OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Industrial

La Industrial és una de les darreres botigues de joguines tradicionals que queden a la ciutat de Palma. Ha sobreviscut a la Guerra Civil espanyola, a la postguerra, a la crisi del 1992 i a la del 2018. Pertany a la familia Aguiló. A dia d’avui, Neus Aguiló la regenta. És la tercera generació familiar.
Al 1929, Ferran Aguiló, va canviar la botiga, que ja al 1898 ja existia, al núm. 6 del carrer del Pas d’en Quint, Palma. Va deixar l’ofici d’argenter i va dedicar el nou espai a la venda d'objectes personal i de regal. Amb el temps passar de vendre gaiatos, petaques, ventais, jocs de cafè, corones de flors i altres objectes a vendre gairebé jocs de taula i pepes clàssiques.
Durant la postguerra les joguines eren fetes per fusters i per Ferran Aguiló i la seva esposa, els vestits a les pepes. La Industrial forma part d’un conjunt de botigues tradicionals amb una estètica comuna i que es resinteixen a desaparèixer. Hi van arribar a treballar fins a setze persones en les campanyes de Nadal, a dia d’avui només són tres.
És coneguda pels aparadors que monten, especialment, per Nadal, cosa que converteix la botiga en una de les aturades obligades a Palma. La tradició i la modernitat es retroben cada any a la botigues de joguines més antiga de la Ciutat de Mallorca. Els nins i nines palmesans, quan tornen d’escola, queden bocabadats davant els vidres dels aparadors. Entre els clients cal destacar els mallorquins, que hi ha comprat sempre, i els estrangers.
La seva façana llueix un neó verd amb el seu nom i a l’interior de la botiga hi poden trobar prestatgeries i mobles de fusta amb temàtica dels anys 60 i les joguines tradicionals.
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) el manté com a Comerç Emblemàtic (categoria 1A) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024.

## Referències

* 1 2 Mateos, Alicia. «Concepción Aguiló, de la juguetería La Industrial: «El pequeño comercio está sentenciado, va a desaparecer»» (en castellà), 20-02-2018. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ Arzayus, Bernardo. «La juguetería La Industrial de Palma se homenajea a sí misma en su tradicional escaparate navideño» (en castellà), 12-12-2024. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ Diario de Mallorca. «La juguetería La Industrial de Palma se adentra en la fantasía del bosque», 26-01-2022. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ Mateos, Alicia. «Concepción Aguiló, de la juguetería La Industrial: «El pequeño comercio está sentenciado, va a desaparecer»» (en castellà), 20-02-2018. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Decret i annex del Catàleg d’establiments emblemàtics de Palma 2024 – PalmaActiva», 18-12-2024. [Consulta: 10 febrer 2025].
# La Lira: semanario recreativo de literatura, música y poesía

La Lira va ser un setmanari sortit a Reus el 7 de juliol de 1889. Només se'n coneix el número 1. Portava per subtítol: semanario recreativo de literatura, música y poesia, i el contingut del número que es coneix tractava d'aquests temes.
Se sap que els directors es deien José Feito García i F. Ymbert. Un dels animadors va ser Isidor Frias, ja molt gran, però que conservava relacions i amistats literàries. A la revista hi van col·laborar Víctor Balaguer, Eugeni Mata, Josep Feliu i Codina, Sebastià Aulet, Salvador Rueda, Juan Pérez Zúñiga i Joaquina Balmaseda. La llengua de la publicació era el castellà, encara que els poemes que va publicar eren en català. Al núm. 1, a la primera pàgina es presenten, i amb el títol de «Nuestro propósito» diuen que la seva intenció és: "la instrucción y deleite del hogar".
Els títols dels articles d'aquest primer i únic número van ser: «La enseñanza coral en Italia», «El caballero de Caspe (leyenda del siglo XV)», «El violín con cuerdas humanas», i un apartat titulat «Notas bibliográficas» on feien crítica de llibres. S'imprimia a la impremta d'Eduard Navàs, tenia format foli, valia 10 cèntims i la redacció i administració era al carrer de les Galanes número 5. Anuncia que sortirà els diumenges.
L'únic número conegut es troba a la Biblioteca Central Xavier Amorós.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 293.
* ↑ La Lira. p. 1
* ↑ 170 anys de premsa a Reus 1813-1983. Reus: l'Ajuntament; Centre de Lectura, 1983, p. 3.
* ↑ «La Lira». Catàleg Argus. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 gener 2022].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# La Mare de Déu i el clavell

La Mare de Déu i el clavell és el títol d'una obra del pintor renaixentista italià Leonardo da Vinci realitzada cap al 1470. Es conserva a l'Alte Pinakothek de Múnic. Es tracta d'una pintura a l'oli sobre taula que fa 62 cm d'alt i 47,5 cm d'amplada.
Aquesta obra s'ha identificat amb La Mare de Déu del gerro esmentada per Vasari com a propietat del papa Climent VII, nebot de Llorenç el Magnífic, en què es representa
| « | un gerro amb algunes flors dintre, en el qual, a part del seu meravellós realisme, havia imitat les gotes d'aigua sobre el vidre del tal manera que semblaven més reals que la pròpia realitat. | » |
| — Le Vite, 1586 |||
En aquesta obra està representada Maria, aparentment en peus, i amb un clavell a la mà amb el nen atret per la flor i assegut sobre un coixí. El mantell de Maria estaria recolzat sobre un balcó, i sembla caure lentament, mostrant el color groc o gairebé daurat que estava amagat. Les vestimentes de la Verge són riques en ornaments (cosa que recorda una reina), amb detalls tots minuciosos. El pentinat també té gran detall, i evoca els nombrosos estudis per al cap de Leda realitzats per Leonardo al llarg dels anys.
Aquesta és una de les primeres obres de Leonardo en què es nota la influència de la pintura realista pròpia del taller de Verrocchio, i per damunt de tot el contacte amb l'obra de Lorenzo di Credi. La figura de la Mare de Déu sembla sortir de la penombra de l'estança per contrast amb el lluminós paisatge que apareix al fons mitjançant dues finestres geminades, és a dir, partides en dues. És un magnífic paisatge, amb muntanyes o serralades que semblen reflectir la llum del sol. En aquest paisatge, s'observa la utilització del color i de la perspectiva aèria pròpia de Leonardo.

## Bibliografia

* "Leonardo", Los grandes genios del arte, núm. 17, Eileen Romano (dir.), Unidad Editorial, S.A., 2005, ISBN 84-89780-69-2 (castellà)
# La Pobla de Roda

La Pobla de Roda (en castellà, La Puebla de Roda) és la capital del municipi d'Isàvena. Situada entre el riu Isàvena, el barranc de Carrasquer, al nord-oest per la Serra del Jordal i al sud-est pel turó on està situada Roda d'Isàvena, a una altitud mitjana de 751 m.
Al municipi hi ha boscos, pastures, matolls i garrigues. L'agricultura és majoritàriament de secà. La ramaderia és ovina i porcina.
El municipi d'Isàvena fou creat el 1964 entre la Pobla de Roda i Roda d'Isàvena (Decret 4003/64 de 3 de desembre), part de Merli (els pobles de Merli i Esdolomada) i els despoblats de Nocelles i Torrueco, en 1966; així com Rin de la Carrasca, nucli de població abandonat a la Serra del Jordal, el poble de Sant Esteve del Mall (que fins a 1970 fou del terme de Queixigar) i Serradui (1980).
Dista 110 km de la ciutat d'Osca. Es calcula que té uns 127 habitants. Pertany a la comarca de la Baixa Ribagorça, província d'Osca, Aragó.
La Cabanera Reial de la Portella abans de pujar pel camí del pedregal a Rin de la Carrasca passa per la Vall de l'Isàvena i per La Pobla de Roda.

## Arquitectura romànica d'Isàvena

A dos quilòmetres de La Pobla de Roda trobem Roda d'Isàvena, antiga capital del comtat de Ribagorça, on hi ha una catedral romànica.
Destaca prop de la població de Roda d'Isàvena un pont romànic sobre el riu Isàvena.
També hi ha diverses ermites romàniques al terme, com la de la Mare de Déu del Tossal, prop de Sant Esteve del Mall.
Prop del municipi d'Isàvena, al municipi de Beranui, destaca també el monestir de Santa Maria d'Ovarra, nom d'origen basc, d'estil romànic llombard.

## Referències

* ↑ «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tom núm. 11, pàg. 8535 de la Gran Enciclopèdia en Català ISBN 84-297-5439-3, 2004.
* ↑ «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tom núm 11, pàg. 8285 de La Enciclopedia (castellà) ISBN 84-345-7475-6, 2003.
* ↑ «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enríquez de Salamanca, Cayetano Por el Pirineo Aragonés pp. 147-160 ISBN 84-400-1212-8; autoedició, declarat Llibre d'Interés Turístic pel Ministeri d'Informació i Turisme (B. O. E. 17-IV-1975).
* ↑ Muñoz, Juan Carlos, Gabasa, Juan i Lanaspa, Sergi Lugares mágicos: Pirineo Aragonés, pp. 56-59 ISBN 84-8216-129-6, 2001.

## Bibliografia

* «La Pobla de Roda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Iglesias, Manuel. Instituto de estudios Altoaragoneses, Área de Cultura de la Diputación de Huesca. Historia del Condado de Ribagorza (en castellà), 2001, p. 643. ISBN 84-8127-121-7.
# La Quera de Talaixà

La Quera de Talaixà és una obra del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està situada al costat del camí que mena a Sant Aniol d'Aguja des de Talaixà i passant pel salt de la Núvia, a mig faldar de la serra de Talaixà, permet contemplar i vigilar tota la vall del riu.
El 3 de juliol del 1579, a Girona, davant el notari Antic Onofre Steldat, Antoni Quera, de Talaixà, baronia d'Oix, reconeix tenir pel bisbe de Girona, i sota d'ell pel senyor del castell de Sales, dos terços del delme del seu mas Quera.
La Quera és un gran casal de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Està formada per diferents cossos, bastits durant els segles XVIII-XIX. L'accés al mas es realitza pel costat de tramuntana, amb un pas molt estret i fàcilment defensable, entre el mas i la pallissa grossa. La porta principal, feta de grans carreus tallats, té gravat a la llinda el nom del propietari i l'any d'alguna de les remodelacions. L'interior es troba distribuït a partir de la gran sala de convit. Un dels elements més destacables de l'estructura arquitectònica són les grans sales subterrànies, amb arcs de volta apuntada, la funció dels quals desconeixem, tot i que podrien ser presons.
Fou el mas més important de Talaixà i la rodalia i, malgrat que no conservi elements defensius, per la seva estructura podria haver estat un casal fortificat.
A la banda de ponent de la casa hi ha una capella sense culte.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Quera de Talaixà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2015].
* ↑ Arxiu Diocesà de Girona «Calaix 12, núm. 17.». Pergamins de la Mitra [Consulta: 13 novembre 2015].
* ↑ «La Quera (Talaixà) - La Garrotxa - Girona» (en castellà). NovaSenda.com. [Consulta: 13 novembre 2015].

### Bibliografia

* "Els Pobles Gironins - Vol. VI- La Comarca de la Garrotxa (I)" de Maruja Arnau i Guerola (Repertori de l'Arxiu Diocesà)
* Vayreda, Marià: La Punyalada
* Torres, Estanislau: Visió de l'Alta Garrotxa
# La Sibeca

La Sibeca: setmanari satíric-humorístic va ser un periòdic reusenc que sortí el 1932.

## Història

Volia explicar de manera satírica els esdeveniments de la societat reusenca. Es presentava com una revista capaç de fer riure al més seriós, fins al punt d'intentar fer somriure en les situacions més dramàtiques: "tothom està content, alegre, satisfet, La Sibeca ha portat la felicitat a la llar [...] els obrers sense feina viuen en xauxa, l'angúnia del pagament del pis ja no existeix". Però el seu contingut era lleuger i amb poca gràcia. Es dedicava principalment al safareig i als assumptes del cor de la joventut reusenca. Dedicava també algunes pàgines a notícies esportives. Polemitzà amb el conservador Diari de Reus, tot i que no manifestava cap tendència política, només parlava de les xafarderies dels reusencs.

## Aspectes tècnics

De mida foli i quatre pàgines a dues columnes. En sortiren tres números, del 10-IX-1932 (núm. 1) al 24-IX-1932 (núm. 3), en periodicitat setmanal. S'imprimia a la Impremta Renaixement, al raval Baix de Jesús. El director era Manuel Verdoriu. Els articles anaven signats amb pseudònims: "Granot", "Pa-i-nous" "Un frenètic", "Matilde", "Cap-8", i altres.

## Localització

* Els únics exemplars coneguts són a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.

## Referències

* 1 2 3 La Premsa a la província de Tarragona durant la Segona República 1931-1936. Tarragona: Diputació de Tarragona, 1996, p. 555-556. ISBN 848861828X.
* ↑ «Què volem». La Sibeca, 1, 10-IX-1932, pàg. 1.
* 1 2 Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936. Reus: Centre de lectura, 1992, p. 89-90. ISBN 8487873049.
* ↑ «La Sibeca». [Consulta: 25-II-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# Emilio de Gogorza

Emilio de Gogorza (Brooklyn, Nova York, 29 de maig, 1872 - 10 de maig de 1949) fou un baríton novaiorquès, de pares espanyols.

## Biografia

Al cap de dos mesos de néixer passà a Espanya amb els seus pares els quals eren d'aquesta nacionalitat. Segons un cens dels EUA de 1900, els seus pares havien nascut tots dos a l'illa de Cuba, llavors part d'Espanya.
Educat a Anglaterra i París (Ecole Monge), es dedicà al cant amb els professors Cleto Moderati i Emilio Aframonte a Nova York, Julia Sanchioli a Pau (França) i Emilie Bourgeois a París. El 1897 debutà en l'escena a Nova York amb Marcela Sembrich.
A banda d'algunes aparicions en escenaris anglesos i francesos, el seu terreny preferit fou els Estats Units, país que va recórrer en les seves principals ciutats cantant recitals, oratoris, etc. A més, 14 gires intercontinentals. El seu repertori contenia, cants espanyols, alemanys, francesos, italians, anglesos, etc.

## Referències

* ↑ «Family Search - Cens EAU 1900» (en anglès). Family Search. [Consulta: 10 maig 2024].
* ↑ «Encyclopedic Discography of USA-Cuban Music Exchange» (en anglès). Florida International University. [Consulta: 10 maig 2024].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. V, pàg. 948 (ISBN 84-239-4575-8)
# Hermann Matthias Werrecore

Hermann Matthias Werrecore, de vegades Matthias Hermann amb inversió dels noms (Warcoing, vers el 1500 - després de 1574) fou un compositor flamenc a Itàlia.
Fou mestre de capella de la catedral de Milà des de 1522 fins al 1550 on restà a càrrec d'onze adults i set infants de cor.
La seva composició més coneguda, és l'obra descriptiva La batalla de Milà, que es publicà en moltes antologies. També se li deu: La battaglia Tagliana (Venècia, 1551), Magnificat octo tonorum (Dresden, 1657), Catechesis tribus vocibus composita (Nuremberg, 1663), Geistliche und weltliche Gesaenge mit á und 5 Stimmen (Wittenberg, 1566), Motteti a 5 voci (Dresden, 1560), Officia de Nativitate ed Ascensione Christi 5 vocum (Dresden, 1574), i Teutsche und Latinische Lieder von 3 Stimmen (Dresden, 1577). A més, deixà, diversos motets solts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1196 (ISBN 84 239-4527-8)
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 979 (ISBN 84-239-4533-2)
# Competència informacional

La competència informacional és l'habilitat que ajuda a l'individu en la recerca de la informació. Aquestes competències facilitaran a l'usuari la localització, avaluació i l'ús de manera eficaç de la informació. Es comença parlar de competències informacionals a partir dels anys 80, quan Thomas D. Wilson introdueix el concepte de information seeking behaviour (1981), estudi que dona pas al procés de recerca de la informació. Més endavant, va ajudar a Dervin (1983) va ser d'utilitat per tal de conduir la informació i el seu ús a la bretxa informacional que comportà la metàfora de la teoria del sensemaking. Des de llavors, les competències informacionals han estat presents en l'estudi del comportament informacional en totes aquelles teories desenvolupades amb posterioritat. Avui dia, es tenen més en compte degut al boom informacional que comporta internet i la informació digital amb la que l'individu es troba diàriament; ja que, l'accés a qualsevol tipus d'informació que tenim cada dia és tan ampla que s'han d'assolir unes competències informacionals per arribar a la finalitat desitjada. Jesús Lau (2006) proposa aquesta llista de competències informacionals:
* Entendre la informació. Comprendre l'estructura del coneixement i la informació
* Identificar la necessitat. Determinar la naturalesa de la seva necessitat informativa
* Localitzar. Plantejar estratègies efectives per a buscar i trobar informació
* Recuperar. Recuperar informació eficientment
* Avaluar. Analitzar i avaluar informació
* Utilitzar. Integrar, sintetitzar i usar la informació
* Comunicar. Comunicar adequadament els resultats del seu treball
* Ètica. Respectar la propietat intel·lectual i els drets d'autor

## Referències

* ↑ Wilson, T.D. «On user studies and information needs». Journal of Documentation, 37, núm. 1, 1981, pp. 3-15. DOI: 10.1108/eb026702.
* ↑ Lau, J., Competencias de informatives: un reto de la Sociedad de la información (2006)

## Bibliografia

* González-Teruel, A, La perspectiva del usuario y del sistema en la investigación sobre el comportamiento informacional. Teoría de la Educación. Educación y Cultura de la Sociedad de la Información, (2011) vol. 12 nº1, pp.9-27

## Enllaços externs

* http://www.informationr.net/tdw/publ/unis/ Arxivat 2014-11-10 a Wayback Machine.
* http://www.newlibrarianship.org/wordpress/?page_id=1151 Arxivat 2022-07-06 a Wayback Machine.
Viccionari
# Joseph Anton Laucher

Joseph Anton Laucher (Ebershausen, gener 1737 - Dillingen an der Donau, 11 d'octubre de 1813) fou un compositor alemany.
A més de compositor era concertista de corn. Fou director de música a Dillingen del Danubi, i publica les obres següents: 18 himnes de vespres a 4 veus, dos violins, orgue, violoncel i dos corns, seguits d'un Te Deum i d'un Veni Sancte Spiritus (Augsburg, 1786), i un Sacrificium mortuorum seu III missae solemnes, breves tamem, de Requiem, etc. (Espira, 1792).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 29, pàg. 1077 (ISBN 84 239-4529-4)
# Hermann Scholtz

Hermann Scholtz (Breslau, 9 de juny de 1845 - Dresden, 13 de juliol de 1918) fou un pianista i compositor alemany.
Seguí l'ensenyança musical a Leipzig i Munic, sota la respectiva direcció de Bülow i d'en Rheinberger, establint-se després a Dresden com a professor de piano i on entre d'altres alumnes tingué a Wilhelm Peterson-Berger.
Artista dotat d'un profund coneixement pel que respecta a l'instrument de la seva especialitat, es va distingir sempre com admirable intèrpret de la música de Chopin, edició la qual fou publicada per la casa Peters, de Leipzig, fou revisada per Scholtz, i es distingeix per la seva escrupolositat i excel·lent digitació.
Entre les seves composicions originals cal mencionar un Concert, per a piano; un trio en la menor; una sonata; temes amb variacions, i una sèrie d'inspirats fragments lírics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1115 (ISBN 84-239-4554-5)
# Joseph Arquier

Joseph Arquier (Toló, 1763 - Bordeus, octubre de 1816) fou un compositor francès, violoncel·lista i director d'orquestra.
Director d'orquestra de 1791 al Teatre Molière, de 1793 al teatre de la Gaite, de 1800-1807 al Teatre des Jeunes a París.
Va compondre diverses òperes còmiques, entre elles: El marit corregit i La pell de l'os.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 6, pàg. 356 (ISBN 84-239-4506-5)
# Macrognathus caudiocellatus

Macrognathus caudiocellatus és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids.

## Descripció

* Nombre de vèrtebres: 81.
* 31-34 espines i 62-68 radis tous a l'aleta dorsal.
* 60-68 radis tous a l'aleta anal.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del llac Inle a Myanmar.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1893. List of the fishes collected by Mr. E. W. Oates in the southern Shan States, and presented by him to the British Museum. Annals and Magazine of Natural History (Series 6) v. 12 (núm. 69): 198-203.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia. 775 p.
* ↑ Oo, W., 2002. Inland fisheries of the Union of Myanmar. A: T. Petr i D.B. Swar (eds.) Cold Water Fisheries in the Trans-Himalayan Countries. FAO Fish. Tech. Pap. 431.
* ↑ Roberts, T.R., 1986. Systematic review of the Mastacembelidae or spiny eels of Burma and Thailand, with description of two new species of Macrognathus. Jap. J. Ichthyol. 33(2):95-109.
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Museu Suec d'Història Natural. Base de dades de la col·lecció d'ictiologia. Secció d'Ictiologia, Departament de Zoologia de Vertebrats. Estocolm, Suècia, 1999.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# La Torreta (Vilafamés)

La Torreta de Vilafamés, a la comarca de la Plana Alta, és una antiga torre de vigilància, possiblement de l'època de la dominació de la zona per part dels musulmans, catalogada com Bé d'Interès Cultural segons consta en l'ANNEX II Béns d'interès cultural compresos en el conjunt històric, del Decret 80/2005, de 22 d'abril, pel qual es declara Bé d'Interès Cultural el Conjunt Històric de Vilafamés; amb codi 12.05.128-0022 de la Generalitat valenciana, i anotació ministerial RI-51-0011559, i data d'anotació febrer de 2006.
La Torreta, situada prop de l'Església de l'Asunción, és, actualment, de propietat privada i s'ofereix com a casa vacacional. Té part dels seus fonaments en la roca del promontori en la qual s'assenta, i la distribució actual és de planta baixa (de forma rectangular) i tres altures, comptant amb un celler excavat en la roca que té un accés independent de la torreta. S'han realitzat certes modificacions en el seu interior per poder adaptar-la a l'ús com a habitatge.

## Referències

* 1 2 «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ Decreto 80/2005 «BOE» núm. 202, de 24 d'agost del 2005, pàgines 29459 a 29464 (6 pàgs.)(en castellà) Consulta 23 de novembre del 2016
* ↑ Fitxa BIC. Generalitat Valenciana. Conselleria d'Educació, Investigació, Cultura i Esport Consulta 23 de novembre del 2016
* ↑ La Torreta / Villafamés Mediterranean CharmHouses Arxivat 2016-11-23 a Wayback Machine. Consulta 23 de novembre del 2016
* ↑ La Torreta Ver Pueblos.com Consulta 23 de novembre del 2016