OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Granota verda

La granota verda o granota vulgar (Pelophylax perezi) és una espècie de granota que es troba a França, Catalunya, Portugal i Espanya.

## Descripció

Aquesta granota pot fer fins a 11 cm de longitud.
Els colors són variables, com ja el nom diu normalment la trobem de color verd llampant amb alguns punts i ratlles negres. La majoria presenta una línia clara que els travessa el cos des del cap fins a les potes posteriors. Als costats tenen dues línies més gruixudes i també d'un color clar. Presenten una nineta horitzontal
Aquesta espècie pot aparèixer als 2.400 m d'altitud.
És una espècie estrictament aquàtica, apareix a tota mena de masses d'aigua, tot i que prefereix l'aigua permanent i les zones ben assolellades
Poden viure entre 6 o 7 anys, però normalment viuen 2 o 3 anys.

## Alimentació

S'alimenten de tota classe d'insectes i aràcnids, però també poden menjar preses aquàtiques. També poden practicar el canibalisme amb exemplars petits i amb els seus propis capgrossos.

## Reproducció i capgrossos

El període de reproducció va des del juliol fins al juny. Les femelles poden pondre entre 2.000 i 5.000 ous.
Els mascles arriben a la maduresa sexual al cap de dos anys de vida, la femella a l'any.
Els mascles tenen dos sacs bucals, situats al costat de la boca.
Els capgrossos poden arribar als 11 cm si són hibernants, però normalment fan 7 o 8 cm de llarg. Quan aquests es troben a la fase premetamòrfica ja tenen la ratlla clara que els travessa tot el cos.
Tenen l'espiracle situat a la banda esquerra (mirant-los des del cap).
L'anus a la dreta, té els ulls dorsals i separats.

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, planes 61-62. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 8473063546.

## Vegeu també

* Llista d'amfibis i rèptils de Catalunya

## Enllaços externs

* Bosch, J., Tejedo, M., Beja, P., Martínez-Solano, I., Salvador, A., García-París, M., Gil, E.R. & Beebee, T. 2004. Rana perezi. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 4 de maig del 2008.
# Christian Gotthilf Tag

Christian Gotthilf Tag (Beierfeld, 1735 – Niederzwönitz, 1811) fou un organista i compositor alemany.
Fill d'un mestre d'escola, del seu pare va rebre les primeres nocions literàries i musicals i als tretze anys va fugir a Dresden, on va estudiar amb Gottfried August Homilius. Hi va poder ingressar en l'Escola de la Creu, on hi va romandre fins al 1755. Molt hàbil a l'orgue, el piano i l'arpa, així com en l'art d'escriure, llavors volgué completar els seus estudis de literatura, i a l'efecte es se'n va anar cap a Leipzig; però en una fonda del camí va conèixer un habitant de Nohenstein el qual, enamorat del seu talent i la dolcesa del seu caràcter, li va fer assolir la plaça de cantor en aquella ciutat, que va conservar durant cinquanta-tres anys. Hi va donar les primeres lliçons a Gotthilf Friedrich Ebhardt, veí de la població que més tard seria organista i compositor. El 1808 se'n va anar a viure a can la seva filla a Niederzwönitz on va morir el 1811.

## Obres

Va escriure un gran nombre de composicions de diversos gèneres, especialment per a orgue i clavecí, com també unes cent obres religioses vocals per a una i més veus, i una simfonia per a orquestra. Molt popular durant la seva vida, va caure en descuit després la seva mort. Des de l'inici del segle xxi, a poc a poc la seva obra torna a ser descoberta i estimada.
* Cantata per cor i orquestra Des Herrn Rat ist wunderbarlich

## Referències

* ↑ «Christian Gottlieb Tag» (en alemany). Erlebbare Musigeschichte(n) aus Sachsen, Sachsen-Anhalt und Thüringen. Halle an der Saale: Strasse der Musik, 2014. Arxivat de l'original el 2016-05-17. [Consulta: 30 juliol 2016].
* ↑ L'enciclopèdia Espasa és l'única font que utilitza el segon nom «Amadeus», el que sembla un error. «Christian Amadeus Tag». A: Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 58, p. 1532. ISBN 84-239-4558-8. , Röhrborn, dona el títol Christian Gotthilf Tag a la seva biografia extensiva de més de nou cents pàgines.
* ↑ Rörhborn, 2009.
* 1 2 Eitner, Robert. «Tag, Christian Gotthilf». A: Allgemeine Deutsche Biographie (en alemany). 37. Historische Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, 1894, p. 351–352.
* ↑ «Christian Gotthilf Tag» (en anglès). Musopen. [Consulta: juliol 2016].
* ↑ «Röhrborn Axel: Christian Gotthilf Tag». Ibidem Verlag. Arxivat de l'original el 2016-08-19. [Consulta: juliol 2016].
* ↑ Partitura gratuïta descarregable: Des Herrn Rat ist wunderlich (pdf). Musopen.

## Bibliografia

* Röhrborn. Christian Gotthilf Tag Studien zu Leben und Werk (en alemany). Stuttgart: Ibidem Verlag, 2009, p. 948. ISBN 978-3-89821-718-7.
# Glomeromycetes

Els glomeromicets (Glomeromycetes) són una classe de fongs del fílum o divisió dels glomeromicots (Glomeromycota).

## Taxonomia

La classe dels glomeromicets inclou quatre ordres:
* Ordre Diversisporales
* Ordre Entrophosporales
* Ordre Gigasporales
* Ordre Glomerales

## Referències

* ↑ Hyde, K.D. 2024. The 2024 Outline of Fungi and fungus-like taxa. Mycosphere, 15(1): 5146–6239, Doi 10.5943/mycosphere/15/1/25, ISSN 2077 7019. Versió web.
# Christian Hochbrucker

Christian Hochbrucker (Tagmersheim (Baviera), 17 de maig de 1733 - París, després de 1800) va ser un arpista alemany, professor d'arpa i compositor.
Va treballar des del 1760 com a distingit virtuós, professor i compositor a París. En 1781 va ser triat per succeir Philipp Joseph Hinner com a "maître de Harpe" de la reina Maria Antonieta. Durant la Revolució va emigrar a Londres el 1789, les composicions d'Hochbrucker van aparèixer a la premsa escrita. El 1800 tornà a París. Christian Hochbrucker era el germà de Celestin Hochbrucker. El fabricant d'arpa Jacob Hochbrucker, era oncle dels germans Hochbrucker.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 12. (ISBN 84-239-4528-6)
# Christian Ritter

Christian Ritter (1650-1725) fou un compositor alemany.
Fou segon mestre de capella i organista de la cort de Dresden i primer mestre de la de Suècia, traslladant-se el 1704 a Hamburg. Ritter fou un músic de mèrit, i de les seves obres, poc conegudes, s'hi dedueix que exercí molta influència sobre Johann Sebastian Bach. En el Klavierbuchlen, de Johann Andreas Bach, hi ha una «suite en fa sostingut menor» i una sonata per a clave, i la Universitat d'Uppsala posseeix 19 peces del mateix autor. A principis del segle xx, R. Büchmayer descobrí en la Biblioteca Reial de Berlín un Te Deum, per a doble cor i orquestra, i en la Biblioteca de Lüneburg una cantata.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 863 ISBN 84-239-4551-0
# Elvira Sastre Sanz

Elvira Sastre Sanz (Segòvia, 1992) és una poetessa, escriptora, filòloga i traductora literària espanyola.
Es va traslladar a Madrid per començar el seu grau universitari en Estudis Anglesos. El 2016 va publicar una selecció dels seus poemes en el llibre Ya nadie baila, amb pròleg de Fernando Valverde. L'any 2019 va debutar com a novel·lista amb Días sin ti, que va obtenir el Premi Biblioteca Breve, i va publicar també el llibre infantil A los perros buenos no les pasan cosas malas, amb il·lustracions d'Ayesha L. Rubio.

## Obres

* Tú, acuarela/Yo, la lírica (Coautora) (2013)
* Cuarenta y tres maneras de soltarse el pelo (Lapsus Calami, 2014)
* Baluarte (Valparaíso Ediciones, 2014)
* Ya nadie baila (Valparaíso Ediciones, 2016)
* La soledad de un cuerpo acostumbrado a la herida (Visor Libros, 2016)
* Aquella orilla nuestra (Alfaguara, 2018)
* Días sin ti (Seix Barral, 2019)
* A los perros buenos no les pasan cosas malas (Planeta, 2019)

## Referències

* ↑ «Elvira Sastre viaja con su abuela hasta Argentina» (en castellà). InfoLibre.es, 28-08-2016 [Consulta: 2 novembre 2016].
* ↑ Valverde, Fernando. «'Ya nadie baila', de Elvira Sastre» (en castellà). infoLibre, 12-02-2016. [Consulta: 27 gener 2018].
* 1 2 Parrón, Ignacio «Elvira Sastre presenta 'Días sin ti'» (en castellà). Ser, 11-03-2019 [Consulta: 9 març 2020].
* 1 2 Gago, Noelia «Elvira Sastre: "La muerte no es lo peor que le puede pasar a un animal, lo peor es que vivan con miedo y de ahí la frase que titula este libro"» (en castellà). Onda Cero, 08-10-2019 [Consulta: 9 març 2020].
* 1 2 3 4 «El libro ‘Ya nadie baila’ de Elvira Sastre se presenta este jueves en Granada | Granada Digital» (en castellà). [Consulta: 2 novembre 2016].
# Guadamassiler

Un guadamassiler és un menestral que tenia com a ofici fabricar guadamassils, uns cuirs adornats amb dibuixos estampats en pintura o en relleu.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 136.
# Batalla de Triavna

La batalla de Triavna (en búlgar: Битка Трявна при) es va produir el 1190 a les muntanyes al voltant de la moderna ciutat de Triavna, al centre de Bulgària. El resultat va ser una victòria de Bulgària sobre l'Imperi Romà d'Orient, que va aconseguir els èxits aconseguits des del començament de la rebel·lió d'Ivan i Pere el 1185.

## Antecedents

Després de la seva segona campanya a Mèsia i el fracàs al setge de Lòvetx en 1187, l'emperador romà d'Orient Isaac II Àngel es va veure obligat a concloure una treva, de fet reconeguint la independència de Bulgària. Fins a 1189, ambdós bàndols van observar la treva. Els búlgars van usar aquest temps per organitzar encara més la seva administració i exèrcit. Quan els soldats de la Tercera Croada van arribar a les terres búlgares a Niš, Assèn i Peter es van oferir a ajudar l'emperador del Sacre Imperi Romà Germà, Federico I Barbarosa, amb una força de 40.000 contra els romans d'Orient. No obstant això, es van suavitzar les relacions entre els croats i els romans d'Orient, i es va evadir la proposta búlgara.
El 1189 l'emperador germànic Frederic I es va presentar a la frontera nord de l'Imperi Romà d'Orient amb un exèrcit de 150.000 homes de camí cap a Terra Santa, encapçalant la Tercera Croada. Tot i les amenaces d'Isaac, Frederic va avançar i va passar l'hivern a Adrianòpolis i després va travessar el Bòsfor, negociant secretament l'ajut dels búlgars contra els romans d'Orient i d'aquests contra els búlgars. Tant va alarmar a l'emperador aquest exèrcit croat que Isaac va enviar ambaixadors a Saladí oferint la seva aliança contra els llatins a canvi de la devolució del Sant Sepulcre, aliança que Saladí va refusar.

## Batalla

El 1193 va lliurar una segona guerra contra els búlgars en la qual els romans d'Orient van obtenir una terrible derrota en la batalla de Triavna: l'emperador amb prou feines va salvar la vida, el tresor imperial inclosa la corona i la creu van acabar en mans dels búlgars.

## Conseqüències

Pere Assèn es va retirar voluntàriament deixant el tron al seu germà Joan Assèn. Isaac II no ho volia donar tot per perdut i el 1194, va aplegar un gran exèrcit format per europeus i orientals, però van tornar a ser vençuts en la batalla d'Arcadiòpolis. L'emperador encara va fer un darrer intent per recuperar els territoris a través d'una aliança amb el rei d'Hongria, però mentre estava fora fou deposat pel seu germà Aleix III Àngel.

## Referències

* ↑ Treadgold, 1997, p. 658.
* ↑ Andreev i Lalkov, 1996, p. 153-155.
* ↑ Fine, 1987, p. 16.
* ↑ Fine, 1987, p. 27.

## Bibliografia

* Andreev, Jordan; Lalkov, Milcho. 1996 Българските ханове и царе (Els kans i Tsars búlgars). Veliko Tarnovo: Abagar, 1996. ISBN 954-427-216-X.
* Fine, J. The Late Medieval Balkans, A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest. University of Michigan Press, 1987. ISBN 0-472-10079-3.
* Treadgold, Warren T. A History of the Byzantine State and Society. Stanford, Califòrnia: Stanford University Press, 1997.
# Francesc Roig i Navarro

Francesc Roig i Navarro (Tortosa, Baix Ebre, 1867 - Tarragona, Tarragonès, 17 d'agost de 1936), fou un polític i advocat català.
Va estar molt vinculat als nuclis catòlics conservadors de la ciutat de Tortosa. Entre d'altres, fou vocal de la Junta Diocesa el 1890 i aquell mateix any també fou membre del Congrés Catòlic celebrat a Saragossa. També fou el president de la Congregació de Maria Immaculada i de Sant Lluís Gonzaga. En l'àmbit professional, cal destacar que el 1895 fou triat com a secretari de la Junta del Col·legi d'Advocats de Tortosa, i que amb l’arribada del Banc d'Espanya a Tortosa l'octubre de 1903 va ser nomenat advocat d'esta sucursal.
Pel que fa a la seva carrera política, i malgrat les seves creences religioses integristes, a partir del 1894 basculà cap a tendències més liberals. Així, des del 1897 fou el cap del Partit Liberal de Tortosa, aglutinant així totes les tendències liberals que van sorgir al voltant del Casino Liberal Dinástico de la ciutat. Ja com a diputat provincial, ho fou pel districte de Tortosa-Roquetes entre 1894 i 1914, al llarg de deu legislatures. Durant aquests vint anys fou membre de diverses comissions, algunes d'elles especials, com la de la Casa de Beneficència de Tortosa del 1894 al 1899 (representant a la comissió catalana que gestionava la divisió de béns de l’antic Hospital de la Santa Creu de Barcelona), la Junta Provincial del Cens Electoral entre 1898 i 1899, la Comissió Mixta de Reclutament de 1901 a 1902, i la Comissió Provincial d’Estadística del Treball entre els anys 1905-1908. Ocasionalment també fou designat per treballar en comissions més específiques, com la que es va formar el 27 de novembre de 1895, per a la reestructuració dels serveis provincials, o la creada en la legislatura de 1901-1902, per a l’aixecament de la delegació d’Hisenda.
El 1928 fou elegit diputat primer del Col·legi d’Advocats de Tortosa. L'agost del 1936, enmig de l’onada revolucionària, fou detingut i assassinat per milicians a Tarragona quan intentava fugir cap a Barcelona.

## Bibliografia

* Llorente Rosselló, Emili «El Mercat de l’oli a Tortosa abans de 1938. Marques i empreses». Recerca, núm. 14, 2012, p. 11-68.
* Montserrat Cavaller, Joaquín. Joaquín Bau Nolla y la restauración de la monarquía (en castellà). Madrid: Actas, 2001.

## Referències

* ↑ Curto, Albert. «Roig i Navarro, Francesc». A: Diccionari biogràfic dels diputats de la Mancomunitat de Catalunya (1914-1925). Barcelona: Diputació de Barcelona, octubre de 2019, p. 393. ISBN 9788498038897.
* 1 2 Curto (2019), p. 394
* ↑ Diario de Tortosa (08/10/1903), pàg. 2
* 1 2 Curto, Albert. «Roig Navarro, Francesc». Institut Ramon Muntaner. [Consulta: 4 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Francesc Roig i Navarro a la Ilercavònia
# L'abella Maia i l'orbe daurat

L'abella Maia i l'orbe daurat (títol original en anglès, Maya the Bee: The Golden Orb) és una pel·lícula d'animació aventures i comèdia del 2021 dirigida per Noel Cleary. S'ha doblat i subtitulat al català.
Basada en personatges de l'anime de 1975 L'abella Maia i el llibre infantil alemany Die Biene Maja und ihre Abenteuer de Waldemar Bonsels, la pel·lícula és una seqüela de la pel·lícula Maya the Bee: The Honey Games del 2018. Compta amb un repartiment de veus en anglès amb Coco Jack Gillies, Benson Jack Anthony, Frances Berry i Christian Charisiou. L'orbe daurat estava previst originalment per a ser estrenada a Austràlia el 17 de juny de 2020. Tanmateix, a causa de la pandèmia de la COVID-19, la pel·lícula es va posposar al 7 de gener de 2021.

## Referències

* ↑ «MAYA THE BEE: THE GOLDEN ORB». classification.gov.au. Australian Classification Board, 04-11-2020.
* ↑ «Maya the Bee: The Golden Orb (2020) - The Screen Guide - Screen Australia». www.screenaustralia.gov.au. Screen Australia. [Consulta: 5 abril 2021].
* ↑ «WATCH: New 'Maya the Bee – The Golden Orb' Trailer» (en anglès). awn.com. Animation World Network. [Consulta: 5 abril 2021].
* ↑ «Studio 100 Media Enters Production on 'Maya the Bee 3 – The Golden Orb'». awn.com. Animation World Network. [Consulta: 5 abril 2021].
* ↑ «L'abella Maia i l'orbe daurat». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 febrer 2024].
* ↑ Paul, Sharmindrila. «'Maya The Bee: The Golden Orb' makers Thorsten Wegener and Tracy Lenon share inputs on the animated film». AnimationXpress.com, 07-08-2020. [Consulta: 25 maig 2021].
# L'avi Berga

L'avi Berga és una escultura de terracota de Miquel Blay i Fàbregas, concretament un bust de Josep Berga i Boix, obra de 1895. Es troba al Museu de la Garrotxa, en dipòsit de l'Escola d'Art i Superior de Disseny d'Olot.
La persona representada és Josep Berga i Boix, mestre, protector i amic de Miquel Blay, al qual es representa amb un barret a l'estil romàntic i amb barba i bigoti. L'escultura va ser propietat de Concepció Berga i Boix.

## Referències

* ↑ «Miquel Blay Fàbrega (Olot, 1866-1936)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 3 octubre 2022].
* 1 2 3 Torrent Orri, Rafael «Centenario del nacimiento del escultor olotense Miguel Blay». Revista de Girona, núm. 33, 1965, pàg. 38.
* ↑ «Bust retrat de Josep Berga i Boix». visitmuseum.gencat.cat. Arxivat de l'original el 3 d’octubre 2022. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Ferrés, Pilar. Miquel Blay i Fàbrega (1866-1936). Itinerari artístic. Olot: Llibres de Batet, 2004, p. 270.

## Bibliografia

* Miquel Blay i Fàbrega : 1866-1936 : l'escultura del sentiment. Girona: Fundació Caixa de Girona, DL 2000. ISBN 84-931615-0-0.
# L'intercanvi

L'intercanvi (títol original en anglès: Changeling) és una pel·lícula estatunidenca dirigida l'any 2008 per Clint Eastwood. Es va doblar al català.

## Argument

Es tracta d'una història basada en fets reals que van tenir lloc a Los Angeles entre 1928 i 1930. Christine Collins (Angelina Jolie) és una mare que recupera el seu fill, que havien segrestat mesos abans. Però en la bogeria del reencontre molt fotografiat, comença a sospitar que el nen que li han lliurat no és el seu fill. Malgrat unes forces de l'ordre corruptes i d'una opinió pública més que escèptica, intenta dilucidar el misteri costi el que costi. Titllada de boja i impossibilitada, per fi troba un aliat en el reverend Briegleb (John Malkovich), que l'ajudarà en la seva recerca.

## Repartiment

* Angelina Jolie: Christine Collins, telefonista supervisora a la "Pacific Telephone and Telegraph"
* John Malkovich: el reverend Gustav Briegleb, evangelista ràdio presbiteriana
* Jason Butler Harner: Gordon Northcott, l'assassí
* Jeffrey Donovan: el capità J.J. Jones
* Michael Kelly: el detectiu Lester Ybarra
* Colm Feore: James E. Davis, el cap de la policia de Los Angeles
* Amy Ryan: Carol Dexter, la prostituta interna rebel
* Geoffrey Pierson: S.S. Hahn, l'advocat que defensa Christine
* Denis O'Hare: el doctor Jonathan Steele, terrible director de l'asil
* Frank Wood: Ben Harris, l'amo atent de Christine
* Peter Gerety: el doctor Earl W. Tarr, enviat pel capità Jones
* Eddie Alderson: Sanford Clark, el jove auxiliar de Northcott
* Devon Conti: Arthur Hutchins, el fals fill de Christine
* Gattlin Griffith: Walter Collins, el fill de Christine
* Reed Birney: Cryer, l'alcalde de Los Angeles
* Ric Sarabia: l'home que "ha oblidat la seva cartera"
* Wendy Worthington: la recepcionista de l'asil
* Gabriel Schwalenstocker: James Nesbitt

## Anàlisi

La pel·lícula és una nova demostració de talent de l'octogenari Clint Eastwood, que ara no només n'és el director sinó que repeteix com a autor de la banda sonora de la pel·lícula, com ho va fer a Cartes des d'Iwo Jima o Million Dollar Baby.
El film ens situa l'any 1928, just abans de la gran depressió econòmica, i s'allarga durant la dècada següent a través d'uns fets verídics protagonitzats per Gordon Northcott, un individu que va violar i assassinar vint nens. Això, però, no és res més que un pretext per mostrar-nos els extrems a què pot arribar la naturalesa humana quan exerceix el poder, ja sigui polític o de dominació d'una persona sobre una altra. Fins i tot el pastor presbiterià (John Malkovich) que s'erigeix en el gran defensor de Christine (Angelina Jolie), mare del nen desaparegut i víctima d'un complot policial, actua per interès personal. L'ajuda, sí, però en fa un instrument de la seva croada contra la policia de Los Angeles. Excel·lent la sensació d'indefensió amb què ens quedem al final del film.

## Referències

* 1 2 «L'intercanvi». Ésadir.cat. [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ Carlos Losilla. La Vanguardia 31 de desembre de 2008
* ↑ Víctor Alexandre. Tot Sant Cugat, núm. 1142, 9 de gener de 2009

## Enllaços externs

* L'intercanvi - Lloc web oficial
# L. Morange

L. Morange fou un compositor francès d'últims de segle xviii i principis del xix
Va ser director d'orquestra en diversos teatres de París i va escriure les operetes Les quiproquo nocturnes, Les petits Auvergnats, Un grain de folie, i la música dels melodrames La bataille de Dunes, L'enfant prodigue, Ardres sauvée, A-t-il deux femmes?, i Amour et cruauté.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 925 (ISBN 84 239-4536-7)
# La Chicharra

La Chicharra: periódico serio-jocoso, redactado por una caterva de doctores de buen humor, que dará un canto o arañazo por semana, va ser un setmanari satíric que sortí a Reus el 1887.

## Història

Va sortir el primer número el 7 d'agost de 1887. Els redactors eren Francesc d'Assís Domingo, Bonaventura Vallespinosa Sistaré, Josep Fort i Giol, Sancho Borràs i Josep Canals, tots ells membres de la societat "El Progreso". Sembla que la revista era una activitat més d'aquesta societat, per altra banda una entitat poc coneguda.
A l'article de presentació es desmarquen de l'anticlericalisme comú a les revistes satíriques de l'època: "mis fines han de ser puramente didácticos y sin ofender ni la moral ni á la religión, puesto que será exclusivamente para defender la verdad". Aquesta veritat tindrà un to marcadament conservador. Les seves crítiques més directes aniran contra el diari catalanista Lo Somatent, el seu director Pau Font de Rubinat i el conjunt de republicans reusencs. Del conjunt dels seus articles se'n desprèn un atac genèric contra els catalanistes i autonomistes locals.

## Aspectes tècnics

Se'n coneixen només dos números, del 7 i del 14 d'agost de 1887, encara que una nota a la carpeta on es guarden a la Biblioteca Central Xavier Amorós diu que va sortir almenys fins al número 15. Format foli a quatre pàgines, s'imprimia a la Impremta de Gaietà Sabater, a la plaça del Rei i valia 5 cèntims. La redacció era al raval de sant Pere núm. 2, sembla que al local de "El Progreso". L'historiador i periodista reusenc Francesc Gras i Elies diu: "Enmudeció muy pronto".

## Localització

* Els exemplars coneguts són a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus

## Referències

* 1 2 Ferran, Marc. Humor i sàtira a Reus: la premsa satírica 1868-1936. Reus: Centre de Lectura, 1992, p. 40-41. ISBN 8487873049.
* ↑ «Presentación». La Chicharra, Año I, núm. 1, 7-VII-1887, pàg. 1.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. El periodismo en Reus desde 1813 hasta nuestros días. Tarragona: Tipografía de Francisco Arís e Hijo, 1904, p. 40.
* ↑ «La Chicharra». [Consulta: 6-III-2014].

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939