OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dolichancistrus pediculatus

Dolichancistrus pediculatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.
Els adults poden assolir 12 cm de longitud total. És un peix d'aigua dolça i de clima tropical. Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Meta (Colòmbia).

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1918. Eighteen new species of fishes from northwestern South America. Proc. Am. Philos. Soc. v. 56 (núm. 7): 673-689.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Ferraris, Carl J.: Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types. Zootaxa, 1418. 8 de març del 2007. ISBN 978-1-86977-058-7. PDF (anglès)
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS.
# Dolmen de Castelló

El Dolmen de Castelló és un dolmen situat a la comuna de Prats de Molló i la Presta, a la comarca del Vallespir, de la Catalunya del Nord.
El dolmen està situat a 1.149,3 m alt al nord-oest de la vila de Prats de Molló, a prop del Coll de Castelló, del qual pren el nom, que es troba sortint de la vila de Prats de Molló per un camí cap al nord-oest, en direcció al mas de la Vidala i el de les Garcies. Des de prop al nord del mas de les Garcies, fins on es pot arribar per una pista rural, cal seguir un corriol que ressegueix una carena cap al nord-nord-oest.
Fou descobert el 2011. És el darrer dolmen descobert a la Catalunya del Nord. És un dolmen força ben conservat, amb una llosa de cobertura de grans dimensions.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ El dolmen de Castelló en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Página web de Velles pedres

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques : dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes (en (francès)). Canet: Trabucaire, 2011. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «170 - Prats de Molló i la Presta». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Cárdenas, Fabricio. 66 petites histoires du Pays Catalan. Perpinyà: Ultima Necat, 2014, p. 141 (Les vieux papiers). ISBN 978-2-36771-006-8.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep. «181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2012)». A: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, núm. 54. Girona: Institut d'Estudis Gironins, 2013, p. 31-184.
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Oriol Lluís Gual. «Le dolmen de Castelló». Association de Sauvegarde du Patrimoine de Prats de Mollo Velles Pedres i Arrels. Arxivat de l'original el 2013-12-06. [Consulta: 13 juliol 2017].
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Prats de Molló». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Portal de Megalithes du monde
# Sintaixtà

Sintaixtà (rus: Синташта́) és un jaciment arqueològic en l'óblast de Txeliàbinsk, Rússia. Són les restes d'un assentament fortificat que data de l'edat de bronze, al voltant de l'any 2800-1600 ae i ha donat lloc a l'apel·latiu cultura de Sintaixtà. Ha estat caracteritzat com a «centre industrial metal·lúrgic fortificat».
Sintaixtà és a l'estepa, a l'est dels Urals. El lloc deu el nom al riu Sintaixtà, un afluent del Tobol. El curs canviant del riu al llarg del temps ha destruït la meitat del lloc, i ha deixat enrere trenta-una de les cinquanta o seixanta cases del poblat.

## Descripció

L'assentament constava de cases rectangulars disposades en cercle de 140 m de diàmetre i envoltades per un mur de terra reforçat amb fusta amb torres de comportes i una profunda rasa a l'exterior. Les fortificacions de Sintaixtà i assentaments semblants com Arkaim tingueren una esplendor sense precedents a la regió estepària. Hi ha evidències que en totes les cases excavades es duia a terme metal·lúrgia de coure i bronze, d'una intensitat sense precedents en producció metal·lúrgica a l'estepa. Els estils ceràmics de la cultura primitiva d'Abàixevo influïren fortament en la ceràmica de Sintaixtà A causa de l'assimilació de les tribus de la regió dels Urals, tals com la tomba de Pit, la catacumba, Poltavka i el nord d'Abàixevo en l'horitzó de Novokumak, semblaria inexacte donar a Sintaixtà una atribució purament ària. En l'origen de Sintaixtà, la cultura d'Abàshevo exercí un paper important.
S'han trobat cinc cementeris associats al lloc, el major dels quals —conegut com a Sintaixtà moguila— incloïa quaranta tombes. Alguns eren enterraments de carros, amb els carros més antics coneguts del món. Uns altres incloïen sacrificis de cavalls -fins a vuit en una sola tomba-, pedres, armes de coure i bronze, i adorns d'argent i or. El cementeri és cobert per un kurgan de data lleument posterior. S'ha notat que el tipus de sacrificis funeraris evidents a Sintaixtà tenen fortes semblances amb els rituals funeraris descrits en el Rigveda, un antic text religiós indi sovint associat al poble protoindoeuropeu.

## Datació

Les dates de radiocarboni de l'assentament i els cementeris abasten més d'un mil·lenni, la qual cosa suggereix una ocupació anterior que pertany a la cultura de Poltavka. La majoria de les dates, però, en són del 2100–1800 ae, la qual cosa apunta a un període principal d'ocupació del lloc coexistent amb altres assentaments i cementeris de la cultura Sintaixtà.

## Referències

* ↑ Anthony, 2007, p. 374–375.
* ↑ Anthony, 2007, p. 371.
* 1 2 3 4 Anthony, 2007, p. 371–375.
* ↑ Elena E. Kuz'mina, The Origin of the Indo-Iranians, Volume 3, edited by J. P. Mallory, Brill NV, Leiden, 2007, p. 222

## Bibliografia

* Anthony, David W. The Horse, the Wheel, and Language (en anglès). Princeton, NJ: Princeton University Press, 2007. ISBN 978-0-691-05887-0.
* Генинг, В. Ф.; Зданович; Генинг; [V. F. Gening; G. B. Zdanovich. Синташта: археологические памятники арийских племен Урало-Казахстанских степей (en ruso). Chelyabinsk: Южно-Уральское книжное изд-во, 1992. ISBN 5-7688-0577-X.
# Concerts per a piano K. 107 (Mozart)

Els Tres concerts per a piano K 107, són tres concerts per a teclat de Wolfgang Amadeus Mozart, tots ells basats en sonates de Johann Christian Bach. Aquestes sonates procedeixen de l'opus 5 de Christian Bach; Mozart transformà la Sonata núm. 2 en re major, la Sonata núm. 3 en sol major, i la Sonata núm. 4 en mi bemoll major en aquests Tres concerts per a piano, i porten el número de catàleg K 107:
* Concert per a piano KV 107 núm. 1 en re major
* Concert per a piano KV 107 núm. 2 en sol major
* Concert per a piano KV 107 núm. 3 en mi bemoll major
Aquests concerts no van ser publicats al catàleg Alte Mozart-Ausgabe, la primera edició completa de les obres de Mozart, de manera que no van quedar numerats en aquesta edició, la de Breitkopf&Härtel; en són l'excepció perquè els altres 27 concerts sí que apareixien. Quan aquestes obres van ser afegides, es va poder apreciar que Mozart va compondre exactament 30 concerts per a teclat. Aquestes tres peces, com els quatre primers concerts (1-4) no són en realitat composicions pròpies, sinó arranjaments d'obres d'altres compositors.

## Concert per a piano K. 107 núm. 1

És en re major. Té tres moviments:
* Allegro
* Andante
* Tempo di Menuetto

## Concert per a piano K. 107 núm. 2

És en sol major. Té dos moviments:
* Allegro
* Allegretto (amb quatre variacions).

## Concert per a piano K. 107 núm. 3

És en mi bemoll major. Té dos moviments:
* Allegro
* Rondó: Allegretto

## Enllaços externs

* Partitures dels Tres concerts per a piano K 107 a partir d'obres de JC Bach
# Cine Meridiana

El Cine Meridiana (inicialment Salón Meridiana) estava ubicat a l'Avinguda Meridiana (núm. 166-168), al barri del Clot de Barcelona. L'edificà Alberto Meier, jueu de Suïssa, l'any 1929. El local destacà per la qualitat dels seus acabats i la seva decoració interior, i el situà com a local de referència al Clot i a la resta de Barcelona.
La sala tenia un aforament de 1200 localitats i, a més d'oferir projeccions cinematogràfiques, acollí actes diversos, des de combats de boxa a mítings polítics, especialment durant el període de la Segona República. Després de la Guerra Civil espanyola, ja durant la dècada dels 40, canvià la propietat del local i es feren diverses reformes per tal de millorar la qualitat de la sala i de les projeccions.
Uns anys més tard, a mesura que es modificava la configuració urbanística de l'Avinguda Meridiana, amb la desaparició de les vies del tren i del tramvia i l'increment de la circulació viària, el cinema anà perdent públic, sobretot per haver quedat aïllat de la part alta del Clot. Tot i això, el propietari va emprendre noves reformes amb la instal·lació del sistema Cinemascope i noves butaques l'any 1969.
Tancà definitivament les portes no gaire més tard, el 14 de març de 1971, amb la projecció en sessió doble de La llegenda de l'indomable i Les Grandes vacances.

## Referències

* ↑ Bar.cel.ona.uta. «BARCELOFÍLIA: SALON MERIDIANA/CINE MERIDIANA. (1929-1971)», dimarts, 16 abril 2013. [Consulta: 10 gener 2018].
* ↑ MUNSÓ CABÚS, Joan. Els cinemes de Barcelona. Barcelona: Proa, 1995.
# Dromos

El terme grec dromos designa una avinguda processional, generalment flanquejada d'esfinxs, perllongant, cap a l'exterior, l'eix d'un temple per a vincular-lo a un altre temple o a un embarcador del Nil. Els dromos més coneguts són:
* El dromos que uneix el Gran temple d'Amon a Karnak amb el temple de Mut, flanquejat per esfinxs amb cos de lleó i cap de moltó amb banyes retorçades (símbol d'Ammon), anomenades esfinxs criocèfales o crioesfinxs, datades durant la XIX dinastia, que el vinculen a un llac artificial pel qual navegaven les barques sagrades durant les grans processons que tenien lloc a Luxor durant la Festa d'Opet.
* El dromos rectilini d'uns quatre quilòmetres que uneix el temple de Luxor el Gran temple d'Ammon a Karnak, flanquejat per més de 700 esfinxs, unes amb cap de moltó i d'altres amb cap humà, o androesfinxs, de l'època de Nectabeu I. Només es conserven els dos trams extrems i un en el centre de la ciutat moderna, la resta està enterrat sota els edificis.
* El dromos que uneix el primer piló del temple d'Ammon a Karnak amb l'embarcador d'un canal del riu Nil, flanquejat d'esfinxs criocèfales.
* El dromos que precedeix el temple d'Isis a Files, flanquejat per dues columnates realitzades per l'emperador August.
* El dromos del serapeu de Saqqara, descobert per l'arqueòleg Auguste Mariette el 1850, de l'època de Nectanebo I.

## Referències

* ↑ Inscrit en el Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1979
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.180. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ Temple d'Ammon a Karnak, a egiptomania.com. (castellà)
# Margalida Capellà i Fornés

Margalida Capellà i Fornés (Montuïri, Mallorca, 1944) és mestra d’escola i periodista mallorquina.
Als vint-i-cinc anys, Margalida Capellà obtingué el premi Manuel Brunet de periodisme, concedit per la revista Destino. Al llarg de la seva trajectòria, ha col·laborat amb els diaris de les Illes Balears Diario de Mallorca i Última Hora, on s'ha encarregat de varies seccions, principalment en l'àmbit dels intervius.
L'any 2003 inicià una sèrie d'entrevistes, al suplement El Dominical d'Última Hora, a dones que havien patit la repressió franquista o recordaven casos d'altres dones, fruit de la cop d'estat del 18 de juliol de 1936 que desencadenà la Guerra Civil espanyola. Les dones varen tenir un paper rellevant en la defensa dels ideals republicans i sovint ho pagaren amb la presó, amb humiliacions (esser rapades, haver de beure oli de ricí...) amb multes, amb insults i marginació i, fins i tot, amb la mort. La bona acollida d’aquestes entrevistes permeté que la seva secció es continués publicant fins al 2007, arribant a un total de cent dotze entrevistes i incorporant també testimonis masculins.
D’aquesta extensa tasca publicà el llibre Dones republicanes. Memòria de la Guerra Civil a Mallorca (1936-1939), que sortí a la llum en dos volums el 2009 (volum I) i el 2010 (volum II), amb els quals rebé el 2009 el premi Olímpia del Lobby de Dones de Mallorca, i el 2010 el premi Jaume II del Consell Insular de Mallorca. Posteriorment, amplià la recerca amb un altre llibre, Veus republicanes, que donà a conèixer en altres dos volums (III i IV de l'obra completa) el 2014 i el 2023. També publicà el 2013 Dones republicanes: testimonis de la història oculta, i el 2017 ¡Un héroe de Dios y de España! Diari i epistolari de guerra del sacerdot Cándido Fernández Bosch (1937-1938).

## Referències

* 1 2 3 Santaner Pons, M. Neus «Margalida Capellà, mestra i recuperadora de la memòria col·lectiva». Pissarra, 137, gener-febrer-març 2011, pàg. 62-66.
* 1 2 3 4 «Margalida Capellà». Lleonard Muntaner, editor. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Dones republicanes. Memòria de la Guerra Civil a Mallorca (1936-1939) - Volum I». Lleonard Muntaner, editor. [Consulta: 4 març 2025].
# Tipus de neu

Els tipus de neu es poden designar per la forma dels seus flocs, la descripció de com cauen, i per com es col·loquen al sòl. Un torb i una tempesta de neu indiquen fortes nevades en una àmplia zona, les tempestes de neu donen fortes nevades en bandes estretes, mentre que el terme ràfega de neu s'utilitza per a nevades més lleugeres. Els tipus de neu que cauen en forma d'una bola, en lloc d'un floc de neu, que es coneix amb el terme anglès de graupel, els grans d'aiguaneu són un tipus de graupel. Una vegada al sòl, la neu es pot categoritzar com neu pols quan és com una pelussa, neu granulada quan comença el cicle de gel i desgel i neu dura i finalment gel quan queda densa i congelada. Quan la neu està en forma de pols la neu es desplaça amb el vent, de vegades a la profunditat de diversos metres. Després d'arribar als turons, la neu bufada pot esdevenir una llosa de neu, que és un perill d'allau en pendents pronunciats.

## Neu pols

La neu pols, per la seva escassa cohesió, és la més propensa a donar lloc a allaus. Per practicar l'esquí amb neu pols tova calen els esquís relativament més flexibles. La neu pols està composta de grans solts de 0,05 a 0,3 mm de diàmetre i s'aixeca quan hi passa un vehicle o un esquí. La seva estructura és a base d'acumulacions de volves de neu amb poca cohesió.

## Neu granulada

És una precipitació de grans de glaç, blancs i opacs, de la mateixa estructura que la neu. Els grànuls són esfèrics i de vegades cònics. El seu diàmetre oscil·la entre 1 i 5 mm. Si cauen sobre un terreny dur, reboten i sovint es trenquen. Aquest tipus de precipitació sovint precedeix o acompanya les nevades ordinàries. En alguns indrets se la coneix amb el nom de neu rodona. El calabruix també es pot identificar com a neu granulada.
En dipositar-se sobre una superfície sòlida, té l'aspecte de boletes de suro blanc que de vegades es trenquen. Aquest fenomen es produeix a l'hivern i a començaments de la primavera en el nostre país. Es pot observar a temperatures de fins a 7 °C a causa de la densitat superior que presenta respecte de la neu, la qual cosa fa que caigui més ràpidament. La menor superfície de la neu granulada dificulta la seva fusió.

## Neu dura

Està composta per una textura en xarxa, la crosta de neu està formada pel congelament de la neu humida empacada.

## Neu humida

És una barreja de neu i aigua. La pot formar la pluja o una temperatura més elevada que fongui la neu.

## Neu primavera

No és un tipus de neu concreta, varia segons el moment del dia, al matí, quan fa més fred, és neu dura després passa a ser neu pols i acaba sent neu humida. A la tarda, amb la baixada de la temperatura, es forma neu crosta.

## Referències

* ↑ igsoc.org
* ↑ Google books
* ↑ trid.trb.org
* ↑ xtec.cat
* 1 2 «Neu granulada». Meteocat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Why and How to Study a Snowcover - contains an extensive taxonomy of show terminology borrowed from Inuit and some other languages
# Jacint Sarrado i Lladós

Jacint Sarrado i Lladós (Tírvia, Pallars Sobirà, 1852 - Sort, Pallars Sobirà, 1941) va ésser un propietari que exercí les funcions de secretari de l'ajuntament de Tírvia i d'altres poblacions de la Vall Farrera i de la Coma. Durant la darrera Guerra Civil espanyola es refugià a la Seu d'Urgell i acabat el conflicte es traslladà a Sort. Dins el marc de la Unió Catalanista fou designat a les Assemblees de Manresa (1892) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme.Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6, plana 240. Barcelona, abril del 1995, ISBN 84-232-0484-7
# (142) Polana

Pula és l'asteroide núm. 142 de la sèrie. Fou descobert el 28 de gener del 1875 a Pula per en Johann Palisa (1848-1925). És un asteroide molt fosc del cinturó principal del tipus F, una subdivisió de les més comunes del tipus M. El seu nom es deu a la ciutat, Pula, des d'on es va descobrir i lloc on llavors hi havia l'Observatori Naval d'Àustria. Actualment aquesta ciutat s'anomena Pula i pertany a Croàcia. És dels asteroides més principals de la família Polana que alhora és un subgrup de la família Nysa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 26. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
# (152) Atala

Atala és l'asteroide núm. 152 de la sèrie. Fou descobert el 2 de novembre del 1875 a París pels germans Paul Henry (1848-1905) i Prosper Henry, encara que el descobriment s'assignà a Paul. És un asteroide molt gran i fosc del cinturó principal. És del tipus D i està compost per carboni, silicats i probablement aigua gelada. El seu nom es deu a l'Atala, l'heroïna epònima de la novel·la d'en François-René de Chateaubriand (1768-1848) del 1801. Una ocultació estel·lar d'Atala fou observat des del Japó l'11 de març del 1994, així com d'altres posteriors com les recents del 7 de maig i el 30 de setembre del 2006.

## Referències

* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 27. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Simulació orbital (JPL (Java))
* Ocultació de TYC 5558-01048-1 per part d'Atala el 7 de maig del 2006
* Ocultació de TYC 6180-01003-1 per part d'Atala el 30 de setembre del 2006 Arxivat 2007-02-27 a Wayback Machine.
* (152) Atala propera a l'oposició amb la Terra el 5 de juliol del 2007
# (31) Eufròsine

Eufròsine és l'asteroide núm. 31 de la sèrie del cinturó principal d'asteroides, descobert a Washington l'1 de setembre del 1854 per James Ferguson. És un dels asteroides més grans del cinturó principal i és el primer asteroide trobat a Amèrica del Nord. Porta el nom d'Eufròsine, una de les Càrites de la mitologia grega.
Es tracta d'un cos més o menys fosc prop de la vora exterior del cinturó principal. En conseqüència, no és visible amb binoculars; té una magnitud màxima en oposició al voltant de 10,2, i és més feble que qualsevol dels trenta asteroides descoberts que s'havien descobert abans.
És un cos molt poc estudiat, tot i ser un dels asteroides més grans. Es tracta d'un asteroide de tipus C, amb una superfície primitiva. La seva òrbita, però, és força inusual i té una gran semblança amb la de (2) Pal·les per la seva gran inclinació i excentricitat. Mentre que Pal·les i Eris (els únics cossos amb òrbites més inclinades) tenen nodes orbitals prop del periheli i afeli, el periheli d'Eufròsine es troba en el punt més septentrional de la seva òrbita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 16. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 29 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database Browser: 31 Euphrosyne», 2008-05-01 last obs. [Consulta: 23 maig 2008].
* ↑ Brightest asteroids Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine..
Viccionari
# (33) Polímnia

(33) Polímnia és l'Asteroide núm. 33 de la sèrie, descobert a París el 28 d'octubre del 1854 per en Jean Chacornac. Rep el seu nom de Polímnia, la musa dels himnes i els ditirambes.

## Enllaços externs

* JPL Small-Body Database Browser

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 16. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 29 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «Asteroid Lightcurve Paramaters». Planetary Science Institute. Arxivat de l'original el 2006-06-14. [Consulta: 3 novembre 2008].
# (35) Leucòtea

(35) Leucòtea és l'asteroide núm. 35 de la sèrie, descobert des de Dusseldorf el 19 d'abril de 1855 per Karl Theodor Robert Luther (1822-1900). Rep el nom de la deessa del mar en la mitologia grega Leucòtea.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 16. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 29 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ «Asteroid Lightcurve Paramaters». Planetary Science Institute. Arxivat de l'original el 2006-06-14. [Consulta: 3 novembre 2008].

## Vegeu també

* Asteroides
* Llista d'asteroides

## Enllaços externs

* JPL Small-Body Database Browser
# Shigeru Ishiba

Shigeru Ishiba (en japonès 石破 茂, Ishiba Shigeru) (4 de febrer de 1957) és un polític japonès que exerceix com a Primer Ministre del Japó i president del Partit Liberal Democràtic (LDP) des de 2024.

## Referències

* ↑ «Shigeru Ishiba pren les regnes del govern del Japó enmig d'una popularitat històricament baixa». Ara Balears, 27-09-2024. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Bellés, Dolors. «El partit governant del Japó elegeix el veterà Shigeru Ishiba com a pròxim primer ministre - 27 set 2024». El Punt Avui, 27-09-2024. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Shigeru Ishiba | Biography, Career, & Facts» (en anglès). Britannica, 03-03-2025. [Consulta: 4 març 2025].