OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gilbert Duprez

Gilbert-Louis Duprez (París, Illa de França, 6 de desembre de 1806 - ibid., 23 de setembre de 1896) fou un tenor francès, professor de cant i compositor que assolí la fama per ser el primer a arribar al Do5 amb veu de pit. També fou el primer a interpretar el rol d'Edgardo a l'òpera Lucia di Lammermoor l'any 1835.
Des de la infància mostrà grans aficions per la música, assistint a l'escola dirigida pel cèlebre Choron. Per primera vegada va treballar en el Théâtre de l'Odéon interpretant l'Almaviva de Le nozze di Figaro (1825). Malgrat que fou ben acollit, res feia suposar el seu brillant esdevenidor.
Casat amb Alexandrina Duperron, ambdós emprengueren una gira per Itàlia que començà a Milà i acabà al teatro San Carlo de Nàpols, sent molt ben acollit en tota la gira. Precedit d'una fama immensa, el 1836 retornà a París, debutant amb el Guillaume Tell de Rossini i produint un verdader entusiasme. L'Òpera el va retenir durant deu anys, en els quals interpretà els tenors dramàtics clàssics d'una manera magistral. Vers el 1848 les seves facultats anaren minvant, i llavors es retirà discretament, canviant l'escena pel professorat.
Des del 1842, ja desenvolupava una càtedra en el Conservatori, i el 1850 fundà una escola particular, d'on sortiren artistes notables com els francesos Pol Henri Plançon, Marie Marimon i Adela Victorina Isaac, Élise Masson, l'alemany Albert Niemann.

## Obra

Duprez volgué assajar-se com a compositor, però s'ha de confessar que no fou gaire afortunat en aquesta vessant. Feu representar, amb molt escàs èxit:
* L'Abime de la Maladetta (Brussel·les, 1851)
* Joanita ou la Fille des boucaniers (1852)
* La lettre au bon Dieu (1853)
* Jeanne d'Arc (1865)
* Jelyotte
* Le Jugement dernier, oratori.
Així mateix és autor de dues obres didàctiques L'Art du Chant i La Melodie. I de les obres literàries:
* Souvenirs d'un chanteur (1880)
* Joyeusetés d'un chanteur dramatique (1882)
* Graines d'artistes (1884)
* Récréations de mon grand âge (1888).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2546 (ISBN 84-239-4518-9)

## Referències

* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 299. (ISBN 84-239-4545-6)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 124 (ISBN 84 239-4533-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 28, segona part, pàg. 2011 (ISBN 84-239-4582-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 38, pàg. 645 (ISBN 84-239-4538-3)
# Gilbert Kaplan

Gilbert Edmund Kaplan (Nova York, 3 de març de 1941-1 de gener de 2016) va ser un empresari, periodista i director d'orquestra estatunidenc.
Va fundar la revista Institutional Investor en 1967. Va ser editor de la revista fins al 1990, i editor principal durant dos anys més, encara que la va vendre en 1984. The New York Times va informar: "El preu no va ser revelat, però es va rumorejar que va ser al voltant de 75 milions $US. Més tard: "llavors, es va concentrar en la realització, la contractació del Avery Fisher Hall de Nova York per al seu debut en 1982. Va establir la Fundació Kaplan, que es dedica a l'erudició i la promoció de la música de Gustav Mahler. Després de la investigació personal,va fer gravar dues vegades la Segona Simfonia de Mahler («Resurrecció»): amb l'Orquestra Simfònica de Londres en 1987, i amb la Filharmònica de Viena en 2002. Anthony Holden va escriure de l'enregistrament 2002: "Això no és només un enregistrament històric, indispensable per als col·leccionistes seriosos; és fer música increïble que tindrà mahlerians en èxtasi ".
Kaplan era el germà menor del difunt Joseph Brooks, compositor guanyador de l'Oscar que va ser trobat mort al seu apartament de Nova York el 22 de maig de 2011, en un aparent suïcidi, que es trobava sota l'acusació penal per múltiples càrrecs d'agressió sexual i violació. Va morir a causa d'un càncer que li afligia, l'1 de gener de 2016 als 74 anys.

## Referències

* ↑ Mor Gilbert Kaplan, que va deixar la seva fortuna per ser expert en Mahler.
# Gilles van den Eeden

Gilles van den Eeden (Colònia?, ca. 1708 - Bonn, 1782) fou un músic i organista alemany. Organista i teòric de renom, entrà al servei del gran Elector d'Alemanya el 1728, traslladant-se a Bonn vers el 1774. El seu nom es troba relacionat amb la vida de Beethoven, ja que, segons manifestava amb freqüència el músic, devia a van den Eeden els seus primers coneixements en la tècnica de l'orgue i en la teoria general de l'art.

## Referències

* ↑ «Dades a http://americanbeethovensociety.org». Arxivat de l'original el 2013-11-13. [Consulta: 18 setembre 2013].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1162 ISBN 84-239-4566-9
* Tilman Skowroneck Beethoven the Pianist, pàgs. 23 i següents, Cambridge University Press, 2010 ISBN 0521119596 i ISBN 9780521119597
# Gioacchino Battista Beretta

Gioacchino Battista Beretta (Verona, 24 de febrer de 1819 - Milà, 26 d'abril de 1876), fou un compositor italià del Romanticisme.
Va ser director del Liceu Musical de Bolonya, membre corresponent de l'Institut reial de música de Florència, de família rica perduda d'un cop de mala fortuna es va veure obligat a recorre a l'art que tant estimava, amb el fi de poder subsistir. Va treballar molt, i són notables: un Trattato d'armonia, un Quartetto ad archi, cinc peces de la cantat Il Libano, no completada, un Grande Trattato d'instrumentazione e d'orchestrazione, quatre Misses solemnes i d'altra música d'església. Una volta abandonada la direcció del Liceu de Bolonya, anà, vers Milà, on va veure l'ocasió per continuar el Dizionario artistico-scientifico-storico-tecnologico-musicale començat pel professor Almerico Barbieri i que ell tampoc va poder acabar.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 224. (ISBN 84-239-4508-1)
* Treballs per o sobre Gioacchino Battista Beretta en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Giovanni Animuccia

Giovanni Animuccia (Florència, Toscana, 1490 o 1500 - Roma, Laci, 1571) fou un compositor italià del Renaixement. Hi dubtes, però es creu que era germà de Paolo Animuccia.
Compositor de música sagrada, que fou deixeble d'en Claudi Goudimel des de 1555, mestre de capella de la basílica de Sant Pere a Roma. Animuccia fou un dels bons mestres italians que s'allunyaren de la manera artificiosa de compondre, molt peculiar a la segona escola holandesa, preferint tanmateix, una composició harmònica i senzilla, però plena de color i força.
Va conèixer sant Felip Neri, (1540), havia ressuscitat els Oratoris, pels quals Animuccia escriví els himnes (laudi spirituali) cantats després dels oficis, i que eren vertaders oratoris.
El papa sant Pius V, complint el dispost pel concili de Trento reformant els cants sagrats, l'encarregà la composició dels himnes i motets destinats a la capella pontifical.
A més, va escriure:
* Madrigali e Mottetti, (Venècia, 1548),
* Missa a cinque voci, (Venècia, 1548)
* Canticum beatae Mariae Virginis ad omnes modus factum, (Roma, 1568)
i d'altres obres manuscrites que existeixen en la Biblioteca del Vaticà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 659 (ISBN 84-239-4505-7)
* Sromovsky, Robert A. Giovanni Animuccia (15..-1571). Madison: Universitat de Wisconsin, 1936.
# Giovanni Battista Mazzaferrata

Giovanni Battista Mazzaferrata (mil·lenni II - 26 de febrer de 1691) fou un compositor italià.
La data exacta de naixement de Giovanni Battista Mazzaferrata és desgraciadament desconeguda, de fet, fins i tot el lloc de naixement no és cert. Diverses fonts diuen que va néixer a Como, uns altres neguen això i diuen que va néixer a Pavia. No obstant això, les fonts saben que era un alumne de T. Merula. A més, va ser "mestre de capella" a la catedral de Vercelli. També va treballar a l'"Accademia della Morte" de Ferrara i possiblement a una església de la Toscana. Mazzaferrata fou mestre de P. M. Minelli.
Se li deuen nombroses composicions vocals i instrumentals, entre elles:
* Il primo libro de Madrigali a due e tre voci, amorosi e morali (Bolonya, 1668);
* Canzonette a due voci (Bolonya, 1668);
* Canzonette e cantate a due voci (1668);
* Cantate de càmera a voce sola (Bolonya, 1677);
* Sonate a due violini, con un basseto di viola se piace (Utrech, 1682);
* Salmi concertati a 3 e 4 voci, con violini (Venècia, 1684);
* Cantate morali e spirituali a due e tre voci (Bolonya, 1690), etc.
També va escriure l'oratori L'efficacia della fede, que fou estrenat a Siena el 1684.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1394. (ISBN 84-239-4533-2)
# Giovanni Cesare Pascucci

Giovanni Cesare Pascucci (Roma, 29 de febrer, 1841 - idem. 1919) fou professor de cant orgue i composició, director d'orquestra i pianista de dansa en la cort reial.
Pascucci va donar les primeres proves del seu talent quan el 1877 va presentar amb èxit a l'Argentina l'òpera còmica El Progno sticante fanàtic. A més d'això, Pascucci és conegut per composicions sacres, com els oratoris La Passió de Crist, amb paraules de Cesare Cantú i Sant Tomaso, oratori molt apreciat pels mestres italians.
En les seves diverses composicions Pascucci rebel·la un geni despert, passió per la música melòdica i molts profunds estudis de contrapunt. El 1873 estrenà a roma la seva primera òpera seriosa, Il pronosticant dramatico, a la que li seguiren La vedova scaltra (1880), Ersilia (1882) i després un gran nombre d'operetes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 42, pàg. 495. (ISBN 84-239-4542-1)
# Giovanni Domenico Rognoni Taegio

Giovanni Domenico Rognoni Taegio fou un músic italià.
Fill i germà respectivament de Riccardo i Francesco també músics i compositors, fou organista i director de capella de la cort ducal de Milà, i publicà Canzone, per a orgue, en 3 i 8 parts (1605); un llibre de madrigals (1605 i 1619), una Missa de Rèquiem (1924).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1371 (ISBN 84-239-4551-0)
# Giovanni Domenico da Nola

Giovanni Domenico da Nola, també Nolla (Nola, Campània, vers 1510-20 – Nàpols, maig de 1592), fou un poeta i compositor italià del Renaixement.
Fou mestre de capella de l'església de l'Annunciata de Nàpols, on residia per l'any 1575 i fins a la seva mort.
Publicà: Canzone villanesche a 3 voci (Venècia, 1545); Villanelle allà Napolitana a 3 o 4 voci (Venècia, 1545);, i Cantiones, vulgo Motecta appellatae, quinqué et sex vocum viva voce ac omnis generis instrumentis cantatu commodissimae, quam novissime editae liber primus (Venècia, 1575). En algunes col·leccions de madrigals d'aquella època s'hi contenen també obres d'aquest compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 986 (ISBN 84-239-4538-3)
# Giovanni Franciosi

Giovanni Franciosi, (Ceppato, prop de Pisa (Toscana), 23 d'octubre, 1843 - Roma, (Laci), 25 de gener, 1898), va ser un escriptor i crític italià..
Entre els escrits de Franciosi abunden els de historia literaria: entre ells sobre Dante e la Divina Comedia;Gregorio VII giudicato de Dante (Mòdena, 1869); Delli'Evidenza Dantesca studiata nelle metafore, nelle similitudini e nei simboli (Mòdena, 1872); Scriti Danteschi (Florència, 1876), i Saggio di postille su Dante (Torí, 1881).
La major part dels seus altres escrits foren reunits en el volum Scritti varii (Florència, 1878).
També es distingí com a poeta, i cal citar: L'Aria (Mòdena, 1876); Il Volere (1879, etc...

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 24, pàg. 1010. (ISBN 84-239-4524-3)
# Giovanni Masutto

Giovanni Masutto (1830 - 1894) fou un musicògraf i crític musical italià.
Va ser crític musical de diversos diaris, i va escriure:
* Della musica sacra in Italia; (Venècia, Germans Visentini, 1889)
* I maestri di musica italiani del secolo XIX. (Venècia: Stab. tip. de G. Cecchini, 1882)
* I maestri di musica italiani del secolo XIX: notes biogràfiques/ (Venècia: G. Cecchini, 1882)
* Maestri di musica italiani del nostro secola; ricordi e cenni biografici. ([Venècia, Stab. Tip. Lit. M. Fontana, 1880]).
El seu fill Renzo, n. a Treviso i m. a Venècia (1858 - 1926), fou un pianista i compositor molt reconegut.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 805. (ISBN 84-239-4533-2)
# Barri de Navas

El barri del Torrent de la Guineu, oficialment anomenat Navas, és un dels set barris dels que es compon el districte barceloní de Sant Andreu. Amb una superfície de 0,42 km² i una població de 22.300 habitants (2021) és un dels barris més recents del districte de Sant Andreu. Abasta part dels antics territoris del Clot i de la Sagrera, a banda i banda de l'Avinguda Meridiana. El Carrer de Las Navas de Tolosa n'és la via central i el que dona nom al barri i el delimita; de l'altra banda, el Carrer de Felip II, fa de llinda natural amb la Sagrera. El centre neuràlgic del barri és la Plaça de Ferran Reyes, situada sobre la Meridiana. Presideix la plaça l'església parroquial de Sant Joan Bosco.
El barri clarament repartit en dues parts per l'Avinguda Meridiana, compta amb la Banda Muntanya, una part constituïda pels carrers que conserven la trama de l'eixample de Cerdà, mentre que una altra part la forma un conjunt molt popular anomenat "cases del governador". Situada a la part de sobre de la Meridiana, arriba fins a l'eix de la Plaça de Maragall. I per sota de l'Avinguda Meridiana, trobem el que anomenen Banda Mar, amb la Plaça d'Islàndia, el Carrer de Bofarull, avui parcialment peatonalitzat i que creua el barri de banda a banda; fins al Carrer de Mallorca i la Torre del Fang, casa pairal de finals del segle xi situada ja en l'adjacent barri de la Sagrera.

## Canvi de nom

El nom actual del barri fa referència a l'estació de metro de Navas ubicada al centre del barri, que rep el nom del carrer on se situa, dedicat a la batalla de Las Navas de Tolosa. Una iniciativa veïnal proposa anomenar el barri en referència al Torrent de la Guineu, amb l'objectiu de tenir un nom més vinculat a la història del barri i no a una batalla llunyana. El torrent de la Guineu, que neix al Guinardó, travessa el barri i històricament era un punt de referència del pla de Barcelona. Segons els defensors del canvi, a l'hemeroteca de la Diputació de Barcelona la denominació «Torrent de la Guineu» apareix cinc vegades més que la de Navas per a referir-se al territori del barri.
El 5 de març de 2025 el Consell Plenari del Districte de Sant Andreu aprovà l'inici dels procediments de canvi de nom del barri.

## Vegeu tembé

* Festa Major de Navas

## Referències

* ↑ «Característiques de la població per barris. Any 2021». Ajuntament de Barcelona. Departament d'Estadística i Difusió de Dades. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ «Superfície (ha) 2020». Ajuntament de Barcelona. Institut Municipal d'Informàtica. Departament del Pla de la Ciutat. [Consulta: 11 novembre 2021].
* 1 2 Garcia i Aranzueque, Raül «Un nom històric per al barri». El Punt Avui, 08-11-2023 [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ Magdaleno, Ester «Iniciativa ciutadana per canviar el nom del barri de Navas per Torrent de la Guineu». Betevé, 16-12-2023 [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ Magdaleno, Ester «El canvi de nom de Navas passa el primer tràmit al Consell Plenari de Sant Andreu». Betevé [Consulta: 6 març 2025].

## Enllaços externs

* Navas al web de l'Ajuntament
# Girella mezina

Girella mezina és una espècie de peix pertanyent a la família dels kifòsids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 45 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: des del Japó fins als mars que voregen la Xina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gray J. E., 1830-1835. Illustrations of Indian zoology; chiefly selected from the collection of Major-General Hardwicke, F.R.S., .... 20 parts in 2 vols. Illus. Indian Zool.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Starks, E. C., 1907. List of fishes recorded from Okinawa or the Riu Kiu Islands of Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 32 (núm. 1541): 491-504.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Chen, C.-H., 2004. Checklist of the fishes of Penghu. FRI Special Publication. Núm. 4. 175 p.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615 p.
* ↑ Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.
* ↑ Ni, I.-H. i K.-Y. Kwok, 1999 Marine fish fauna in Hong Kong waters. Zool. Stud. 38(2):130-152.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Randall, J.E., H. Ida, K. Kato, R.L. Pyle i J.L. Earle, 1997. Annotated checklist of inshore fishes of the Ogasawara Islands. Nat. Sci. Mus. Monogr. (11):1-74.
* ↑ Shen, S.C. (ed.), 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Girella stuebeli

Girella stuebeli és una espècie de peix pertanyent a la família dels kifòsids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 24 cm de llargària màxima.
* 3 espines i 12 radis tous a l'aleta anal.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental central: Cap Verd.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gray J. E., 1830-1835. Illustrations of Indian zoology; chiefly selected from the collection of Major-General Hardwicke, F.R.S., .... 20 parts in 2 vols. Illus. Indian Zool.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Troschel, F. H., 1866. Ein Beitrag zur ichthyologischen Fauna der Inseln des Grünen Vorgebirges. Archiv für Naturgeschichte v. 32 (núm. 1): 190-239, Pl. 5.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Desoutter, M., 1990. Kyphosidae. P. 831-833. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Debelius, H., 1998. Fischführer Mittelmeer und Atlantik. Jahr Verlag GmbH & Co., Hamburg. 305 p.
* ↑ Reiner, F., 1996. Catálogo dos peixes do Arquipélago de Cabo Verde. Publicações avulsas do IPIMAR Núm. 2. 339 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Girolamo Riario

Girolamo Riario (Savona, Ligúria, 1443 - Forli, Emília-Romanya, 1488) fou un noble italià, senyor de Forli i d'Imola.
Era nebot del papa Sixt IV, el qual l'ompli de riquesa. Es Casà amb Caterina Sforza, la que li portà en dot el comtat de Bosco, i aconseguí el d'Imola per cessió del seu germà el cardenal Pietro, que li va comprar per 40.000 ducats d'or.
Restà en contínues guerres amb els Mèdici, els Ordelaffi, els ducs de Ferrara i altres d'Itàlia, però fou un mediocre general; s'atribuí la victòria de Campo Morto, prop de Velletri, però el verdader vencedor fou Malatesta. Mentre desposseïa als Colonna dels seus dominis, la mort de Sixt IV el privà d'un protector i de les seves rendes.
Llavors Riario hagué de tancar-se en la fortalesa de Forli, on, a instigació dels seus enemics, fou assassinat pels seus guàrdies.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 283 (ISBN 84-239-4551-0)
# Girona (Rusiñol)

Girona és una pintura a l'oli sobre tela realitzada pel pintor barceloní Santiago Rusiñol, l'any 1896. Actualment s'exposa al Museu d'Art de Girona en la sala 17, registrada amb el núm. 250.279.

## Autor

Santiago Rusiñol i Prats fou un pintor, escriptor, col·leccionista, periodista i dramaturg català. Fou un artista polifacètic i un dels líders del Modernisme català. La seva producció pictòrica i literària el situen com a referent decisiu de l'art, la literatura i les idees estètiques del seu temps.
A Rusiñol li agradava molt Girona i s'hi trobava com a casa, i una bona part de la seva vida a la ciutat la passava als cafès. Hi venia cada any, arribant-hi al començar l'estiu i marxant quan sentia la humitat dels primers freds. Quan sortia a pintar, ho feia amb Pepet Gitano, que carregava amb les teles, la caixa de pintures, el cavallet i la cadira. Gairebé sempre sortia a pintar al capvespre, i un dia s'aturà en un indret on la llum i la vista que va veure li va cridar l'atenció. És precisament això el que plasmarà en aquest quadre.
L'execució de l'obra va durar diversos dies i Rusiñol sempre esperava el moment en què hi hagués la llum que ell precisava. Quan aquesta marxava per uns moments, aprofitava per agafar apunts, i un cop la llum tornava seguia amb la pintura.

## Història

Rusiñol pintà aquest mateix paisatge, amb diferents enquadraments, unes sis o set vegades en les diverses campanyes artístiques que efectuà a la ciutat entre 1908 i 1929. L'autor titulà sovint aquests quadres amb el nom emblemàtic de Girona.
Molts gironins que escrivien memòries, com per exemple Prudenci Bertrana o Miquel de Palol i Felip, recorden a Rusiñol pintant als afores del poble de Sant Daniel. Comenten que era el setembre i que un raig de sol ponent tocava d'esquitllentes la Catedral de Girona i Sant Feliu. Palol explica que Rusiñol guardava les teles a la taverna de Can Fontan a Sant Daniel.

## Descripció

En aquest quadre hi apareix representat un fragment del paisatge urbà de Girona des de l'entrada de la Vall de Sant Daniel. S'hi observa a primer terme un petit hort, amb arbres i dos xiprers. Al fons, retallant-se en el cel, la Catedral, la torre Cornèlia, Sant Feliu i el campanar de Sant Pere de Galligants. Cromàticament, hi predominen els verds i ocres lilosos i punts d'ocres daurats, així com els blancs trencats en el cel. Està signada a l'angle inferior dret: S. Rusiñol.

## Exposicions rellevants

Ha anat a les següents exposicions:
* Exposició "Homenatge a S. Rusiñol del Cercle Artístic de Girona". Octubre, 1956.
* Exposició "Primera Mostra del Patrimoni artístic de la Diputació de Girona". Octubre, 1979. Fontana d'Or.
* Exposició "Santiago Rusiñol". Aranjuez-Girona-Barcelona, 1982-83.

## Bibliografia

* Narcís-Jordi Aragó. Un Museu a Contrallum. Museu d'Art de Girona. Girona, 1993
* Catalunya Art i Història. Exposició Universal de Sevilla 1992. Pavelló de Catalunya.
Viccionari
# Giuli Banfi

Giuli Banfi, conegut també com a Julius Banfi, fou un músic italià que morí vers l'any 1670.
Empresonat en alta mar per corsaris tunisians, assolí el favor del bei per la seva habilitat en l'execució del llaüt. Durant el temps del seu captiveri estudià l'art de la fortificació i l'artilleria, i més tard aconseguí el permís per traslladar-se a Espanya, on arribà a tinent general, sense que per aquest motiu abandonés la música.
És autor d'un cèlebre tractat titulat El mestre de guitarra (Milà, 1653).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 539 (ISBN 84-239-4507-3)