OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Menzel Bourguiba

Menzel Bourguiba (àrab: منزل بورقيبة, Manzil Būrqība o Būrgība, literalment ‘Casa de Burguiba’) és una ciutat de Tunísia a la governació de Bizerta, situada uns 16 km al sud per carretera de Bizerta, a la vora del llac de Bizerta. L'estació ferroviària passa per Tinja, 2 km a l'oest. Té una població que supera els 50.000 habitants. És capçalera d'una delegació amb 55.400 habitants al cens del 2004.

## Història

La ciutat fou fundada pels francesos com a estació naval i arsenal el 1887, en un lloc anomenat Menzel Bourguiba, ‘Casa de Burguiba’ o, literalment ‘Casa del Pare de Rguiba o Raqiba’. Els francesos la van batejar Ferryville, del nom del ministre Jules Ferry. Al moment de la independència (1956) va recuperar el seu nom original.

## Economia

L'activitat principal són les drassanes navals, que van donar feina a milers de persones entre 1970 i 1990, però després van començar a decaure, especialment quan la Unió Soviètica va deixar de fer servir aquest lloc per als seus vaixells. Darrerament els francesos han signat un contracte que garanteix per un temps la supervivència de les drassanes.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 17 58 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en vuit sectors o imades:
* En-Najah 1 (17 58 51)
* Gabtna 1 (17 58 52)
* Gabtna 2 (17 58 53)
* Cité Etthaoura (17 58 54)
* En-Najah 2 (17 58 55)
* El Medina (17 58 56)
* Chelagmia (17 58 57)
* Cité Jardins (17 58 58)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 17 14), dividida en tres circumscripcions o dàïres:
* Menzel Bourguiba (17 14 11)
* Cité Etthaoura (17 14 12)
* Cité En-Najah (17 14 13)
La municipalitat s'estén pels vuit sectors o imades de la delegació o mutamadiyya.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 55-59. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 140-141. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «أمر حكومي عدد 602 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-602 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, pàg. 1970-1998. ISSN: 9061 0330 9061 [Consulta: 7 desembre 2023].
# Mercedes Rueda Sabater

Mercedes Rueda Sabater (Valladolid, 21 de setembre de 1956 - Viana de Cega, 19 d'agost de 1995) va ser una arqueòloga i conservadora, Cap de Secció del Museu Arqueològic Nacional (Espanya), Departament de Numismàtica.

## Dades biogràfiques

Mercedes Rueda Sabater va néixer el 1957. Va obtenir el grau acadèmic de Doctora per la Universitat de Valladolid el 1989. La seva tesi “Primeres encunyacions a Castella i Lleó” va ser qualificada d'apte cum laudem. Va ser diplomada en Arxivística i Documentació i va fer estudis de postgrau a la Biblioteca Nacional. El 1983 va obtenir la plaça per oposició al Cos Facultatiu de conservadors de Museus. Des de 1991 va ser Cap de Secció del Departament de Numismàtica i Medallística.
El seu interès per catalogar monedes medievals la va portar a investigar en altres museus com el de Burgos, Valladolid, Palència, León, Segòvia, Àvila, entre d'altres, a més de les seves estades en British, Ashmolean Museum, Museu Fitzwilliam.
Va pertànyer a l'AEAM i la SIAEN.
Considerava que la numismàtica no havia de perdre les seves arrels en l'arqueologia, que era el mitjà per arribar a conèixer la història monetària.
Va morir jove sense poder acabar treballs que havia començat. Les seves companyes i companys li van retre homenatge dedicant-li tot el treball de l'exposició La moneda: una mica més que diners.

## Referències

* ↑ «Recuerdo». NVMlSMA, núm. 236. Sociedad ibero-americana de Estudios Numismáticos, Enero - Diciembre 1995, pàg. 7.
* ↑ «RESOLUCION de 11 de septiembre de 1990... Cuerpo Facultativo de Conservadores de Museos. Anexo II - Acceso Libre». BOE, núm 224, 18-09-1990, pàg. 27284.
* ↑ El cuerpo de Cuerpo Facultativo de Conservadores de Museos se creó por Ley 7/1973 de 17 de marzo, y el proceso de selección se regula por el Decreto 2006/1973, de 26 de julio.
* ↑ «Mercedes Rueda Sabater». Boletín MAN, Tomos XIII, 1 y 2, 1995. Arxivat de l'original el 2015-12-27 [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ NVMlSMA 236 Enero - Diciembre 1995 Año XLV Págs. 9-28.http://www.siaen.org/documents/10901/11639/1995+-+236/ca5d44ca-240b-4f84-b8cc-2da3dbfd2ef0
* ↑ «La moneda algo mas que dinero: una exposición del Museo Arqueológico Nacional en Leganés». Boletin MAN, XIV, 1996. Arxivat de l'original el 2015-12-27 [Consulta: 12 gener 2016].
# Mercedes de Vargas de Chambó

Mercedes de Vargas de Chambó, també coneguda com a Juana de Arco (Alacant, c. 1800 - 17 de juny de 1891), fou una maçona valenciana.
Mercedes Vargas de Chambó era escriptora i maçona activa, integrant de la Lògia Constant Alona núm. 8 d'Alacant. Hi fou iniciada amb el nom de Juana de Arco el 4 de maig de 1883. Set mesos després de la seua iniciació assolí el grau 3r, que conservà fins que es morí. Publicà en el periòdic de la Lògia La Humanidad diversos articles, on destacava la seua visió sobre les dones. Per a ella, la naturalesa femenina era determinant en el seu paper social, limitat a la maternitat, l'educació dels fills i la llar. No considerava la vida intel·lectual com una necessitat vital, sinó com una faceta que complementava les seues funcions en l'àmbit domèstic. Tot i que concebia una revolució en la consciència religiosa i l'accés a la instrucció liberal, pensava que l'educació era un instrument per a convertir les dones en bones companyes per als homes i assolir un espai d'autoritat compartida a la llar, des del qual regenerar la societat. Una visió molt diferent de la que mantenia Rosario Acuña, que separava la identitat femenina de l'exclusiva projecció familiar, i a qui Mercedes va introduir en la lògia alacantina el 20 de febrer de 1886 amb el nom d'Hipatía, aprofitant un viatge d'aquesta per a pronunciar algunes conferències a Alacant.

## Referències

* 1 2 «Mercedes de Vargas de Chambó». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Mercer (ofici)

El mercer era un menestral que tenia l'ofici de la venda en una botiga, a la menuda, de teixits i altres objectes relacionats amb la indumentària.
A Mallorca, els mercers, que venien al seu domicili particular, conformaven un col·legi professional juntament amb els guanters, els passamaners i els marxandos, encara que les discussions internes eren habituals, com també les escissions i reintegracions dins el col·legi. No se sap quan es va constituir, però el segle xvi ja estava perfectament organitzat i segurament era anterior. El seu patró era sant Antoni, que veneraren primer a l'església de Santa Eulàlia, més tard a l'església de Sant Antoni de Viana i finalment a l'església de la Mercè. La sala del col·legi era a la plaça de Can Tagamanent.
A Barcelona crearen una confraria l'any 1392, sota l'advocació de sant Julià d'Antinòpolis.

## Referències

* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 164-171.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284, plana 171. Barcelona, abril del 2000 ISBN 84-297-4706-0.

## Enllaços externs

* «Mercer (ofici)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Mesopristes

Mesopristes és un gènere de peixos pertanyent a la família dels terapòntids.

## Taxonomia

* Mesopristes argenteus (Cuvier, 1829)
* Mesopristes cancellatus (Cuvier, 1829)
* Mesopristes elongatus (Guichenot, 1866)
* Mesopristes iravi (Yoshino, Yoshigou & Senou, 2002)
* Mesopristes kneri (Bleeker, 1876)

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1873. Révision des espèces insulindiennes du genre Therapon. Neder. Tijdschr. Dierk. 372-393.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Cuvier, G. & Valenciennes, A., 1829. Histoire naturelle des poissons. Tome troisième. Suite du Livre troisième. Des percoïdes à dorsale unique à sept rayons branchiaux et à dents en velours ou en cardes. Histoire naturelle des poissons. v. 3: i-xxviii + 2 pp. + 1-500, Pls. 41-71.
* ↑ Guichenot, A., 1866. Catalogue des poissons de Madagascar de la Collection du Musée de Paris avec la description de plusieurs espèces nouvelles. Memoires de la Société Imperial des Sciences Naturelles Cherbourg v. 12 (= Ser. 2, v. 2): 129-148.
* ↑ Yoshino, T., H. Yoshigou & H. Senou, 2002. Mesopristes iravi, a new terapontid fish (Perciformes: Terapontidae) from rivers of Iriomote Island, the Ryukyu Islands. Ichth. Research v. 49 (núm. 3): 234-239.
* ↑ Bleeker, P., 1871-1876. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Tome VII. Percoides I, Priacanthiformes, Serraniformes, Grammisteiformes, Percaeformes, Datniaeformes. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, ... Tome VII.: 1-126, Pls. 279-320.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Mesopristes kneri

Mesopristes kneri és una espècie de peix pertanyent a la família dels terapòntids.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigua dolça i salabrosa; demersal; catàdrom i de clima tropical (22°S-24°S).

## Distribució geogràfica

Es troba a Oceania: és un endemisme de Fiji.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bleeker, P., 1873. Révision des espèces insulindiennes du genre Therapon. Neder. Tijdschr. Dierk. 372-393.
* ↑ Bleeker, P., 1871-1876. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Tome VII. Percoides I, Priacanthiformes, Serraniformes, Grammisteiformes, Percaeformes, Datniaeformes. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, ... Tome VII.: 1-126, Pls. 279-320.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Lewis, A.D. i C.K. Pring, 1986. Freshwater and brackishwater fish and fisheries of Fiji. P. 38-59. A: T. Petr (ed.). Reports and papers presented at the Indo-Pacific Fishery Commission Expert Consultation on inland fisheries of the larger Indo-Pacific islands. Bangkok, Tailàndia, 4-6 d'agost del 1986. FAO Fish. Rep. (371) Suppl.:258 p.
* ↑ Rawlinson, N.J.F., D.A. Milton, S.J.M. Blaber, A. Sesewa i S.P. Sharma, 1996. A survey of the subsistence and artisanal fisheries in rural areas of Viti Levu, Fiji. ACIAR monograph series, núm. 35. xii, 126 p. Suva, Fiji, Fisheries Division, Ministry of Agriculture, Forestry and Fisheries.
* ↑ Thaman, R.R., T. Fong i A. Balawa, 2008. Ilava Ni Navakavu: Finfishes of Vanua Navakavu, Viti Levu, Fiji Islands. SPRH-FIO Biodiversity and Ethnobiodiversity Report No. 4, The University of the South Pacific, Suva, Fiji.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* McDowall, R.M., 1988. Diadromy in fishes: migrations between freshwater and marine environments. Croom Helm, Londres.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Mi bemoll menor

Mi bemoll menor (també Mi♭m en la notació europea i E♭m en la notació americana) és la tonalitat que té l'escala menor a partir de la nota mi♭. Així, la seva escala està constituïda per les notes mi♭, fa, sol♭, la♭, si♭, do♭ i re♭. La seva armadura té sis bemolls (la, si, do, re, mi, sol). La seva tonalitat relativa és la de sol bemoll major, i la tonalitat homònima és mi bemoll major. El seu equivalent enharmònic és re sostingut major.
Una de les poques simfonies escrites en aquesta tonalitat és la Simfonia núm. 6 de Prokofiev. Alguns compositors soviètics menys coneguts també van escriure simfonies en aquesta tonalitat, com Nikolai Miaskovski.
Tots dos preludis amb el número 8 dels dos llibres de El clavecí ben temperat de Johann Sebastian Bach estan en mi bemoll menor, mentre que les dues fugues corresponents estan escrites en les tonalitat enharmònica, re sostingut menor.

## Obres clàssiques famoses

* Humoresques, op. 101, núm. 1, de Antonín Dvořák.
* "Obertura" de Manfred (música incidental), de Robert Schumann
* Simfonia núm. 1, de Nikolai Rimski-Kórsakov (la versió original està en mi bemoll menor).

## Cançons pop conegudes

* The Winner Takes It All, d'ABBA (també en mode major).
* I'm Only Sleeping, The Beatles
* Voodoo child de Jimi Hendrix
# Michael Costa

Michael Costa (Nàpols, 14 de febrer de 1810 - Brighton, 29 d'abril de 1884) fou un compositor i director d'orquestra italià d'origen català.
Des d'infant fou alumne de la Reial Escola de Música de Nàpols, en la tingué per a mestres Furno, Tritto i Zingarelli: als setze anys escriví la seva primera òpera Il Delitto punito, i als disset Il Sospetto funesto, una missa i un oratori. De 1828 a 1829 compongué Il Carcere d'Ildegonda i Malvina pels teatres Nuovo i San Carlo, i aquell mateix any passà a Anglaterra per dirigir, per encàrrec de l'autor, la Cantata Sacra, de Zingarelli, que devia estrenar-se a Birmingham. Degut a una mala intel·ligència, Costa va haver de deixar la batuta per a interpretar la part de tenor, fent-ho admirablement. L'acollida que se li dispensà l'induí a romandre a Anglaterra, i havent-se naturalitzat se li concediren executòries de noblesa el 1869. Dirigí l'òpera en el teatre Reial des de 1832 fins al 1846, en què passà al Covent Garden. A més, fou, director de la Societat Filharmònica des de 1846 fins a 1854, de l'Harmonia Sacra des de 1848, i dels Festivals de Birmingham (1849). Bradford (1853) i de Leeds (1878-80), entre d'altres.
El 1855 escrigué l'oratori Eli, i el 1864 Nauman, ambdues per Birmingham. A més de les citades, compongué les operes Malek Adhel (1838) i Don Carlos (1844), i nombrosos balls d'espectacle, entre ells Kenilworth i Un'ora a Napoli, obres a les que s'ha d'afegir el famós quartet Ecco quel fiero istante, que cantaren per primer cop davant la cort la Giuditta Pasta i la Malibran, junt amb Rubini i Tamburini, que va obtenir un èxit d'una ressonaria extraordinària. Va obtenir el nomenament de professor de cant de la família reial i arranjà l'himne nacional anglès. Va tenir d'alumna, entre d'altres, la malaurada Emma Albertazzi (1814-1847).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 4, pàg. 122 (ISBN 84-239-4504-9)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 14. (ISBN 84 239-4514-6)
# Michael Thonet

Michael Thonet (Boppard, Alemanya, 2 de juliol de 1796 – Viena, Imperi Austrohongarès, 3 de març de 1871) fou un constructor de mobles i industrial, pioner del disseny modern de mobles i creador de la tècnica del corbat de la fusta.

## Biografia

Michael era fill del mestre Franz Anton Thonet, de Boppard. Es va establir com a professional el 1819. Un anys més tard es casà amb Anna Grahs. Des de 1830 va experimentar noves tècniques per laminar i corbar la fusta a fi d'obtenir-ne formes que evitessin els costosos sistemes de modelatge a base de cisell i d'unions mitjançant assemblatges. Va adquirir més independència adquirint una fàbrica de cola per als seus dissenys.
El seu primer èxit va ser la Bopparder Schichtholzstuhl («cadira Boppard») el 1836. A la fira de Coblença del 1841, es va trobar amb el príncep Klemens Wenzel von Metternich, que es va reconèixer entusiasta dels seus mobles i el va invitar a la cort vienesa. Al següent any, Thonet va presentar els seus dissenys a la família imperial i després de vendre el seu establiment va decidir traslladar-se a Viena amb la seva família. Allà va treballar amb els seus fills en la decoració interior del Palau Liechtenstein.
Thonet va obtenir una primera patent el 1841 per al doblat en calent de la fusta, patent que li va permetre millorar la seva organització a escala industrial. La invenció consistia a sotmetre làmines de fusta amarades de cola a la calor i la humitat produïts pel vapor, per tal d'obtenir una massa compacta, elàstica i flexible que havia de sotmetre tot seguit a pressió i al modelatge en formes especials. Una vegada assolit el grau necessari de refredat, es treien els motlles i la fusta es presentava llista en la mida i dibuix corresponent a les peces dels diferents mobles, que després s'ensamblaven de manera molt simple emprant cargols.
L'any 1849 va fundar l'empresa Gebrüder Thonet prop de Viena. El 1850 va produir la seva cadira Número 1. La fira internacional de Londres de 1851 li va concedir la medalla de bronze per la seva cadira Viena, cosa que va suposar el seu llançament internacional. A la següent Fira internacional a París de 1855, se li va concedir la medalla de plata. El 1856 va obrir una nova factoria a Koryčany, Moràvia.

## Producció

* La núm. 14 de 1859 -coneguda com a Kaffeehausstuhl Nr. 14, «cadira de cafè núm. 14» - és encara coneguda com la «cadira de les cadires» amb una producció de més de 30 milions fins al 1930. Per ella, se li va concedir una medalla d'or a l'empresa de Thonet a la fira de París de 1867.
* El 1860 va dissenyar el seu primer balancí, el qual es considera la seva obra mestra i que és el precursor dels actuals balancins de tot el món.
El Museu d'Arts Aplicades-MAK de Viena allotja la major col·lecció d'originals Thonet d'Àustria.

## Referències

* ↑ Museum Boppard. Thonet
* ↑ «Las cadires Thonet en el Museu d'Arts Aplicades, MAK Viena». Arxivat de l'original el 2010-03-10. [Consulta: 24 desembre 2013].

## Enllaços externs

* http://www.thonet.de
* «Bibliografia relacionada amb Michael Thonet» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
# Michał Kleofas Ogiński

Michał Kleofas Ogiński (Guzów, 25 de setembre de 1765 - Florència, 15 d'octubre de 1833) va ser un polonès diplomàtic i polític, Gran Tresorer de Lituània, i un senador del tsar Alexandre I. També va ser un compositor de la música romàntica primerenca. Els seus forts sentiments patriòtics el portaren a una vida agitada i intensa que el portà a residir a França, Rússia, Turquia i Itàlia.
Fou diputat al Reichstag, legat extraordinari a Holanda i, el 1793, gran Maestre del Tresor, el càrrec del qual, el 1794, renuncià quan la revolució de Kościuszko per organitzar al seu càrrec un regiment de caçadors. Fracassada la lluita per a ells, fugí, però retornà el 1802 amb permís de l'emperador Alexandre I, vivint en la seva finca de Zalesie, de Vilnius. Després del Tractat de Tilsit passà amb els seus seguidors a França i Itàlia, retornant el 1810 a Polònia com a senador i conseller secret, marxant, finalment, el 1815 a Itàlia. El mateix que el seu oncle Michał Kazimierz, fou gran protector de les arts i especialment de la música, per a la qual posseïa especials disposicions. Va compondre un gran nombre de poloneses per a piano, que es popularitzaren arreu d'Europa, romances, marxes i diverses òperes. Les seves Poloneses per a piano, que assoleixen fugir als models vuit-centistes d'aquest gènere, com preparant el camí a les obres mestres de Chopin. També és autor d'unes interessants Mémoires sur la Pologne et les polonais depuis 1788-1815 (París, 1826).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 39, pàg. 848. (ISBN 84-239-4539-1)
# Michel Woldemar

Michel Woldemar (Orleans, 17 de juny de 1750 - Clermont-Ferrand, 19 de desembre de 1815) fou un violinista francès.
Fou un dels més notables deixebles d'Antonio Lolli, i en el seu temps assolí una gran fama com a executant i compositor. De Woldemar foren publicades les següents obres:
* tres concerts per a violí,
* un concert per a violí de cinc cordes, anomenat pel mateix compositor violí-contralt, a causa de la seva extensió en el registre greu,
* un quartet per a instruments d'arc,
* Duets i solos,
Unes curioses Sonates fantasmagoriques (L'ombre de Lolli, de Mestrino, de Pugnani, de Tartini), en les que imita l'autor els estils característics dels quatre grans violinistes.
* Le nouveau labyrinthe harmonique pour le violon, (estudis de dobles cordes),
* Étude élémentaire de l'archet moderne,
* I per acabar, un mètode de violí i un altre de piano.
També inventà una espècie d'estenografia musical.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 384 (ISBN 84-239-4570-7)
# Michele Saladino

Michele Saladino (Palerm, Sicília, 1835 - Ormavasso, Novara, 1912) fou un músic i compositor italià.
En un principi estudià la música amb el professor Pietro Raimondi. De 1870 a 1906 fou professor de contrapunt en el Conservatori de Milà on tingué entre altres alumnes en Vittorio Gnecchi. També es distingí com a compositor, deixant escrites obres interessants de cambra (un quartet i un trio), diverses peces per a piano, de factura molt elegant, i diverses composicions vocals, religioses i profanes, que acusen una gran espontaneïtat melòdica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 53, pàg. 98 (ISBN 84-239-4553-7)