OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santiago Grisolía García

Santiago Grisolía García (València, 6 de gener de 1923 - València, 4 d'agost de 2022) va ser un bioquímic valencià, nomenat Marqués de Grisolía en 2014.

## Biografia

Santiago Grisolía va llicenciar-se en Medicina per la Universitat de València el 1944. Després d'obtenir el doctorat a la Universitat de Madrid, en gener de 1946 va ampliar els estudis als Estats Units a la Universitat de Nova York, sota la supervisió de Severo Ochoa. En aquesta universitat inicià la seva recerca al voltant de la fixació del diòxid de carboni, tema que ja no abandonà mai.
Va publicar més de quatre-cents treballs científics i al voltant de trenta articles divulgatius. Desenvolupà, així mateix, una ingent labor docent i investigadora al llarg de molts anys en molt diversos països europeus i americans. Professor de bioquímica i biologia a la Universitat de Chicago (1946), Wisconsin (1948) i Kansas (1954), on va esdevenir catedràtic i va ampliar les seves recerques sobre el cicle de la urea i demostrà que la citrulina és un intermediari d'aquest cicle.
President del Comité Científic de Coordinació del Projecte Genoma Humà per la UNESCO, va ser vicepresident del Patronat de la Fundació Valenciana d'Investigacions Biomèdiques i assessor del President de la Generalitat Valenciana per a Ciència i Tecnologia. Presideix el Consell Valencià de Cultura des de 1996 i els consells assessors de la Universitat Internacional Menéndez i Pelayo a València i dels Museus de Ciències de Conca i València.
El 1990 fou guardonat, juntament amb Salvador Moncada, amb el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica "per la seva tasca científica en l'àrea de la Bioquímica en camps molt diversos, principalment en l'enzimologia del metabolisme del nitrogen relacionat amb el cicle de la urea i la degradació de les pirimidines".

## Referències

* ↑ «S'ha mort Santiago Grisolía, el bioquímic que va dirigir el projecte del genoma humà». [Consulta: 4 agost 2022].
* 1 2 3 4 5 «Santiago Grisolía |». [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ Real Decreto 353/2014, de 13 de mayo, publicado en el «BOE» núm. 117, de 14 de mayo de 2014, páginas 37785.
* ↑ Levante-EMV. «Les Corts renoven el Consell Valencià de Cultura en triar a 14 nous consellers» (en castellà). [Consulta: 17 març 2019].

## Enllaços externs

* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica 1990 Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine.
# Johann Bernhard Basedow

Johann Bernhard Basedow (Hamburg, 1723 − Magdeburg, 1790) va ésser un educador alemany que estudià al gimnàsium d'Altona i a la universitat de Leipzig.
Formulà el filantropinisme en la línia de l'ideari educatiu de Rousseau, doctrina que portà a la pràctica al Philantropinum de Dessau (1774-1793), corrent que s'estengué per altres ciutats alemanyes.
El caràcter d'aquests centres -una modernització de les escoles de caritat- va ser criticat per Marx. Entre els seus defensors hi trobem Immanuel Kant.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 16.
* H. Rathmann, Beitrage zies Lebensgeschichte Basedows (Magdeburg, 1791);
* J. C. Meyer, Leben, Charakter und Schriften Basedows (Hamburg], 1791-1792);
* G. P. R. Hahn, Basedow und sein Verhaltnis zu Rousseau (Leipzig, 1885);
* A. Pinloche, Basedow et le philanthropinisme (París, 1890);
* C. Gossgen, Rousseau und Basedow (1891).

## Enllaços externs

* Jürgen Overhoff, «...aber mit Lust» (alemany) in: Die Zeit, 2003 n°16.
# Pyrolycus moelleri

Pyrolycus moelleri és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 23,9 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 95-96.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 1.336 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-occidental: Nova Zelanda.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Machida Y. & Hashimoto J., 2002. Pyrolycus manusanus, a new genus and species of deep-sea eelpout from a hydrothermal vent field in the Manus basin, Papua New Guinea (Zoarcidae, Lycodinae). Ichth. Research v. 49 (núm. 1). 1-6.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 2006. Studies on the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes) of the Southern Hemisphere. XI. A new species of Pyrolycus from the Kermadec Ridge. Journal of the Royal Society of New Zealand, 36 (2): 63–68.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 2006.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Johann Christian Friedrich Hæffner

Johann Christian Friedrich Hæffner (Oberschönau, 2 de març de 1759 - Parròquia de la Catedral d'Uppsala, 28 de maig de 1833) fou un compositor suec d'origen alemany.
Després d'haver realitzat sòlids estudis, fou corrector de la cèlebre casa editorial de música de Breitkopf & Haertel, director d'una companyia ambulant d'òpera, mestre de capella de la cort d'Estocolm i organista a Uppsala. Prestà grans serveis a la música nacional sueca, publicant cants populars amb acompanyament de piano, reconstruint diverses melodies corals del segle xvii i escrivint preludis per aquests corals.
A més, va compondre en l'estil de Gluck, les òperes Elektra, Alkides i Rinaldo.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 500 (ISBN 84 239-4527-8)
# Pyrrhulina elongata

Pyrrhulina elongata és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 32-33.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Tapajós al Brasil.

## Referències

* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A., 1846. Histoire naturelle des poissons. Tome dix-huitième. Suite du livre dix-huitième. Cyprinoïdes. Livre dix-neuvième. Des Ésoces ou Lucioïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 18. i-xix + 2 pp. + 1-505 + 2 pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Zarske, A. & J. Géry, 2001. Pyrrhulina elongata sp. n. - ein neuer Salmler aus dem Einzugsgebiet des Rio Tapajós in Brasilien (Teleostei: Characiformes: Lebiasinidae). Zool. Abh., Staat. Mus. Tierk. Dresden v. 51 (núm. 2): 15-22.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S., 1926: Eine neue südamerikanische Characinidenart der Gattung Pyrrhulina. Blätter für Aquarien- und Terrarien-Kunde. Stuttgart. v. 37: 441-442.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T., 1912: A revision of the South American characid fishes of the genera Chalceus, Pyrrhulina, Copeina, and Pogonocharax. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 10 (núm. 58): 387-395.
* Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Josep Domènech Samaranch

Josep Domènech Samaranch (Sabadell, 1874-1900) va ser un pintor de Sabadell que va fer sobretot pintura de caràcter costumista.

## Biografia

Tot i que era pastisser d'ofici, va rebre formació artística a l'Escola de Belles Arts de Barcelona (Escola de Llotja). Al final del segle xix va viatjar a París per ampliar estudis, on va fer il·lustracions per al diari Le Figaro. En tornar a Sabadell va caure malalt i poc després va morir. La seva mort prematura fa que sigui un pintor molt desconegut, del qual es conserva poca obra. Antoni Vila Arrufat va comparar els seus dibuixos amb l'obra del pintor Puvis de Chavannes, per la seva contenció.
De 1896 a 1898 va participar en les principals exposicions d'art que es van fer a Barcelona:
* 1896. Tercera Exposición de Bellas Artes e Industrias Artísticas. Palau de Belles Arts, Barcelona. Obra: ¿Qui ve? (núm. cat. 26).
* 1897. XIV Exposición extraordinaria de Bellas Artes. Sala Parés, Barcelona.
* 1898. IV Exposición de Bellas Artes e Industrias Artísticas. Palau de Belles Arts, Barcelona.
* 1898. XV Exposición extraordinaria de Bellas Artes. Sala Parés, Barcelona.

## Llegat

Figura entre els artistes que l'any 1915 van participar en la contraexposició de caràcter acadèmic que l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell va organitzar a l'antic teatre de la Lliga Regionalista, com a resposta i confrontació amb les idees de l'exposició Art Nou Català que simultàniament es presentava a la ciutat.
El 1923 a Sabadell es va organitzar una exposició en honor seu.
El Museu d'Art de Sabadell conserva diverses obres de Josep Domènech Samaranch.

## Referències

* ↑ Ràfols, J. F.. Diccionario biográfico de Artistas de Cataluña (en castellà). vol. I., 1951, p. 331.
* ↑ Vila Arrufat, 1934, p. 40-41.
* 1 2 3 Fontbona, Francesc (dir.). Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, LIX, 2002. ISBN 84-7283-661-4.
* ↑ Costa i Deu, Joan «L'Exposició de l'Acadèmia de Belles Arts». La Veu de Catalunya, 04-08-1915.
* ↑ La col·lecció 1875-1936. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, 2002. ISBN B-29460-2002.
* ↑ «Museu d'Art de Sabadell». Museu d'Art de Sabadell. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ «Museus en línia» (en català, castellà i anglès). Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2015].

## Bibliografia

* Balsach, Maria-Josep. L'Academicisme pictòric sabadellenc a l'últim terç del segle XIX [estudi inèdit], 1985, p. 191, 231, 232, 242 i 244.
* Bordas Contel, Francesc. La pintura sabadellenca al seu museu, 1982, p. 51.
* Castells Peig, Andreu. L'art sabadellenc. Sabadell: Ed. Riutort, 1961, p. 489 i 490.
* David Joan. Las bellas artes en Sabadell (en castellà). Museu de la Ciudad de Sabadell, 1944, p. 94.
* La col·lecció 1875-1936. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, 2002, p. 44-49.
* Vila Arrufat, Antoni. «Les Belles Arts a Sabadell». A: Anuari del Museu de Sabadell, 1934, p. 40-41.
# Grappa

La grappa és el nom que rep l'aiguardent de brisa, de 40 a 60°, a Itàlia. Se n'elabora en totes les regions vinícoles, amb més de 2.000 marques comercials i 40 milions d'ampolles anyals de producció.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria. Diccionari del vi i del beure. Barcelona: Edicions de La Magrana, desembre del 1998, p. 130 (col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21). ISBN ISBN 84-8264-131-X.

## Enllaços externs

* Història i elaboració de la grappa. Arxivat 2015-02-08 a Wayback Machine. (anglès)
# Pla Dalton

El Pla Dalton és un mètode per portar a terme l'ensenyament individualitzat a l'escola secundària. Ideat el 1904 per Helen Parkhurst, es desenvolupà a la High School de Dalton (Massachusetts).
Es basa en tres principis:
* Llibertat per tal que l'alumne es pugui organitzar el treball.
* La sociabilització per fomentar les relacions socials entre els companys.
* Individualització en el sentit que l'alumne interpreti el món que l'envolta a través de les seues necessitats i aspiracions.
Per solucionar els problemes que plantejava se substituí l'aula tradicional per la sala-laboratori.
El Pla Dalton despertà interès en el moviment de renovació pedagògica català del primer terç del segles XX. Les primeres referències les publicà a inicis de 1923 el Butlletí dels Mestres la revista pedagògica del Consell de Pedagogia de la Mancomunitat de Catalunya. També la pedagoga mallorquina i professora de la Universitat de Barcelona Margarida Comas havia visitat, el 1921, a la Gran Bretanya una escola del mètode del Pla Dalton que descrigué a la seva memòria remesa a la Junta de Ampliación de Estudios.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 26.
* ↑ Monés, Jordi. La pedagogia catalana al segle xx. Els seus referents. Lleida: Pagès Editors, 2011.
* ↑ Comas, Margalida. Memoria. Archivo JAE, C-161. 1921

## Enllaços externs

* Web de la Dalton School. Arxivat 2007-09-23 a Wayback Machine. (anglès)
Viccionari
# Parapercis punctata

Parapercis punctata és una espècie de peix de la família dels pingüipèdids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal i de clima tropical, el qual viu a Reunió, les illes Seychelles, l'Índia, el Vietnam i, probablement també, Tailàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker P., 1863. Onzième notice sur la faune ichthyologique de l'île de Ternate. Neder. Tijdschr. Dierk. V. 1. 228-238.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Cuvier, G. i Valenciennes, A., 1829. Histoire naturelle des poissons. Tome troisième. Suite du Livre troisième. Des percoïdes à dorsale unique à sept rayons branchiaux et à dents en velours ou en cardes. Historie naturelle des poissons. V. 3: i-xxviii + 2 pp. + 1-500, Pls. 41-71.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Fourmanoir, P., 1966. Trois espèces nouvelles de poissons perciformes du Viet-Nam et de la Réunion. Bulletin du Muséum National d'Histoire Naturelle (Série 2), v. 38 (núm. 3): 217-222.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Letourneur, Y., P. Chabanet, P. Durville, M. Taquet, E. Teissier, M. Parmentier, J.-C. Quéro i K. Pothin, 2004. An updated checklist of the marine fish fauna of Reunion Island, south-western Indian Ocean. Cybium 28(3):199-216.
* ↑ Fricke, R., T. Mulochau, P. Durville, P. Chabanet, E. Tessier i Y. Letourneur, 2009. Annotated checklist of the fish species (Pisces) of La Réunion, including a Red List of threatened and declining species. Stuttgarter Beiträge zur Naturkunde A, Neue Serie. V. 2: 1-168.
* ↑ Fricke, R., 1999. Fishes of the Mascarene Islands (Réunion, Mauritius, Rodriguez): an annotated checklist, with descriptions of new species. Koeltz Scientific Books, Koenigstein, Theses Zoologicae, Vol. 31: 759 p.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources, Lucknow, l'Índia. 775 p.
* ↑ Nguyen, N. T. i V. Q. Nguyen, 2006. Biodiversity and living resources of the coral reef fishes in Vietnam marine waters. Science and Technology Publishing House, Hanoi.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Ukkrit Satapoomin, 2011. The Fishes of Southwestern Thailand, the Andaman Sea -A Review of Research and a Provisional Cheklist of Species. Phuket mar. biol. Cent. Res. Bull. 70: 29–77 (2011).
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)

## Bibliografia

* Cantwell, G. E., 1964. A revision of the genus Parapercis, family Mugiloididae. Pacific Science, v. 18: 239-280.
* Johnson, J. W., 2006. Two new species of Parapercis (Perciformes: Pinguipedidae) from north-eastern Australia, and recovery of Parapercis colemani (Randall & Francis, 1993). Memoirs of the Museum of Victoria, v. 63 (núm. 1): 47-56.
* Sparks, J. S. i Z. H. Baldwin, 2012. A new species of Parapercis (Teleostei: Pinguipedidae) from Madagascar. Zootaxa, núm. 3204: 31-39.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Johann Christoph Pez

Johann Christoph Pez (Múnic, 9 de setembre de 1664 - Stuttgart, 25 de setembre de 1716) va ser un músic barroc alemany, mestre de capella i compositor que va treballar en els tribunals de l'electorat de Baviera i del ducat de Württemberg.
Des de 1676 va ser el vigilant de la torre i posteriorment director de cor a l'Església de Sant Pere de Múnic. En 1688, es va convertir en músic a la cort del príncep Maximilià II, elector de Baviera que li va oferir l'oportunitat de continuar els seus estudis musicals a Roma amb el principal compositor italià del moment Arcangelo Corelli. El 1694 estava al servei del príncep elector de Colònia Josep Climent com a mestre de capella, i més tard passà amb el mateix càrrec a Stuttgart, al servei d'Eberhard Louis, duc de Württemberg.
Publicà:
* Sonate a tre cioè, 2 violini, violoncello e basso contonuo (1701);
* Prodromus optatae pacis (Augsburg, 1703), la qual és una col·lecció de salms a 4 veus, 3 instruments i baix continu;
* Sonate da càmera e flautí e basso, Jubilum missale (Augsburg, 1706), la qual és una col·lecció de misses solemnes;
* Corona stellarum duodecim (Stuttgart, 1710), la qual conté 12 motets a 4 veus, 2 violins i baix continu per a orgue.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 271. (ISBN 84-239-4544-8)
# Pyrrhulina laeta

Pyrrhulina laeta és una espècie de peix de la família dels lebiasínids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,6 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja cucs, crustacis i insectes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (23 °C-27 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Weitzman, M. i S.H. Weitzman, 2003. Lebiasinidae (Pencil fishes). p. 241-251. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Mills, D. i G. Vevers, 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey, Estats Units. 208 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Kenny, J.S., 1995. Views from the bridge: a memoir on the freshwater fishes of Trinidad. Julian S. Kenny, Maracas, St. Joseph, Trinitat i Tobago. 98 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S., 1926: Eine neue südamerikanische Characinidenart der Gattung Pyrrhulina. Blätter für Aquarien- und Terrarien-Kunde. Stuttgart. v. 37: 441-442.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T., 1912: A revision of the South American characid fishes of the genera Chalceus, Pyrrhulina, Copeina, and Pogonocharax. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 10 (núm. 58): 387-395.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Pla Jena

El Pla Jena és el resultat dels fruits de l'escola experimental organitzada per Peter Petersen a Universitat Friedrich Schiller de Jena.
Els seus principis teòrics, exposats el 1927, al IV Congrés de l'Escola Nova es poden resumir en dos punts:
* L'escola és una comunitat autònoma en relació amb el món adult on els alumnes frueixen d'una llibertat total i on s'afavoreix l'activitat espontània.
* El període d'escolarització s'ha de perllongar el màxim (aleshores fins als 10 anys) i ha de ser en règim de coeducació.
L'escola ha de potenciar també la personalitat dels alumnes a còpia d'afavorir l'autodisciplina i el sentit de la responsabilitat.
Peter Petersen amb l'anomenat Pla Jena, proposa una profunda reforma del sistema educatiu. Centrant el procés educatiu en el desenvolupament de l'infant, integrant l'aprenentatge cognitiu, psicomotriu i socio-emocional, incidint en la motivació i també en la socialització. Formant un àmbit de comunicació entre iguals i, alhora amb temps per al treball individualitzat respectant el ritme i les necessitats de cadascú.
L'objectiu de Pla Jena és el desenvolupament de la personalitat del dels alumnes dins la comunitat que és l'escola. El plantejament del Pla Jena aplega les aportacions de l'Escola Nova i de la psicologia evolutiva. Defugint els problemes dels grans centres educatius, recomana fer escoles petites, en coeducació, en contacte amb la naturalesa i amb activitats flexibles. Per així crear rigoroses comunitats pedagògiques de treball, d'esperit i de cultura. On els infants puguin adquirir la millor educació. Formant equips de treball que trenquen en l'estructura clàssica de classe. Es tracta de fonamentar l'escola sobre una intensa vida social, amb pluralitat d'informació i llibres. Una autonomia i organització que meni a l'alumne a una autodisciplina i a formar part activa de la comunitat de vida que és l'escola. L'educació és el que ens fa persones i la instrucció és sempre en un segon lloc. La idea és fer una "escola humana" (Menschenschule) com cercava Pestalozzi.
El Pla Jena portava a replantejar profundament el sistema escolar "tradicional". Qüestionava, i qüestiona, les estructures escolars vigents, les seves formes d'organització, els mètodes i els continguts.

## Bibliografia

* Petersen, Peter. Der Kleine Jena-Plan, 1927. Versió castellana: El plan Jena. Madrid: Publicaciones de la Revista de Pedagogía, 1930. (traducció de Lorenzo Luzuriaga)
* Kuppens, Georges, Émile ou l'école retrouvée: l'idée pédagogique du Plan d'Iéna de P. Petersen. París, Erasme, 1992.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 50.
* ↑ «Peter Petersen (1884-1952)». Philippe Meirieu, 27-10-2021.
* ↑ Petersen, Peter. El plan Jena. Madrid: Publicaciones de la Revista de Pedagogía, 1930.
* ↑ Kuppens, Georges,. Émile ou l'école retrouvée: l'idée pédagogique du Plan d'Iéna de P. Petersen. París: Erasme, 1992.

## Enllaços externs

* Explicació acurada del Pla Jena. (anglès), (neerlandès) i (alemany)
* Bibliografia sobre el Pla Jena. (alemany)
Viccionari