OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedreres romanes de Cartagena

Les pedreres romanes de Cartagena són un jaciment arqueològic en el qual es mostren les restes d'una explotació de pedra de gres del temps de la Hispània romana. Es troben en la diputació de Canteras, a uns 4 km a l'oest de la ciutat espanyola de Cartagena (Regió de Múrcia).

## El jaciment

Es tracta d'un jaciment de gres i marga de color groc, format durant el Miocè, de fàcil talla i extracció, que va anar intensament explotat com a material de construcció per a la ciutat de Carthago Nova almenys des del segle iii a. C.
L'ús d'aquest gres, a les quals es dona el nom local de tabaire, està documentat àmpliament en tota l'urb. Alguns dels edificis en els quals es va utilitzar aquest material van ser:
* La muralla púnica de Cartagena, utilitzat en els paraments de la muralla.
* L'Augusteum i fòrum romà de Cartagena, usat en l'escalinata d'accés al temple capitolí.
* El teatre romà de Cartagena: pòrtic post-scaenam i aditi.
A causa de la porositat i fragilitat del material, moltes vegades era recobert amb marbre gris del Cabezo Gros de Torre Pacheco.

## Estat de conservació

Es conserva un gran front de pedreria de gran monumentalitat en el qual es poden apreciar fàcilment les marques de les eines de picapedrer.
Per la seva monumentalitat i valor paisatgístic, les pedreres romanes van ser declarades Bé d'Interès Cultural (BIC) per decret núm. 24/2001 del Govern de la Regió de Múrcia, amb categoria de lloc històric, establint-se un perímetre de protecció al voltant del jaciment.

## Valors naturals

L'entorn del jaciment està envoltat de cultius tradicionals de secà (ametller i garrofer principalment), mentre que l'interior de les pedreres està ocupat per vegetació silvestre autòctona.
En els talls de les pedreres nien xoriguers petits, mussols comuns, coloms i gralles.
L'Associació Naturalista ANSE va comprar diverses parcel·les dins de les pedreres que va utilitzar en un projecte de restauració arqueològica i ambiental denominat "Projecte Atabaire" i que van ser reforestades amb espècies autòctones com el xiprer de Cartagena (Tetraclinis) i la raríssima Cistus heterophyllus subsp. carthaginensis.

## Referències

* , <http://bib.cervantesvirtual.com/portal/simulacraromae/libro/c5.pdf>.
* «Las canteras». Región de Murcia Digital.

## Enllaços externs

* Imatges en Google sobre les pedreres romanes de Cartagena.
* Imatges en Flickr sobre les pedreres romanes de Cartagena.
* Videos sobre les pedreres romanes de Cartagena en Youtube.
# Noel Bauldeweyn

Noel Bauldeweyn, dit també, Baudouin, Balduin i Baldwijn. ([...?], vers el 1480 - Anvers, 1530) fou un compositor neerlandès.
Fou contemporani de Des Prez i Baston, que tenia una reputació forta fins ben passada la meitat del segle xvi. Que algunes de les seves obres han estat durant molt de temps atribuïdes Des Prez, el més famós compositor de l'edat, el qual és indicatiu de la seva habilitat com a compositor.
De 1513 a 1518, fou mestre de capella de la catedral d'Anvers; per l'estil de les seves obres se suposa que va estar a Itàlia estudiant als grans compositors d'aquella època.
Va escriure nombroses obres de caràcter religiós, que figuren en diferents col·leccions com les de Salblinger (Augsburg, 1540), en el tom IV de les Noves cançons, de Tielman Susato, en que s'hi troba una missa; en la Selectissimae symphoniae compositae ab excellentibus ante hac non editae (Nuremberg, 1540), on existeix un Quam Pulchra est, i sis misses més en un volum dels arxius pontificals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1213 (ISBN 84-239-4507-3)
# Jean-Henri Levasseur

Jean-Henri Levasseur (París i Beaumont-sur-Oise, 29 de maig de 1764 - París, 6 de maig de 1826), dit el Jove, fou un professor, violoncel·lista i compositor parisenc.
Va estudiar cello amb Jean Louis Duport, també va rebre lliçons de Cupis. En 1789 es va unir a l'orquestra de l'Òpera, on després va ocupar el lloc de primer cello fins 1823. Designat com a professor de Conservatori de Música al moment de la seva formació, va ensenyar durant trenta-vuit anys. Entre els seus deixebles tingué: Jacques-Michel Hurel de Lamare, Baudiot i Norblin. Levasseur es va unir també a la música de l'emperador Napoleó, i després a la Capella del Rei.
Junt amb Baillot i Charles-Nicolas Baudiot van publicar el Mèthode complète de violoncelle, el qual s'adoptà en el Conservatori.
És possible que un tal Levasseur, que deixà les òperes següents: Les rivaux généreux, (1770); L'aveugle par crédulité, i Le Sicilien ou l'Amour peintre, que morí el 1785, fos el seu pare. I per aquest motiu a Jean-Henri li diguessin el Jove.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 293 (ISBN 84-239-4509-X)
# Pedro Agustín Echevarri Hurtado de Mendoza

Pedro Agustín Echevarri Hurtado de Mendoza (Sestao, 25 de juny de 1756 - Deusto, 6 de març del 1828) fou un polític i militar espanyol, que es distingí en la Guerra del Francès.
En la batalla del Pont d'Alcolea (1808), defensà el pont al front de 3.000 homes de tropa i de civils, disposant de 12 canons, s'ubicà a l'entrada del pont esperant que els francesos a les ordes del general Dupont es presentessin per atacar-lo. En el primer embat assoliren els espanyols refusar l'enemic, però aquests es referen, i atès que els civils no mantingueren la posició, els francesos aconseguiren desbandar-los; per això, abandonada la tropa pels seus auxiliars, aquesta hagué de retirar-se.
Echavarri, amb la seva perícia, assolí que la retirada es fes amb el major ordre. En aquests atacs els francesos perderen uns 200 homes i altre tant ocorregué aproximadament a les hosts espanyoles.
Com a bon absolutista, acabada la guerra fou secretari d'un ministeri de policia creat per a ell (1814 a 1816). Arribà a tinent general (1815), obtingué la Gran Creu de Sant Hermenegild i, per reial decret de 1823, rebé el títol de marquès de la Fidelitat.

## Referències

* ↑ «Echevarri Hurtado de Mendoza, Pedro Agustín (1756 -1828)» (en castellà). MCNBiografias.com. [Consulta: 9 juny 2017].
* 1 2 3 4 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 7 (ISBN 84-239-4519-7)
# Jean Becker (violinista)

Jean Becker (Mannheim, 11 de maig de 1833 – idm. 10 d'octubre de 1884) fou un eminent violinista alemany i del Gran Ducat de Baden.
Fou tanta la seva precocitat que ja a l'edat d'onze anys era un notable virtuós, que donava concerts en els que recollia molts aplaudiments. El 1854 marxà a París per perfeccionar els seus estudis sota la direcció d'Alard, Kettenus i Lachner i quatre anys més tard succeïa al seu antic mestre com a director de l'orquestra de Mannheim, càrrec que deixà aviat per emprendre grans gires artístiques arreu d'Europa.
A Florència on residí per algun temps, dirigí la Società del Quartetto, fundada per Basevi, i treballà per constituir un quartet propi d'instruments d'arc, que per fi va poder formar amb Masi i Chiostri (violí i viola, respectivament) i el suís Hilpert (violoncel), corregent arreu d'Europa i recollint, amb el nom de cuarteto fiorentino, els més entusiastes i merescuts aplaudiments. En dissoldre's el quartet, Becker continuà donant concerts en diferents poblacions en companyia dels seus fills, Jeanne, Hans i Hug.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1412-13 (ISBN 84-239-4507-3)
# Manuel Maffei Rosal

Manuel Maffei Rosal (Madrid, s. XIX) va ser un arquitecte espanyol.
Natural de Madrid, va ser alumne de l'Escola Especial d'Arquitectura de Madrid, admès en el curs de 1848. Es conserven diversos croquis i plànols d'un model de correccional presentat el 1853 per a la prova de l'examen final per a obtenir el títol a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, del qual tanmateix es desconeix si es va arribar a materialitzar. El 1853 va ser nomenat professor agregat com a ajudant de l'Escola de Mestres d'Obres, càrrec del qual va ser destituït el setembre de 1854, efectiu a partir de 1855, hom apunta que a causa d'una saturació de plantilla.
Va ser membre de la Societat General d'Arquitectes.

## Referències

* 1 2 García Melero, José Enrique «Proyectos de cárceles en la Real Academia de Nobles Artes de Madrid (1826-1853)» (en castellà). Espacio, tiempo y forma, núm. 14, 2001, pàg. 182.
* ↑ Arbaiza Blanco-Soler, Silvia «Manuel Blasco y Cano: un arquitecto del siglo XIX». Boletín de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando, núm. 116, 2014, pàg. 60.
* ↑ «Maffei Rosal, Manuel» (en castellà). Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran. [Consulta: 8 desembre 2022].
* 1 2 Prieto González, José Manuel. Aprendiendo a ser arquitectos: creación y desarrollo de la Escuela de Arquitectura de Madrid (1844-1914) (en castellà). Madrid: CSIC, 2004, p. 178, 181.
* ↑ «Concluye el índice de los Reales decretos, órdenes y circulares publicados en el mes de setiembre». Gaceta de Madrid, núm. 664, 27-10-1854, pàg. 4.
* ↑ «Suscrición popular». Gaceta de Madrid, núm. 39, 08-02-1860, pàg. 5.
# Frederick Corder

Frederick Corder (26 de gener de 1852 – 21 d'agost de 1932) fou un compositor anglès i professor de música.
Estudià en la Royal Academy of Music de Londres; el 1875 guanyà la beca Mendelssohn, i després d'haver seguit un curs a Colònia sota la direcció de Hiller, retornà a Londres, sent nomenat, el 1880, director de l'orquestra del Brighton Aquarium.
Les seves obres comprenen:
* Morte d'Arthur, òpera (1877);
* In the Black Forest, suite per a orquestra (1876);
* The Bridal of Triermain, cantata (1886);
* Roumanian, suite per a orquestra (1887);
* The Ministrel's Curse, balada declamatòria, amb orquestra (1888);
* The Sword of Argantyr, balada dramàtica.
Traduí a l'anglès, en col·laboració amb el seu germà Enric, els llibrets dels drames musicals de Wagner. El 1896 donà, en la Reial Acadèmia, una sèrie de conferències envers Wagner, Berlioz i Liszt. El 1903 fou substituït per Steward Macpherson com a professor de composició del Reial Col·legi de Cecs, de Londres. Entre d'altres alunes tingué els seus compatriotes Montague Fawcets Phillips i Adam Carse.
Publicà: The Orchestra and How to Write for It (Londres i Nova York, 1896).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 15 (ISBN 84-239-4515-4)

## Notes

* ↑ «Corder, Frederick» (en anglès). Who's who. Universitat Harvard. [Consulta: 24 abril 2016].
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. VI, pàg. 1373 (ISBN 84-239-4576-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 395 (ISBN 84-239-4544-8)
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 230. (ISBN 84-7291-226-4)
# Jean Guyot de Châtelet

Jean Guyot de Châtelet (Châtelet, c. 1512 $^{(Gregorià)}$ - Lieja, 11 de març de 1588), fou un poeta, músic i musicògraf flamenc del Renaixement.
Després d'estudiar en la Universitat de Lovaina, on el 1537 aconseguí el grau Batxiller en Arts, abraçà el sacerdoci i es convertí en capellà de la Col·legiata de Sant Pau de Lieja on ocupà el càrrec de Mestre de capella en la Catedral de Saint-Lambert. El 1563, es convertí en Kapellmeister de la Cort Imperial de Viena durant un any. El 1564, retornà a Lieja a la catedral, on dirigí les activitats musicals durant vint-i-cinc anys. Fou molt apreciat pels seus contemporanis, inclús Hermann Finck.
Va compondre cançons i motets, un Te Deum (Anvers, 1546), també va publicar una obra poètica i el tractat Minervalia artium (Maastricht, 1554).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 397. (ISBN 84-239-4527-8)
# Pedro Fernández de Castilleja

Pedro Fernández de Castilleja (Castilleja de la Cuesta?, 1487 - Sevilla, 1574) fou un compositor, músic i poeta espanyol del segle xvi.
En opinió del gran Guerrero, fou un dels músics més consumats del seu temps. Durant seixanta anys, desenvolupà el càrrec de mestre de capella, i de seises, i on tingué com a deixeble l'il·lustre Cristóbal de Morales. A més fou mestre de gramàtica grega i llatina. Abans d'ingressar en el Capítol havia tingut càtedra de música en l'estudi de Sant Miquel de Sevilla. Fou el primer en gaudir de la ració anomenada Magister Puerorum, de la qual prengué possessió el 1514. El mestre Guerrero l'anomenava <el mestre dels mestres espanyols>.
De les seves obres nomes se'n conserven alguns motets espargits per diverses esglésies d'Espanya, els quals justifiquen la merescuda fama de què gaudí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 777. (ISBN 84-239-4523-5)
# Isidre Riera i Galí

Isidre Riera i Galí (Manresa, Bages, 1859 - Barcelona, Barcelonès, 1942) va ésser un notari que es llicencià en Dret civil i canònic l'any 1882.
Exercí de notari a Sarral, a Sant Sadurní d'Anoia i a Albarrasí.
Dins el catalanisme polític, i sota el guiatge de la Unió Catalanista, fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894) i Olot (1895).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, planes 217-218.
# Renée Bordereau

Renée Bordereau sobrenomenada l'Angevina (Soulaines-sur-Aubance (Maine i Loira), 1776 – 1822 a Vezins (Maine i Loira), 1822), va ser una dona francesa que va seguir el seu pare, es va disfressar d'home i va lluitar com a cavaller reialista a les tropes de Charles de Bonchamps durant la revolta de La Vendée contra la Revolució Francesa (el 1793) i va participar en quasi totes les batalles de la guerra.

## Biografia

Filla d'una família de pagesos acomodats i educada dins dels principis legitimistes i religiosos que professaven els seus pares, va participar de l'entusiasme i exaltació que va dominar la Vendée i van exacerbar més encara els excessos que van cometre els republicans a Anjou i Nantes el 1793. Després d'haver vist morir 42 parents seus en la revolta dels vendeans, va resoldre consagrar la seva vida a la defensa de la causa realista, i vestint-se d'home, es va incorporar a l'exèrcit amb el nom de 'Langevin', agafant plaça en un regiment de cavalleria. El valor extraordinari del qual va donar proves en les circumstàncies més perilloses, va ser causa que se li poses el malnom de brau Langevin.
Després de la dispersió de l'exèrcit realista ocorreguda al Mans, va continuar combatent al capdavant d'alguns soldats i guerrillers que l'obeïen com al seu capità, i va arribar a alliberar diversos presoners que li devien la vida. Va assistir a més de cent combats, rebent diverses ferides, i se'l considerava com un dels genets més llançats de l'exèrcit realista.
No va deposar les armes fins a la completa pacificació del país, retirant-se llavors a casa seva, on va ser presa al poc temps, i tancada al Mont-Saint-Michel, no recobrant la llibertat fins a la restauració.
El 1814 va ser presentada a Lluís XVIII pel marquès de la Rochejacquelein i després va exercir un important paper en els moviments realistes de 1815, figurant a l'exèrcit de la Rochejacquelein. Va obtenir del rei una pensió, i va acabar els seus dies al seu país natal després d'haver publicat, a prec dels senyors de Chastellux i de la Rochejacquelein, unes interessants Mémoires de Renée Bordereau, dite Langevin, touchant à sa vie militaire dans la Vendée (París, 1814), dedicades al rei.

## Referències

* ↑ Charles Gilbert, Brave l'Angevin; ou La véritable histoire de Renée Bordereau, cavalier de l'Armée catholique et royale de 1793, Éditions le Cercle d'Or.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 418. (ISBN 84-239-4535-9)
# Manuel Mencía

Manuel Mencía fou un músic compositor espanyol del segle xviii. Nascut vers l'any 1731 no hi ha gaires dades sobre aquest compositor. Se sap que l'any 1769 aconseguí la plaça de mestre de capella de les Descalzas Reales de Madrid. Compositor afortunat, aconseguí assolir molta fama i les seves composicions tingueren uns èxits assenyalats. Fou músic de la seva època i componia en el gènere de a ocho amb l'orquestra de violins i trompes llavors en ús per al gènere religiós. En l'arxiu de les Descalzas Reales hi ha obres d'aquest autor; en el de l'Escorial existeixen: Letania de Ntra. Sra. a vuit (1791); Responsorios de Navidad, i O magnum mysterium, Beata Deigenitrix i Beata Viseera, a vuit, amb violins i trompes (1799). El 1801 publicà a Madrid una pastorel·la a solo amb acompanyament.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 569 ISBN 84 239-4534-0
# Jean Marc Gaspard Itard

Jean Marc Gaspard Itard (francès: Jean-Marc-Gaspard Itard) (Aurason, 24 d'abril de 1774 - Passy, 5 de juliol de 1838) va ésser un metge occità.
La seua aportació en el camp educatiu es concreta sobretot en les experiències amb l'infant Victor d'Aveyron, conegut com "el nen salvatge d'Avairon" encaminades a facilitar l'educabilitat dels deficients mentals. El 1970 el director de cinema francès François Truffaut es va inspirar en la història d'aquest nen per realitzar la pel·lícula L'infant salvatge.
Els seus treballs i els de Édouard Séguin influenciaren l'obra de Maria Montessori.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 77.

## Bibliografia

* Itard, J. M. G.: De l'education d'un homme sauvage ou des premiers developpemens physiques et moraux du jeune sauvage de l'Aveyron. Goujon. París, 1801.
* Itard, J. M. G.: Rapports et memoires sur le sauvage de l'Aveyron. Traducció anglesa amb introducció i notes de G. i M. Humprey: The wild boy of Aveyron. Century. Nova York, 1932. Traducció al castellà amb introducció i notes de Rafael Sánchez Ferlosio: Víctor de l'Aveyron, Alianza, Madrid, 1982.
* Candland, D. K.: Feral children & clever animals. Reflections on human nature. Oxford University Press. Nova York, 1993. ISBN 0-19-510284-3.
* Lane, H.: The wild boy of Aveyron. Harvard University Press. Cambridge, Mass., 1976.
* Shattuck, R.: The forbidden experiment; the story of the wild boy of Aveyron. Washington Square Press. Nova York, 1981.

## Enllaços externs

* Assaig sobre l'obra de Jean Marc Gaspard Itard. (francès)
* Informació sobre la relació de J. M. Gaspard Itard amb Víctor, "el nen salvatge d'Avairon". Arxivat 2019-11-17 a Wayback Machine. (francès)
* Pàgina que enllaça a moltes altres informant sobre aquest metge occità. (francès)
# Poblat talaiòtic de Binissafúller

El poblat talaiòtic de Binissafúller o de Binissafullet és un jaciment arqueològic prehistòric situat a Menorca, al municipi de Sant Lluís, a uns 10 km al nord de la carretera PMV-7022.
Aquest poblat presenta alguns dels elements constructius característics de la cultura talaiòtica de Menorca: diversos talaiots i un recinte de taula.
Un equip d'arqueòlegs vinculats al Museu de Menorca va desenvolupar una excavació arqueològica, entre els anys 1989 i 1990, en el recinte de taula d'aquest poblat, fet que va permetre plantejar algunes hipòtesis sobre el tipus d'activitats que es varen desenvolupar en aquesta part de l'assentament, al llarg del seu període d'ocupació.
El recinte de taula, així, constituiria un recinte comunitari destinat al culte, en ús durant els segles IV-III aC, caracteritzat per la presència del foc, el vi i la carn, consumits en àpats de caràcter religiós, possiblement lligats a celebracions relacionades amb el calendari agricolaramader.
Com és habitual en aquests tipus de recinte, a la dreta i davant la taula, s'hi va documentar una zona on va cremar un foc intens. A les voreres, just devora els murs, s'hi concentraven els ossos de petits anyells i cabrits acaramullats, així com fragments d'àmfores púniques ebusitanes utilitzades per a transportar vi i, en aquest cas, sembla que rompudes intencionadament. També s'hi localitzaren vasos talaiòtics, de producció local.
La intervenció dels anys 1989-1990 va permetre, per altra banda, redreçar l'element central del recinte de taula (la taula pròpiament dita), que es trobava caiguda.
Algunes de les restes recuperades durant aquesta excavació s'exposen al Museu de Menorca.
És un dels 32 jaciments prehistòrics menorquins que es presenten a la candidatura de la Menorca Talaiòtica com a patrimoni de la humanitat a la UNESCO.

## Referències

* ↑ http://www.menorcatalayotica.info/portal.aspx

## Bibliografia

* HOCHSIEDER, P. i KNÖSEL, D. (1995) Les taules de Menorca. Un estudi arqueoastronòmic. Treballs del Museu de Menorca, 14. Maó.
* GUAL CERDÓ, J.M. (1991) El poblat talaiòtic de Binissafullet Nou (Sant Lluís). "Meloussa", 2. Maó.

## Enllaços externs

* Història del poblat talaiòtic de Binissafúller Arxivat 2010-08-02 a Wayback Machine..
* Museu de Menorca Arxivat 2010-04-05 a Wayback Machine..
* Delimitació de l'entorn de protecció del poblat talaiòtic de Binissafullet (Sant Lluís), BOIB núm. 77, 01-05-2004.
# Pedro Furió

Pedro Furió (fou un compositor alacantí de primers de segle xviii)
Va ser mestre de capella de Santa Maria d'Elx a mitjan segle xviii i posteriorment de les catedrals de Lleó, Guadix i la Capella Reial de Granada fins al 1757 que fou substituït per Antonio Cavallero, en totes les quals es canten encara les seves obres musicals més notables, algunes de les quals figuren en el valuós donatiu que Barbieri va fer a la Biblioteca Nacional.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 249 (ISBN 84 239-4525-1)
# Isoperla insularis

Isoperla insularis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: Còrsega i Sardenya.

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Morton, 1930. Entomol. Mon. Mag. 66:77.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Inventaire national du Patrimoine naturel (francès)
* ↑ Impact of arsenic and antimony contamination on benthic invertebrates in a minor Corsican river (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Biochemical systematics and biogeographical patterns of the Italian and Corsican species of the Protonemura corsicana species group (Plecoptera: Nemouridae) (anglès)
* ↑ Plecotteri in Italia (italià)
* ↑ Factors Affecting Macroinvertebrate Distribution in a Mediterranean Intermittent Stream (anglès)
* ↑ Effect of Drought Frequency and Other Reach Characteristics on Invertebrate Communities and Litter Breakdown in the Intermittent Mediterranean River Pula (Sardinia, Italy) (anglès)

## Bibliografia

* Claassen, 1940. Mem. Cornell agric. Exp. Sta. 232:191.
* Consiglio, 1957. Mem. Soc. Entomol. Ital. 36:31-44.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:406.
* Kimmins, 1970. Bull. Br. Mus. Nat. Hist. Ent. 24(8):343. «Enllaç».
* J. Manuel Tierno de Figueroa i Carlos Marfil-Daza. Revisión de las características de los huevos de los Chloroperlidae (Plecoptera) d'Europa, con la descripción del huevo de Siphonoperla baetica (Aubert, 1956). Boln. S.E.A., núm. 35 (2004) : 219−224. «PDF».

## Enllaços externs

* PESI (anglès)
* BioLib (anglès)
* Perlodidae Species Listing (anglès)
# Manuel Mendizábal

Manuel Mendizábal (Tolosa, (Guipúscoa) 9 de setembre de 1817 - Madrid, 29 d'agost de 1896) fou un professor de piano i compositor.
Ingressà en el Conservatori de Madrid com a professor provisional el 1854, sent nomenat de número el 1857. Va deixar nombrosos i molt bons deixebles com per exemple Manuel Fernández Grajal (1838-1920), Pablo Miguel de Perlado (1845-1870). Col·laborà en els suplements musicals de la Crónica de Madrid i altres revistes professionals, i publicà en les cases editorials de Madrid algunes obres de piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 608 (ISBN 84-239-4543-X)