucentistes, incloent-hi formes modernistes, tot i que més rígides. Pel que fa a la seva decoració, els elements ornamentals es redueixen a les cantoneres, imitant carreus rugosos.
Va ser construïda l'any 1922, seguint el projecte de l'arquitecte Salvador Soteras i Taberner.

## Referències

* 1 2 3 «Can Casas (Badalona - Dalt de la Vila - Barcelonès)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «Can Casas». Direcció General del Patrimoni - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ Massot, Josep Maria «L'arquitectura de la ciutat». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 7, 1996, pàg. 59.
# Can Coll (Cerdanyola del Vallès)

Can Coll és una antiga masia del segle xv situada a la serra de Collserola dins el terme municipal de Cerdanyola del Vallès, a la comarca del Vallès Occidental, que es troba al km 2 de la carretera de Cerdanyola a Horta.

## Història

Anteriorment al 1495 era coneguda com a Manso Portell, però en aquest any un fogatge ja parla d'una persona amb el cognom Coll com a propietari. Al llarg dels segles posteriors, la masia creix i s'amplia diverses vegades, fins a la construcció de la capella adossada a la casa el 1845. Al llarg del temps se li va afegir tot un seguit de cossos i dependències agrícoles ordenades al voltant d'un gran pati i, al segle xix, la capella. A l'exterior hi ha l'era i una bassa. Tot i el pes de les activitats forestals, el conreu de la vinya i la producció de vi van ser les activitats agrícoles més importants que s'hi desenvolupaven.
La família Coll va ser molt influent a Cerdanyola i hom diu que el comú de Sant Martí es va reunir en alguna ocasió a la masia. Va ser adquirida l'any 1928 (escripturada el 1935), quasi e estat de ruïna, per Joan Serra Sian, que hi va fer grans obres i la va convertir en una explotació agrícola moderna. El 1987, la finca és adquirida per la Corporació Metropolitana de Barcelona, i, un any després, es rehabilita una part de la masia i s'inaugura el Centre d'Educació Ambiental Can Coll. Ha sigut reformada en diverses ocasions, la darrera el 1992. Avui, a més de centre d'educació ambiental del Parc Natural de la Serra de Collserola, que acull escolars d'educació infantil, primària i grups d'Eso i Batxillerat, funciona també com a centre d'informació i acollida del Parc els diumenges.

## Edifici

Can Coll, situada a Valldaura, és formada per un conjunt d'edificis de diverses èpoques i estils. L'edifici principal té planta baixa, un pis i golfes, amb coberta de teula a quatre vessants. La façana principal, a migdia, és formada per dos cossos unificats d'estructura simètrica i dues construccions laterals afegides. El cos esquerre presenta una gran porta d'accés adovellada d'arc de mig punt; la resta d'obertures són rectangulars i estan emmarcades en pedra a la planta i al pis, i d'arc escarser a les golfes. El cos dret té la porta d'arc escarser, i la resta d'obertures són de la mateixa tipologia que les de la banda esquerra. A la part davantera hi ha un altre edifici de maó, unit a la construcció principal per una tanca que delimita un gran pati. Aquest segon edifici s'obre al paisatge de Collserola mitjançant una gran terrassa amb columnes salomòniques de maó. Són remarcables els jardins.

## Referències

* ↑ Bofarull, Anna Maria «De Passeig per la casa del sr Coll». Sàpiens [Barcelona], núm. 95, 9-2010, p. 63. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Romaní, Daniel «Masies al cor de parcs naturals». Diari Ara [Barcelona], 19-11-2011, p.40. ISSN: 2014-010X.
* ↑ «Can Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].

## Enllaços externs

* Can Coll al web del Parc de Collserola
# Can Gorgot

Can Gorgot és una casa del municipi de Vilamaniscle (Alt Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional, també conegut amb el nom de Castell de Vilamaniscle.

## Descripció

A la part més alta del poble de Vilamaniscle hi ha un gran casal conegut amb el nom de Castell de Vilamaniscle. Tot i ser anomenat castell no té aspecte d'una fortalesa, ni tan sols el d'un palau, sinó el d'una gran masia fortificada. El nom de Castell de Vilamaniscle, ve segurament a causa de les enormes proporcions i la situació preemient dins el nucli urbà.
Presenta planta rectangular, i disposa de planta baixa i dos pisos. La coberta és a dues aigües. A la façana principal hi destaca un gran portal adovellat d'arc de mig punt de pedra calcària ben tallada. Damunt la clau de l'arc hi ha un emblema en relleu, amb decoració barroca, amb una inscripció que resa: NADA SIN DIOS. L'aparell de pedruscall apareix en tot l'edifici a excepció del perímetre de les obertures, on s'aprecien carreus ben escairats que permeten remarcar-les visualment. A la part superior de la façana i del llenç nord es conserven dues grans mènsules que devien sostenir un matacà defensiu. En aquest mateix sentit s'obriren algunes espitlleres que avui apareixen cegades. Al mur de ponent hi ha sageteres.
L'interior del casal es troba en un estat deplorable: la teulada s'ha enfonsat en diferents punts, alguns llenços dels murs s'han enrunat, etc. El juny 2022 l'ajuntament va començar la restauració: un projecte de llarga durada, atès l'estat malmès de l'edifici.

## Història

Està documentat al fons patrimonial de la família Gorgot (propietaris i residents a la torre Galatea de Figueres). Joan Gorgot i Llombart, fill de Miquel Gorgot i Anna Simon i Llombart va fer fortuna amb el comerç. Va casar-se amb Rosa de Cremadelles; el 3 de desembre de 1651, va adquirir, per compra feta als nobles Donna Maria de Lanuça i de Rocabertí, vídua relicta del noble Don Bonaventura de Lanuça i de Montbuy, senyor dels castells de Vilarig, Palau Çaverdera i Ceret, i al noble Don Josep de Lanuça i de Montbuy, comte de Plasencia, fill de dit matrimoni, el castell, lloc i terme de Vilamaniscle, amb tots els seus drets, pertinences i jurisdicció civil i criminal.

## Referències

* ↑ «Casa Can Gorgot o Castell de Vilamaniscle». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. [Consulta: 9 gener 2023].
* 1 2 3 «Can Gorgot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ Navarro, Josep López. «Vilamaniscle inicia la restauració del Castell, «un projecte ambiciós»». Empordà, 08-06-2022. [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ «In Memoriam de Can Gorgot de Vilamaniscle». Conèixer Catalunya, 15-06-2019. [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ Negre i Pastell, Pelai «La Casa Gran. Notes històriques». Annals de l’Institut d’Estudis Empordanesos, vol. 11, 1976, pàg. 123, nota núm. 24.
# Can Sants (Castellcir)

Can Sants és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada en el sector central-oriental del terme, al sud-est del nucli principal del poble de Castellcir, el Carrer de l'Amargura. És a la dreta de la riera de Castellcir, al sud i a prop de Sant Andreu de Castellcir. És també al sud-oest del Molí del Bosc i més lluny en la mateixa direcció de la masia del Bosc. També al sud-est seu hi ha els antics molins del Molí Nou i del Mig. Can Sants consta documentat el 1666.
Mena a la masia el Camí de Can Sants.

## Referències

* ↑ «Can Sants (Castellcir - Moianès)». Pobles de Catalunya, s.d. [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «Can Sants (Castellcir)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Rodríguez, 2009.

## Bibliografia

* Dantí i Riu, Jaume; Ruiz i Calonja, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, 1993. ISBN 978-84-232-0459-5.
* Rodríguez Lara, R José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Rafael Dalmau, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Can Sona Vell

Can Sona Vell fou una masia a Pallejà en ple nucli de població, molt a prop del castell d'aquesta vila, del qual només era separada per un carrer estret, i de lloc que ocupava la primitiva església.
L'edifici era de planta trapezoïdal, amb l'entrada per llevant. A la planta baixa hi havia tres arcades ogivals, una de les quals sostenia dues seccions d'un sostre enteixinat d'època barroca amb al·legories d'oficis. Al celler, hi havia dos arcs de mig punt i un d'escarser, tots de pedra picada. A la cuina es conservava una gran llar de foc de campana.

## Història

Hom suposa que Can Sona Vell és anterior a la reforma del castell (1590). Es té constància de la seva existència el 1600, el 1716 era en mans dels Albareda, el segle xix era ja propietat de la família Ricart
Pot ser que fos construïda el segle xiv o abans i reformada el segle xvi o XVII.
Juntament amb el castell originà un conjunt de força interès urbanístic i històric, especialment significatiu per a la vila de Pallejà que no conserva en el nucli urbà cap altre monument d'origen medieval fora d'aquests dos.
Deshabitada des del 1974 el municipi feu gestions per comprar-la i destinar-la a serveis socials i culturals. Amb tot la construcció fou enderrocada el maig del 1986, després que el ple municipal en declarés la ruïna.

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 «Masia Can Sona Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 febrer 2016].
* ↑ «Resolución de 2 de septiembre de 1994, del Departamento de Cultura, por la que se deja sin efecto la incoación de expediente de declaración como bien cultural de interés nacional en la categoría de monumento de la masía de Can Sona Vell, en Pallejá.» ( PDF) (en castellà). BOE, núm. 233, 29-09-1994, p. 30280 [Consulta: 10 octubre 2019].

## Bibliografia

* González Moreno-Navarro, Antoni. dir.; Quaderns científics i tècnics de restauració monumental : Assaig i recerca : monogràfics : Avinyonet del Penedès, Barcelona, Cardona, Muntanyola, Sant Cugat del Vallès, Sant Llorenç Savall, Súria., 2008
# Campionat del Món de Trial indoor 1997

La temporada de 1997 del Campionat del Món de Trial indoor fou la 5a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 10 proves puntuables, celebrades entre el 24 de novembre de 1996 i el 21 de març de 1997. Dues de les proves programades es disputaren als Països Catalans: el Trial Indoor de Barcelona (8 de febrer) i el de Canillo (1 de març).
Durant aquella temporada, el Campionat s'anomenà oficialment FIM Indoor World Cup. Dougie Lampkin guanyà el títol, aconseguint així el primer dels seus 5 campionats mundials indoor consecutius, que juntament amb els seus 7 mundials de trial a l'aire lliure el situen com al segon pilot amb més títols mundials en la història del trial, darrere de Toni Bou amb 16 (a data de setembre de 2014).

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Dougie Lampkin | Beta | 165 |
| 2 | Marc Colomer | Montesa Honda | 159 |
| 3 | Amós Bilbao | Gas Gas | 118 |
| 4 | Tommi Ahvala | Fantic | 98 |
| 5 | Graham Jarvis | Scorpa | 91 |
| 6 | Bruno Camozzi | Gas Gas | 90 |
| 7 | Steve Colley | Gas Gas | 58 |
| 8 | Jordi Tarrés | Gas Gas | 25 |
| 9 | Gabriel Reyes | Montesa Honda | 20 |
| 10 | Joachim Hindren | Gas Gas | 11 |

## Referències

* «FIM Indoor World Cup 1997» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2011. [Consulta: 14 setembre 2011].
# Campionat del Món de Trial indoor 2003

La temporada de 2003 del Campionat del Món de Trial indoor fou l'11a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava d'11 proves puntuables, celebrades entre l'1 de desembre de 2002 i el 21 de març de 2003. Dues de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Canillo (1 de desembre) i Barcelona (2 de febrer).
Aquella temporada, Adam Raga guanyà el primer dels seus 4 campionats mundials indoor consecutius.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Adam Raga | Gas Gas | 197 |
| 2 | Dougie Lampkin | Montesa Honda | 179 |
| 3 | Albert Cabestany | Beta | 169 |
| 4 | Marc Freixa | Scorpa/Montesa | 148 |
| 5 | Takahisa Fujinami | Honda | 132 |
| 6 | Graham Jarvis | Sherco | 118 |
| 7 | Steve Colley | Gas Gas | 28 |
| 8 | Fumitaka Nozaki | Scorpa | 25 |
| 9 | Bruno Camozzi | Beta | 17 |
| 10 | Marc Colomer | Gas Gas | 11 |

## Referències

* «FIM Indoor World Championship 2003» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 14 setembre 2011].
* «Indoor Trial World Championship Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM, 2003. Arxivat de l'original el 9 de març 2012. [Consulta: 14 setembre 2011].
# Canis armbrusteri

Canis armbrusteri és una espècie extinta de mamífer carnívor de la família dels cànids que visqué a Nord-amèrica durant el Plistocè, fa entre 11.700 anys i 1,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Arizona, Arkansas, Carolina del Sud, Florida, Kansas, Maryland, Nou Mèxic, Pennsilvània, Texas i Virgínia (Estats Units). Era un xic més petit que el llop Canis lupus occidentalis, però tenia les dents molt diferents. El nom específic armbrusteri fou triat en honor de Raymond Armbruster, que havia portat l'atenció dels científics al jaciment on posteriorment es descobriria el material emprat per descriure C. armbrusteri.

## Referències

* 1 2 Entrada «Canis armbrusteri» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ Gidley, 1913, p. 98.
* ↑ Gidley, 1913, nota a peu de pàgina núm. 1.

## Bibliografia

* Gidley, J. W. «Preliminary report on a recently discovered Pleistocene cave deposit near Cumberland, Maryland» (en anglès). Proceedings of The United States National Museum, 46, 1913, pàg. 93-102. DOI: 10.5479/si.00963801.46-2014.93.
# Cantereller

Un cantereller o cantirer era un menestral que tenia l'ofici de fer càntirs i vendre'ls. A Lleida era un ofici sobretot en mans de membres de la comunitat musulmana. Altres menestrals que treballaven la terrissa eren els ollers, els rajolers, etc., especialitzats a fer olles o rajoles.

## Referències

* ↑ «cantirer | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV), plana 56. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0
# Cantherhines pardalis

Cantherhines pardalis és un peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Descripció

Els adults poden assolir 25 cm de longitud total. És inofensiu per als humans. Menja organismes bentònics.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 2-20 m de fondària. Es troba des del Mar Roig fins a Sud-àfrica, el sud del Japó i el sud-est d'Oceania. També és present a l'Atlàntic oriental (Golf de Guinea, Annobón i la costa meridional d'Àfrica).

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ Rüppell, W. P. E. S., 1835-1838. Neue Wirbelthiere zu der Fauna von Abyssinien gehörig. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. 1-148, Pls. 1-33.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Harmelin-Vivien, M.L. i J.-C. Quéro, 1990. Monacanthidae. p. 1061-1066. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Sommer, C., W. Schneider i J.-M. Poutiers, 1996. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Somalia. FAO, Roma, Itàlia. 376 p.
* ↑ Lieske, E. i R. Myers, 1994. Collins Pocket Guide. Coral reef fishes. Indo-Pacific & Caribbean including the Red Sea. Harper Collins Publishers, 400 p.

## Bibliografia

* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Randall, J. E., 1964: A revision of the filefish genera Amanses and Cantherhines. Copeia 1964 (núm. 2): 331-361.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
# Cantó de Besançon-Sud

El cantó de Besançon-Sud és una antiga divisió administrativa francesa, situada al departament del Doubs i a la regió de Borgonya-Franc Comtat.
En aplicació del Decret núm. 2014-2402 de 25 de febrer de 2014, el cantó de Besanzón-Sud va ser suprimit el 22 de març de 2015 i les seves 12 comunes van passar a formar part; nou del nou cantó de Besanzón-5, dos del nou cantó de Besanzón-6 i la fracció de la comuna que li donava el seu nom es va unir amb les altres perquè, per mitjà d'una reestructuració cantonal, fossin creats els nous cantons de Besanzón -1, Besanzón-2, Besanzón-3 Besanzón-4, Besanzón-5 i Besanzón-6.

## Municipis

* Arguel
* Besançon (part)
* Beure
* Fontain
* Gennes
* La Chevillotte
* La Vèze
* Le Gratteris
* Mamirolle
* Montfaucon
* Morre
* Saône

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1951-1982 | Auguste Joubert | CNI |
| 1982-2001 | Michel Bittard | RPR |
| 2001- | Yves-Michel Dahoui | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Pàgina web amb informació sobre el desaparegut cantó (en francès)». Arxivat de l'original el 2016-04-01. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Decreto ministerial nº 2014-240 donde se especifica la nueva distribución cantonal del departamento de Doubs. Consultado el 15 de marzo de 2016 (francès)
# Cançó de bressol

Una cançó de bressol o de bres, dita també noninó a les Balears, és una cançó suau destinada a fer dormir un infant. El fet de cantar una melodia mentre es gronxa suaument un infant, perquè es relaxi i s'adormi plàcidament, és un costum molt arrelat en pràcticament totes les cultures i a totes les èpoques, com ho demostren la gran quantitat de cançons de bressol existents arreu del món.

## Cançons de bressol en la música tradicional

El repertori tradicional català conté un bon nombre de cançons de bressol. Algunes són petites cantarelles que les mares cantaven a mitja veu mentre gronxaven el bressol o amanyagaven el nadó, però n'hi ha d'altres que contenen algunes de les melodies més inspirades del nostre cançoner, com ara El Noi de la Mare, El cant dels ocells o El poder del cant. Algunes d'aquestes cançons s'han popularitzat com a nadales pel fet que la Mare de Déu canta al nen Jesús per fer-lo dormir.

### Cançó de bressol popular del País Valencià

Non-non, xixet, ha caigut un baquet, s'ha trencat la cameta i ara està coixet.
Non-non, xixet, el xixet se n'ha anat i el xiquet ha restat.

### Cançó de bressol popular de les Balears

Noninó li diu sa mare, noninó an es petitó; noninó com lo gronxava, noninó, noninó.

### Vou, veri, vou cançó de bressol popular de les Balears

Horabaixa post es sol plorinyava l'infantó; no ploreu, angelet, no, que mumareta no ho vol.
Noninó, noninó, una engronsadeta pes nin petitó.

## La 'berceuse" en la música culta

Alguns dels més reconeguts músics de tots els temps han compost belles cançons de bressol que han arribat a fer-se molt populars. Sens dubte la més popularitzada ha estat el Wiegenlied Op. 49 núm. 4 de Johannes Brahms, que és la melodia que sona en la gran major part de ginys per a nadons.
Summertime, un dels temes principals de l'òpera Porgy and Bess de George Gershwin, Summertime, és una altra famosa melodia que va néixer com a cançó de bressol.
Berceuse és el nom que s'acostuma a donar a temes instrumentals inspirats en la cançó de bressol. Aquest és el cas de la Berceuse Op.57 en Re b major, de Frédéric Chopin, que és una cançó de bressol en forma de variacions. Un altre exemple és la Berceuse sur le nom de Fauré de Maurice Ravel o la Berceuse de l'Ocell de foc d'Ígor Stravinski.

## Cançons de bressol en la música popular catalana

Cançons com "Nin non" de Lluís Llach o Bona nit d'Els Pets són una bona mostra de cançons de bressol en la música popular catalana actual.

## Notes

* ↑ Joan Amades: Folklore de Catalunya. Cançoner

## Vegeu també

* Vou, veri, vou

## Enllaços externs

* Algunes partitures de cançons de bressol tradicionals catalanes
* Lletra d'algunes cançons de bressol cantades
* Cançons de bressol a Festes.org
# Cap de Sant Sebastià

El cap de Sant Sebastià és un cap de la Costa Brava, situat a Llafranc, al municipi de Palafrugell. Delimita el punt nord de l'espai conegut com a Mar catalana, juntament amb el cap de Favàritx a la costa de Menorca. Als grans penya-segats del cap s'hi poden trobar atzavares, figueres, pinedes i alzinars.
L'última punta del cap de Sant Sebastià, que mirava en direcció a Llafranc, es coneix amb el nom del Pinell.

## Far de Sant Sebastià

Dalt del promontori del cap, hi ha el conegut far de Sant Sebastià, a una altitud de 168 metres sobre el nivell del mar, amb la seva llum que arriba fins a 32 milles nàutiques, cosa que el fa el més potent del litoral català i un dels de més gran abast del món.

## Imatges

* Delimitació de la Mar Catalana
* far de Sant Sebastià
* Conjunt Monumental de Sant Sebastià de la Guarda

## Referències

* ↑ El cap de Sant Sebastià a la Cartoteca digital
* ↑ Bougis, P., Ginat, M. i Ruivo M. (1957). Contribution à l'hydrologie de la Mer Catalane. Result.Camp.Pr.Lacaze-Duthiers, II: 1-6.
* ↑ TUDELA, Joan, El Cap de Sant Sebastià Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Diari Avui, 21 de juliol del 1989.
* ↑ Castelló, Josep. El perfil de la costa: Palafrugell, Mont-ras i les illes Formigues. Palafrugell: Josep Castelló, 2003.
* ↑ Figarola Pàmpano, David «El nou Far cultural de Palafrugell». Revista de Palafrugell, núm. 222, 4-2012, p. 8 [Consulta: 5 abril 2012].
* ↑ «El concessionari del Far pagarà la inversió del Centre d'Interpretació». Revista de Palafrugell, núm. 223, 5-2012, p. 5 –7 [Consulta: 26 maig 2012].