OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Palau-solità i Plegamans

L'escut oficial de Palau-solità i Plegamans té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: 1r d'or, 4 pals de gules, i ressaltant sobre el tot un palau d'argent obert somat d'una pala de sable; 2n de gules, una mà d'argent, i la bordura dentada d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 7 d'octubre de 1997 i publicat al DOGC el 30 del mateix mes amb el número 2507. Palau-solità fou esmentat per primera vegada l'any 955, i Plegamans el 962; els dos pobles es van fusionar el 1698 i van formar un municipi reial. La partició superior mostra les armes parlants de Palau-solità, també anomenat la Sagrera: un palau amb una pala al capdamunt, i els quatre pals de Catalunya en record de la jurisdicció reial sobre la localitat. A la partició de sota es veuen les armes parlants dels senyors del castell de Plegamans, els Vilatorta: una mà d'argent sobre camp de gules amb bordura dentada d'argent.

## Significat

L'escut representa els dos pobles que es van unir per crear el poble actual. Aquests dos pobles eren:
- Palau-solità: Representat pel palau blanc amb una la pala negre a sobre i una senyera al fons
- Plegamans: Representat amb la mà blanca amb fons vermell.
La corona significa que és poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 7 d'octubre de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Palau de Plegamans.» (pdf). DOGC núm. 2507. Generalitat de Catalunya, 30-10-1997. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «Escut de Palau-solità i Plegamans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Escut de Pardines

L'escut oficial de Pardines té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, una vall d'or amb 4 pals de gules, acompanyada d'una estrella d'argent dins un llunell d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 d'agost del 2000 i publicat al DOGC el 15 de setembre del mateix any amb el número 3226.
L'estrella i els llunells d'argent són una al·lusió al protomàrtir sant Esteve, patró del poble. La primera partició, ondada, de sinople representa la vall de Pardines, per on discorre el riu Segadell. Els quatre pals o armes reials de Catalunya de la segona partició recorden que la localitat va pertànyer a la corona des del segle xiv.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Ripollès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 d'agost de 2000, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Pardines.» ( PDF). DOGC núm. 3226. Generalitat de Catalunya, 15-09-2000. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Parlavà

L'escut oficial de Parlavà té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat: d'argent; i de gules; ressaltant sobre el tot una mola de l'un en l'altre. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 9 d'octubre de 1995 i publicat al DOGC el 3 de novembre del mateix any amb el número 2123. Es va publicar una correcció d'errada al DOGC número 2163 el 2 de febrer de l'any següent.
La mola és una al·lusió al martiri de sant Feliu, patró del poble, que fou llançat al mar amb una pedra de molí lligada al coll. Els esmalts, argent i gules, provenen de les armes dels bisbes de Girona, senyors de Parlavà des del 1314.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 9 d'octubre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Parlavà. (Correcció d'errada en el DOGC núm. 2163, pàg. 943, de 2.2.1996).» (pdf). DOGC núm. 2123. Generalitat de Catalunya, 03-11-1995. [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ «CORRECCIÓ D'ERRADA a la Resolució de 9 d'octubre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Parlavà (DOGC núm. 2123, pàg. 7995, de 3.11.1995).» (pdf). DOGC núm. 2163. Generalitat de Catalunya, 02-02-1996. [Consulta: 25 octubre 2013].
# Escut de Piles

L'escut de Piles és un símbol representatiu oficial de Piles, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | Escut quadrilong de punta redona. En camp d'atzur, una torre d'or, maçonada i aclarida de sable. Per timbre, una corona reial oberta. | » |

## Història

L'escut fou aprovat per Resolució de 10 de febrer de 2011, de la Conselleria de Solidaritat i Ciutadania, publicada al DOCV núm. 6.462, de 17 de febrer de 2011.
L'escut fa referència a la torre de guaita de Piles, l'edifici més emblemàtic del municipi. Es tracta d'una construcció defensiva bastida vora mar per avisar dels atacs dels pirates barbarescos, ja esmentada al segle XVI.

## Referències

* 1 2 «Resolució de 10 de febrer de 2011, del conseller de Solidaritat i Ciutadania, per la qual s'aprova l'escut del municipi de Piles» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 6.462, 17-02-2011, pàg. 7.082 [Consulta: 3 febrer 2016].
* ↑ «Torre Vigía». [Consulta: 3 setembre 2022].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut de Polinyà

L'escut oficial de Polinyà té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un món d'atzur creuat i cintrat d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 2 de març de 1995 i publicat al DOGC el 13 del mateix mes amb el número 2023.
El senyal tradicional és el món, atribut de sant Salvador, patró del poble.

## Vegeu també

* Bandera de Polinyà
* Escuts i banderes del Vallès Occidental

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de març de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Polinyà.» (pdf). DOGC núm. 2023. Generalitat de Catalunya, 13-03-1995. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Pontós

L'escut oficial de Pontós té el següent blasonament:
    Escut caironat partit: 1r de sinople; 2n d'argent; ressaltant sobre la partició un pont de 2 ulls de l'un en l'altre. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 d'octubre de 1999 i publicat al DOGC el 26 de novembre del mateix any amb el número 3024.
El pont és un senyal parlant tradicional al·lusiu al nom del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 d'octubre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Pontós.» ( PDF). DOGC núm. 3024. Generalitat de Catalunya, 26-11-1999. [Consulta: 27 juliol 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà
# Enric d'Ofterdingen

Enric d'Ofterdingen (Heinrich von Ofterdingen) és un personatge, amb tota probabilitat un personatge de ficció, que es creu que fou un cèlebre Minnesänger, nascut a Saxònia a finals del segle xii.
Hauria passat part de la seva vida en la cort de l'arxiduc d'Àustria Leopold, i hauria guanyat la justa literària del castell de Wartburg, on, segons la tradició, hauria conegut Wolfram von Eschenbach. Se li atribueixen una part de les faules reunides amb el títol de Llibre dels herois.
No hi ha proves irrefutables de la seva existència; la llegenda al voltant de la justa literària de Wartburg començà a crear-se ja a l'Edat Mitjana. Heinrich von Ofterdingen és conegut principalment per la novel·la de Novalis, que du per títol Heinrich von Ofterdingen, publicada pòstumament el 1802 (i traduïda al català per Joan Maragall), pel conte Der Kampf der Sänger (La lluita dels cantors, inclòs al recull Die Serapionsbrüder de 1819) d'E. T. A. Hoffmann i per la realització dramàtica en l'òpera de Richard Wagner, Tannhäuser und der Sängerkrieg auf Wartburg (Tannhäuser i la tençó del Wartburg, 1845). Precisament, Wagner s'inspirà en l'obra de Christian Theodor Ludwig Lucas Ueber den Krieg von Wartburg (Sobre la "guerra" de Wartburg, 1838) per a la seva òpera.
A principis del segle XX escriptors alemanys nacionalistes retraten Heinrich von Ofterdingen com a defensor de la veritable poesia alemanya i fins i tot com a autor del cantar dels Nibelungs. Alguns altres historiadors pensen que la seva existència és un mite inventat per autors dels segles xvii i XIX.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 836 (ISBN 84-239-4539-1)
# Constitució espanyola de 1845

La Constitució Espanyola del 1845 era de tendència liberal molt conservadora, que recollia els principis polítics del Partit Moderat:
* Sobirania conjunta del rei i de les Corts Generals.
* Monarquia constitucional amb una clara preponderància del monarca sobre les Corts Generals.
* Confessionalitat catòlica de l'Estat.
* Sistema parlamentari bicameral.
* Sufragi censatari molt restringit.
Va estar en vigor fins al 1868, llevat del Bienni Progressista (1854-1856).

## Referències

* ↑ Palomero Caro, Rafael i Pérez Rodríguez, Josep Maria: Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. Castellnou Edicions. Barcelona, abril del 2006. Col·lecció Minimanual, núm. 14. ISBN 84-9804-211-9. Plana 47.

## Enllaços externs

* Història de la Constitució Espanyola del 1845. (castellà)
* Explicacions sobre les diverses Constitucions espanyoles en català (pàgina web allotjada a Buxaweb.com)
# María Romilda Servini de Cubría

María Romilda Servini de Cubría (San Nicolás de los Arroyos, província de Buenos Aires, 1 de desembre de 1936) és una jutgessa argentina a càrrec del Jutjat Federal núm. 1 de la Capital Federal.
Va estudiar dret a la Universitat de Buenos Aires i va ser nomenada Defensora Oficial. En aquest càrrec va defensar Isabel Perón, en aquells moments processada per la Junta Militar argentina. Posteriorment va ser nomenada jutgessa de menors. En aquesta posició es va encarregar de diversos casos d'apropiació d'infants i va ser la primera de restituir els menors dels desapareguts per la dictadura.
El 19 de novembre de 1990 va assumir el càrrec de jutge nacional en el tribunal criminal i correccional núm. 1 amb competència electoral, nomenada pel president Carlos Menem. Va tenir a càrrec seu la causa anomenada Yomagate, en què s'acusava la cunyada del president, Amira Yoma, de rentar diners de narcotràfic. Així va entrar en conflicte amb la petició que li feia el jutge Baltasar Garzón.
Va interrogar Michael Townley el 9 de novembre de 1999. Aquest li va confessar com havien assassinat el general Carlos Prats i la seva esposa i com va fugir a Xile el 1973 per eludir la justícia després de l'assassinat d'un obrer durant el govern de Salvador Allende i la seva integració posterior al DINA.
L'any 2008 interposà un recurs per tal de bloquejar informació que l'afectava, sense haver donat el seu consentiment, als buscadors Google i Yahoo! Tanmateix, se'n va desestimar el recurs.
El setembre de 2013, Servini de Cubría obrí una causa per investigar el robatori de nadons ocorregut, segons els querellants, durant el franquisme a Espanya.
El 16 d'octubre de 2021 la jutgessa va ordenar el processament de l'ex-ministre d’Interior espanyol Rodolfo Martín Villa per diversos homicidis durant el franquisme, dins la querella coneguda com querella argentina contra els crims del franquisme.

## Vida personal

Servini va conèixer Juan Tomás Cubría a la Universitat de Buenos Aires mentre cursava els estudis de Dret. El 1959 es casaren i tingueren un fill. Tomás va ser designat agregat militar a Río de Janeiro, on la parella va viure dos anys.

## Referències

* 1 2 3 lanacion.com.ar, María Romilda Servini de Cubría: una jueza amiga del poder
* 1 2 pagina12.com.ar, Todo sobre servini
* 1 2 La Confesión clave de Michael Townley
* ↑ clarin.com, Revocaron la orden que obligaba a Google a "borrar" a Servini de Cubría Arxivat 2009-06-15 a Wayback Machine.
* ↑ criticadigital.com, Servini de Cubría perdió la primera batalla contra internet Arxivat 2009-06-15 a Wayback Machine.
* ↑ «Víctimas del robo de bebés durante el franquismo llevan su denuncia a Argentina» (en castellà). RT. RT Actualidad [Consulta: 1r febrer 2014]. «El consulado de Argentina en Madrid ha recibido este viernes las primeras denuncias de víctimas del 'robo de bebés' cometido durante el franquismo en España como parte de la querella que investiga la jueza María Servini de Cubría.»
* ↑ «Martín Villa, processat per les matances de Vitòria i Pamplona». [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ lanacion.com.ar, María Romilda Servini de Cubría: una jueza amiga del poder
# María de las Mercedes de Merlín

María de las Mercedes de Merlín comtessa de Jabuco (L'Havana, Cuba, 5 de febrer de 1789 - París, 31 de març de 1852) fou una escriptora i cantant cubana.
De jove va viatjar per Alemanya, Suïssa, Gran Bretanya, Estats Units i Itàlia. A Madrid va contraure núpcies en 1811 amb el general francès Antonio Cristobal Merlín, Comte de Merlín, llavors cap de la guàrdia del rei Josep Bonaparte, de qui ella adquiriria el títol nobiliari amb el que seria coneguda a Cuba, els Estats Units i Europa. En 1839, en morir el seu espòs va ser llavors que es va incrementar la seva copiosa producció literària al refugiar-se en ella. Transcorregut un temps va tornar a Cuba. Va visitar La Havana, la seva ciutat natal, i va mantenir un enjudiós intercanvi epistolar amb els seus antics i presents amics parisencs. Aquestes cartes van ser recopilades en un llibre de la seva autoria publicat en francès, titulat "La Havane".
La seva posició social, la seva bellesa i talent, aviat li donaren una extraordinària reputació, tant en la cort espanyola com a París, on es traslladà després. En la capital francesa organitzà un gran nombre de concerts de beneficència, en els que hi prengué part, ensems fou decidida protectora de tots els artistes principiants, devent-li Giovanni Matteo Mario i Giulia Grisi l'haver pogut cantar en l'Òpera de París.
La seva activitat periodística i literària va ser enorme. Va col·laborar amb articles i altres documents en els diaris El Siglo, Faro Industrial de La Havana, i El Colibrí. "La Havane" es va convertir en una tribuna per denunciar el dany provocat al desenvolupament econòmic de Cuba a causa dels mètodes de govern emprats per les autoritats espanyoles a l'illa.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 2578 ISBN 84-239-4582-0
# María del Rosario de Ajuria e Idígoras

María del Rosario de Ajuria e Idígoras (Vitòria, 1844 - Madrid, abans de 1915) va ser una propietària i pintora basca.
Va néixer a Vitòria el 1844, filla de l'industrial Luis de Ajuria y Atauri, que ocupà diversos càrrecs polítics, entre els quals el d'alcalde la ciutat en set ocasions, i de Francisca de Idígoras y Unamúnzaga, filla d'una família noble.
Segons Manuel Ossorio, va ser pintora d'afecció. Va ser deixebla de Juan Ángel Sáez. Va presentar cinc quadres de gènere a l'Exposició Provincial de Belles Arts de Vitòria el 1867, molt elogiats per la premsa.
Es va casar amb Luis Ortiz de Zárate y Hernanz, un petit propietari madrileny amb el qual es va traslladar a viure a la capital el 1871. El 1897 va ingressar a la Congregació de San Ignacio, una associació formada per bascos instal·lats a Madrid. Va morir abans de 1915, any en què el seu marit va donar una custòdia a la Fàbrica de San Pedro de Vitòria per mandat de la seva esposa.

## Referències

* ↑ «Ajuria, Rosario» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. Fondo Bernardo Estornés Lasa. [Consulta: 2 desembre 2021].
* 1 2 Ruiz de Azúa y Martínez de Ezquerecocha, Estíbaliz. La congregación de San Ignacio. El asociacionismo vasco en Madrid en el umbral del siglo XX (en castellà). Vitòria: Govern Basc, 2016, p. 156-157, 293.
* 1 2 Manzanos Arreal, Paloma; Vives Casas, Francisca. Las mujeres en Vitoria-Gasteiz a lo largo de los siglos. Recorridos y biografías (en castellà). Vitòria: Ajuntament de Vitòria, 2001, p. 149.
* 1 2 Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 14.
* ↑ Sainz Gil, Ana María «La pintura del siglo XIX en el País Basco: periodos y generaciones de pintores». KOBIE (Serie Bellas Artes), núm. 9, 1992-1993, pàg. 200.
* ↑ Rivas Carmona, Jesús (coord.). Estudios de Platería. San Eloy 2005 (en castellà). Múrcia: Universitat de Múrcia, 2005, p. 287.
# Mas del Roger

El Mas del Roger o Mas de Dalt és una obra de Cabassers (Priorat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt d'edificis compost per un de principal i diversos auxiliars, amb una bassa propera. Consta de dos masos: el Mas de Dalt (sovint anomenat Mas Roger, com si aquest nom només es referís a aquest mas i no de tota la finca) i el Mas de Baix, a menys de 200 metres en línia recta l'un de l'altre. L'edifici principal, el Mas de Dalt, conté l'habitatge i una capella dedicada a Sant Miquel. El cos bàsic té planta baixa, amb dues portes, un pis, amb diverses finestres, i golfes, amb una sèrie d'arcades. La capella, perpendicular al cos principal, és de planta i dos pisos amb un campanar d'espadanya. El conjunt és generosament decorat amb ceràmiques i la resta pintadeta de blanc. El grup d'edificis es presenta mínimament urbanitzat, amb voreres i fanals.

## Història

El mas Roger es troba ja documentat el 1451, en una anotació al llibre de Corts del batlle de la baronia de Cabassers del 13 de febrer d'aquell any. Explotava amplies superfícies. Entre els anys 20 i els 30 del segle xx, fou modificat, renovat i engrandit, conferint-li el seu aspecte actual. La capella fou particularment modificada, per l'addició dels dos pisos superiors.
Del 1977 fins a mitjans de la dècada de 1980 algunes dependències del Mas de Dalt allotjaren una comuna, sota el patrocini de Josep Vidal i Llecha, alguns membres de la qual procedien de la comuna francesa Comunitat de l'Arca, fundada per Lanza del Vasto. Aquesta comuna no tenia res a veure amb l'establerta al veí Mas de Baix, dintre de la mateixa finca. Durant aquesta època, els dies 10 i 11 de març de 1979, el mas fou l'escenari d'una trobada d'objectors de consciència i d'insubmisos al servei militar, amb l'assistència de Pepe Beúnza.

## Referències

* 1 2 «Mas del Roger». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].
* ↑ Miró i Cubells, Josep Ramon; Prats i Ferré, Carles. La història falsificada: del Mas Roger a l'imaginari popular. Anàlisi crítica de la Breu història de la Mare de Déu de la Foia de Miquel Vidal i Llecha (1968), 2021, p. 43, nota 1. ISBN 9798453053490.
* ↑ Canela, Anna «Cartes des del Mas de Baix». La Corbella. Revista d'estudis llibertaris del Camp de Tarragona, 2021, núm. 6, pàg. 15-16.

## Enllaços externs

* «Mas del Roger». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Mas dels Noguers

El Mas dels Noguers és una masia de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta baixa i dos pisos formada per dos parts, la de la dreta (núm. 116) més allargassada en planta que la de l'esquerra (núm. 114). Totes dues formen un sol edifici. La composició és en vertical respecte a les dues portes semi dovellades de planta baixa de pedra polida. La de la dreta està mossegada per un contrafort atalussat. Al primer pis a la dreta hi ha un balcó provinent d'una finestra. A l'esquerra i ha una finestra de llinda planera amb motiu goticitzant floral. Al segon pis hi ha dos finestres, remarcant la de l'esquerra seguint l'estil de la de sota (pel costat esquerre, que és el més antic). Les obertures són de pedra polida.
De dins està totalment modificat. La cantonera és de pedra polida. La façana lateral mostra el frontó del teulat, hi ha dos contraforts triangulars i dues obertures al primer i segon pis de caràcter goticitzant, amb motius florals. Les façanes són arrebossades.

## Història

Datat del segle xvi, aproximadament. Podria ser el Mas Barceló.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas dels Noguers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Mas dels Noguers, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Masies de Sant Just Desvern

Les masies de Sant Just Desvern representen un important patrimoni històric i arqueològic d'aquest municipi del Baix Llobregat. Els senyors santjustencs, uns 10, eren les famílies d'un prestigi reconegut, com podien ser aristòcrates catalans, comerciants benestants, i homes d'oficis liberals, els quals tenien hisendes pròximes a Barcelona on residien. A cada finca tenien un o dos masovers, com les famílies: Claresvalls, Dusai, Sagrera, Tudó, Taverner, Pellicer, Gelabert, etc.
Els pagesos emfiteutes, uns 24, tenien el domini útil de la terra de les masies i actuaven com l'oligarquia dirigent. Residien al terme, exercien càrrecs públics, mantenien la família, jornalers i parcers, i conreaven en franc alou o sota emfiteusi.
Els masovers tenien cura de la masia, on hi havia bestiar, i de les terres, podien llogar treballadors, donaven a l'amo de la hisenda una part dels productes que n'obtenien, en espècies o en diners, i tenien una manera de viure similar als pagesos, com a les masies de: Can Baró, Can Candeler, Can Carbonell, Can Freixes, Can Ginestar, Can Jeroni, Can Mèlich, Can Merlès, Can Pi, Can Sagrera i Can Torreblanca.
Les masies de pagesos eren: Can Biosca (Sellent), Can Campreciós, Can Carbonell (Muntanya, plaça Modolell), Can Cardona, Can Cortès, Can Cuiàs (Sant Joan de l'Erm), Can Fatjó (Parellada), Can Gelabert (Riera, Coscoll), Can Modolell, Can Oliveres, Can Pastaller (Bertran), Can Padrosa, Can Padroseta, Can Pi (Romagosa), Mas Riera (Mèlich), Can Roldan, Can Solanes i Can Vilar de la Muntanya (Santfeliu).
Les masies de masovers eren: Can Baró (comte de Darnius), Can Candeler (Jaume Gelabert, candeler), Can Claresvalls (noblesa, derruïda), Can Dusai (Torreblanca, marquesos de Monistrol), Can Merlès (Tennis Sant Gervasi), Can Mir (costat església), Can Pellicer (notari, Freixes), Can Roig (derruïda), Can Sagrera (Pujol, adroguer) i Can Tudó (botiguer, Ginestar).

## Referències

* VV.AA.: Sant Just Desvern, un paisatge i una història. Biblioteca «Abat Oliba», núm. 57, Ajuntament de Sant Just Desvern / Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Barcelona, 1987, «Llibre del mil·lenari». Disponible per a consulta a Google Books
# Masmudina

La masmudina era mitja dobla d'or almohade.
Era també anomenada masmudina senar (així, la masmudina doble era la dobla). 60 masmudines senars equivalien a 270 sous.
Les masmudines fetes a Catalunya, per concessió de Jaume I el Conqueridor, rebien el nom de masmudines contrafactas.

## Referències

* ↑ Soldevila i Zubiburu, Ferran. Pere el Gran: Primera Part, L'infant. Institut d'Estudis Catalans, 1995, p.484. ISBN 8472833038.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 167.