OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ituglanis bambui

Ituglanis bambui és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: centre del Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Costa W. J. E. M. & Bockmann F. A. 1993. Un nouveau genre néotropical de la famille des Trichomycteridae (Siluriformes: Loricarioidei). Rev. Fr. Aquariol. v. 20 (núm. 2). 43-46.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bichuette, M. E. & E. Trajano. 2004. Three new subterranean species of Ituglanis from central Brazil (Siluriformes: Trichomycteridae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 15 (núm. 3): 243-256.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ituglanis passensis

Ituglanis passensis és una espècie de peix de la família dels tricomictèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Costa W. J. E. M. & Bockmann F. A. 1993. Un nouveau genre néotropical de la famille des Trichomycteridae (Siluriformes: Loricarioidei). Rev. Fr. Aquariol. v. 20 (núm. 2). 43-46.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* De Pinna, M. C. C.; Wosiacki, W. «Trichomycteridae (pencil or parasitic catfishes)». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003. ISBN 9788574303611.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fernández, L. & M. E. Bichuette. 2002. A new cave dwelling species of Ituglanis from the São Domingos karst, central Brazil (Siluriformes: Trichomycteridae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 13 (núm. 3): 273-278.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ivar Hallström

'Ivar Hallström (suec: Ivar Kristian Hallström) (Estocolm, 5 de juny de 1826 - Parròquia de Klara, 11 d'abril de 1901), nom complet Ivar Kristian Hallström, fou un compositor suec del Romanticisme. Estudià dret, i fou més tard secretari del príncep hereu de Suècia Òscar. El 1861 substituí a Lindblad en la direcció de l'Escola de Música d'Estocolm.
En les seves composicions seguí les tendències nacionalistes com es veu en les seves òperes:
* El rei de la muntanya (1874);
* Viatges dels Vikings (1877);
* Neaga amb llibret de Carmen Sylva (1885);
* Per Svinaherde (1887);
* La filla de Granada (1892), etc.
La seva obra coral Les flors, fou premiada.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 597 ISBN 84 239-4527-8
# Ca l'Ermengol (Campins)

Ca l'Ermengol és una masia de Campins (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És documentat des de 1690.

## Descripció

Masia de planta rectangular, consta de planta baixa, un soterrani i un primer pis. La coberta és composta, però de dues aigües. La façana és senzilla, té un portal d'arc de mig punt i unes finestra petites, hi ha un rellotge de sol a l'altura del primer pis. La façana està arrebossada i pintada d'un color groguenc.

## Història

No sabem la data de construcció. Aquesta casa ha sofert transformacions sobretot en una part, ja que s'ha convertit en dos habitatges. L'aspecte exterior també ha estat transformat. És en un barri nou a l'altre costat de la carretera, sortint del centre urbà.

## Referències

* ↑ «Ca l'Ermengol - Campins». Pobles de Catalunya. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català. [Consulta: 6 març 2025].
* 1 2 «Ca l'Ermengol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juny 2020].

## Enllaços externs

* Foto de l'estat abans la transformació: Viader i Crous, Montserrat. «Ca l'Ermengol» (foto). Calaix. Generalitat de Catalunya, 1982.
# Jacint Rosell i Llosa

Jacint Rosell i Llosa (Tortosa, Tarragona, 22 de maig de 1806 - València, 6 de maig de 1871) fou un canonista i catedràtic català.
Va fer els seus primers estudis i ingressà en el Seminari de la seva ciutat natal, en el que es distingí ben aviat. Va fer oposicions a una beca del Col·legi imperial de Sant Maties, guanyant-la amb la nota més alta. El bisbe de Tortosa, veient la seva aplicació, li concedí una beca del patronat de la Universitat de Cervera i el grau de batxiller en teologia (1828). Aconseguí la llicenciatura en Dret Canònic per la Universitat de Cervera el maig de 1832. El 15 d'abril de 1843 se li commutà el batxiller i llicenciatura en cànons pels mateixos graus en la Facultat de Jurisprudència. Es doctorà en Dret en la Universitat de València.

## Carrera acadèmica

El juliol de 1832, pocs mesos d'aconseguir la llicenciatura, fou nomenat Catedràtic en la Universitat de València, càtedra (que desenvolupà durant trenta-cinc anys) i d'Història i elements del Dret Cànonic. Era molt volgut i respectat, tant per la seva virtut com pel seu talent, i fou cridat a consulta moltes vegades per la Cúria eclesiàstica d'aquell arquebisbat en assumptes dubtosos de dret i disciplina, en temps dels prelats García Abella i Barrio. Aconseguí tres canongies per oposició i de jove donà molt a entendre a la Cúria romana, amb el seu fullet El celibato eclesiástico, que va merèixer les censures d'aquell alt cos.

## Problemes amb els seus càrrecs

Fou reposat diverses vegades en la seva càtedra: primer per haver estat nomenat canonge doctoral en la Catedral de Tortosa (17 d'agost de 1832) i després ser apartat del seu lloc arran dels esdeveniments de setembre de 1840 que portaren el general Espartero a la Regència. D'aquí que exercís la seva labor entre maig de 1834 i setembre de 1840 i, després, a partir d'octubre de 1856 aconsegueix la càtedra d'ascens sense que consti que assolís la de térmens malgrat sol·licitar-ho en diverses ocasions (7 de febrer de 1862, 4 de juny de 1870).
Fou diverses vegades president del Col·legi d'Advocats, de València, i de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació. La seva obra principal fou; Discurso sobre la unidad de la Iglesia Católica, Valencia 1854.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 393 (ISBN 84 239-4552-9)
* portal.uc3m.es/portal/page/.../A84CAE0E6B2C90D5E04075A36FB02D
# Jacob Adolf Hägg

Jacob Adolf Hägg (Östergarn, 29 de juny de 1850 - Bjuråker, 1 de març de 1928) fou un compositor suec, era cosí germà del també músic Gustaf.
Va fer els seus estudis a Estocolm, Copenhaguen i Berlín. Es va assenyalar especialment com a compositor, cultivant tota classes de gèneres amb la mateixa fortuna. Entre les seves obres instrumentals mereixen una particular menció les Romances sense paraules, dues sonates per a piano, una simfonia sobre temes nòrdics i diverses peces per a orgue i per a violoncel i piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 515 (ISBN 84 239-4527-8)
# Jacob Bradford

Jacob Bradford (Londres, 3 de juny de 1842 - 19 d'abril de 1897) fou un organista, compositor i professor de cant anglès.
Va ser deixeble de John Goss i Charles Steggall. La Universitat d'Oxford li atorgà el 1878 el títol de doctor en música. Notable organista, havent exercit el càrrec com a tal des de 1892 en l'església de Santa Maria de Newington, un barri de Londres. També fou director d'una societat coral i professor de cant. Entre les seves obres cal citar l'oratori Judith (1888), una Simfonia eclesiàstica, diverses sonates per a orgue, obertures, trios i altres composicions de música sagrada i profana.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 9, pàg. 539 (ISBN 84-239-4509-X)
* Treballs per o sobre Jacob Bradford en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Jacob Godebrye

Jacotin, el vertader nom del qual era Jacob Godebrye (1479-1529), fou un compositor belga.
Fou capellà de Nostra Senyora d'Anvers, i es troben composicions seves en les col·leccions Motette della corona, d'en Petrucci (1519); Concentus octo, de Salblinger, (1547), i Novum opus musicum (1535) i en altres antologies de l'època. També existeixen Misses manuscrits d'aquest autor a Roma.

## Referències

* ↑ Tom núm. 28 segona part, pàg. 2370 de l'Enciclopèdia Espasa
# Jacobine-Sofie Gjertz

Jacobine-Sofie Gjertz anomenada Marie (Cristiania (Noruega), 13 de juliol de 1819 - París, 1862) fou una escriptora, compositora i pianista noruega.
Estudià música a Copenhaguen i París, i el 1844 efectuà una gira per Amèrica, on donà diversos concerts, i l'any següent es casà amb un comerciant francès, convertint-se al catolicisme: llavors fou quan adoptà el nom de Marie. El 1857 s'establí a París com a professora de música.
Publicà: La musique au point de vue moral et religieux (1859), i les novel·les L'enthoussiasme (1861) i Gabrielle. Col·laborà en els diaris Croisé i en L'Univers.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 240. (ISBN 84-239-4526-X)
# Jacopo Foroni

Jacopo Foroni (Valeggio sul Mincio, prop de Verona, 26 de juliol de 1825 - Estocolm (Suècia) 8 de setembre de 1858) fou un compositor italià del Romanticisme.
Estudià de forma brillant el piano i la composició, i després d'haver estrenat algunes produccions en diferents teatres, assolí molt d'èxit amb la seva òpera Margherita (Milà, 1848). El 1849 fou contractat per a dirigir l'orquestra del Teatre Reial d'Estocolm, i el 1851 retornà a Milà per posar en aquella ciutat en escena la seva nova òpera I gladiatori, d'un anticipat modernisme.
Entre les seves altres produccions hi figuren les òperes Cristina, regina di Svezia i L'avvocato Patelin,i nombroses simfonies que tingueren molt bona acollida.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 520 (ISBN 84-239-4524-3)
# Luis Ferrero Tomás

Luis Ferrero Tomás (1868 - 1937) va ser un arquitecte espanyol. Va ser pare i col·laborador del també arquitecte Francisco Javier Ferrero. Va realitzar gran part de l'obra arquitectònica dins de l'entorn urbanístic de Madrid. En els seus inicis va ser auxiliar de Repullés. El seu estil és eclèctic.

## Obres

Algunes de les obres van ser realitzades en estreta col·laboració amb el seu fill Javier Ferrero.
* L'edifici Hotel Vincci Centrum situat al carrer Cedaceros núm. 4 en el període: 1926-1928.
* El Nuevo Teatro Alcalá.
* Edificis comercials en la Plaça de Canalejas (1914 - 1917).
* L'edifici dels Previsores del Porvenir en la Gran Via (núm. 3).
* La Casa-Taller de Patricio Romero ubicada al carrer General Palanca (núm 33).

## Referències

* ↑ Baldellou, Miguel Ángel. Novum Comunicación Gráfica. Arquitectos en Madrid. primera, 2005, p. 106. ISBN 84-7812-603-1.
# Harald Fryklöf

Harald Fryklöf (Uppsala, 14 de setembre de 1882 - Estocolm, 11 de març de 1919 fou un compositor, organista i professor suec.
Estudià piano en el Conservatori d'Estocolm amb Joachim Andersen i en la composició a Lindegren. El 1905 fou pensionat oficial a Berlín, on cursà cert temps amb Scharwenka. Organista auxiliar de la catedral d'Estocolm, el 1908, quedà nomenat en propietat set anys més tard. La seva obra de compositor comprèn entre altres obres: una Obertura de concert; lieder, amb acompanyament d'orquestra; peces per a orgue i per a piano; lieder amb piano i diversos himnes per a cor mixt.
En unió de Palm, Sandberg i Hellerstrom, publicà el 1915 Música Sacra, i només el mateix any un Manual per a l'harmonització de corals, destinat als serveis religiosos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1425 (ISBN 84-239-4524-3)
# Harttia leiopleura

Harttia leiopleura és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.
Poden assolir 5,7cm de longitud. Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Oyakawa, O. T. 1993. Cinco espécies novas de Harttia Steindachner, 1876 da região sudeste do Brasil, de comentários sobre o gênero (Teleostei, Siluriformes, Loricariidae). Comun. Mus. Ciênc. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre v. 6: 3-27.

## Bibliografia

* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS.
* Rapp Py-Daniel, L. H. & E. C. Oliveira 2001. Seven new species of Harttia from the Amazonian-Guyana region (Siluriformes: Loricariidae]). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 12 (núm. 1): 79-96.
# Jacques Duponchel

Jacques Duponchel o Giacomo Duponchel (Douai (Nord), abans de 1652 - 1685) fou un compositor i organista francès que va desenvolupar bona part de la seva carrera professional a Itàlia.
A la seva vila nadiua agafà el càrrec d'organista i mestre de cor. Començà la carrera musical a la Baixa Àustria. Es va unir als Frares Caputxins i durant poc temps fou organista de la cort dels ducs de Baviera a Bonn el 1640, i més tard es va instal·lar definitivament a Itàlia on passà al servei del cardenal Antonio Bichi. De 1663 a 1665 va ser organista de la catedral d'Osimo (Ancona) i prefecte del cor del convent franciscà d'aquella ciutat. També va ocupar durant dos anys, el mateix càrrec a la basílica romana dels Sants Apòstols. Més tard tornà a Osimo.

## Obres

* Psalmi vespertini cum letiniis B. M. V.3 vocum, (Roma, 1665)
* Sacrae cantiones 2, 3 et 4 vocibus cum litaniis, B. M. V. (Bolonya, 1671)
* Messe a 3. 4. et 5 voci concertati con violini e ripieni a bene placite, (Roma, 1776)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part. pàg. 2532 (ISBN 84-239-4581-2)
# Josep Rufet i Rosa

Josep Rufet i Rosa (Sant Feliu de Guíxols, 12 de setembre del 1870 - Lloret de Mar, 14 de gener del 1934) fou organista, compositor i mestre de capella

## Biografia

Rebé la tonsura i els quatre ordes menors el desembre del 1894, el mateix any en què se li atorgà el benefici de l'ermita del Sagrat Cor de Besalú. Va ser ordenat sotsdiaca i diaca el 1895, i a l'any següent va ser ungit prevere. Va ser beneficiat organista de Sant Pere? de Besalú de l'any 1896 al 1901. Fou nomenat organista de la Bisbal d'Empordà el 1901 i, més endavant, l'any 1904, la seva presència estava a Sant Esteve d'Olot. En aquell mateix any consta com ecònom del benefici de l'Àngel Custodi adscrit a l'organista, del qual prengué possessió el 1907. També fou presentat a un benefici al Tura, el 1925, per Joan Llaudés i Fort. Finalment, traspassà el 1934, a Lloret de Mar, després d'una llarga malaltia.
Fou autor de diverses composicions, tant religioses com laiques, i musicà les obres de teatre d'Antoni Doltra i Masferrer.

## Obres

* Cants del Catecisme. Per a 1 veu i acompanyament.
* De S. Feliu á Gerona, galop para piano.
* Lletania a tres veus ab acompañament d'orgue.
* Trongé, Eduardo (lletra). Por la Virgen de Pompeya, tango-canción.
* Rosari a tres veus.
* Las siete Palabras, motete á 3 voces y acompañamiento de armonium de Prado, arreglado con violines, flauta y contrabajo.
* Doltra, Antoni (lletra). Visions, quadrets escènics. Olot: Impr. i Libr. de Ramón Bonet, 1925.
* Monserda, Mª Dolors (lletra). Vot d'infants contra la Blasfemia. Cansoneta escolar a una veu amb acompanyament de piano.
Es conserven obres seves al fons musical SEO (Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot) de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa.

## Referències

* ↑ Zaragoza Pascual, Ernest. «Preveres fills de Sant Feliu de Guíxols (segles XVII-XX)». A: Recull de documents i articles d'història guixolenca. vol. 3. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2010, p. 319. ISBN 9788498833331.
* ↑ Sala i Giralt, Carme «El benefici musical de l'Àngel Custodi (o benefici de l'orgue) en el seu origen». Annals del Patronat d'Estudis Històrics d'Olot i Comarca, 1982-1983, 1984, pàg. 261-279.
* ↑ Gascons i Clarió, Narcís «Antoni Doltra i Masferrer (1880-1936), sacerdot, poeta i periodista.». Quaderns de la Selva, núm. 22, 2010, pàg. 91.
* ↑ «Obres de Josep Rufet a l'IFMuC».

## Bibliografia

* Gregori i Cifré, Josep Maria; Monells i Laqué, Carme. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 6: Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2012, p. CXXX.
# Luis Sánchez López

Luis Sánchez López (Sabadell, 9 de maig de 1957) és un ex-pilot de motocròs català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1970. Debutà en competició a les 3 Hores de Martorelles i aviat acumulà èxits en competicions de la categoria júnior. La temporada de 1975 passà a la categoria superior (aleshores, la sènior) i tingué una actuació destacada al Campionat d'Espanya de motocròs, on assolí la novena plaça final i fou el millor pilot d'OSSA (cal dir que els altres dos pilots de la marca barcelonina, Randy Muñoz i Mingo Gris, l'abandonaren només començar la temporada en fitxar per Montesa).

## Referències

* 1 2 Alguersuari, Jaume (Director) «Solo Moto Stars. 28 - Luis Sánchez» (en castellà). SOLO MOTO. Garbo Editorial, S.A. [Barcelona], núm. 55, 17-09-1976, p. 2.
* ↑ «15 Pilotos para el campeonato 1975 de Moto Cross (II parte)» (en castellà). lamaneta.com, 26-03-2013. [Consulta: 11 maig 2020].
# Duttaphrynus microtympanum

Duttaphrynus microtympanum és una especie de gripau terrestre de la família dels bufònids. Va ser descrit com a Bufo microtympanum per George A. Boulenger el 1882. Va ser reclassificat en el gènere Duttaphrynus el 2006.

## Descripció

Cap amb crestes òssies prominents: un cantal, un preorbitari, un supraorbitari, un postorbital i un orbi curt a timpànic. Té musell curt, contundent; espai interorbitari més ample que lel cill superior; timpà molt petit –el que n'explica el nom específic–. Primer dit que s'estén més enllà del segon; dits dels peus aproximadament la meitat palmejat, amb tubercles subarticulars simples; dos meta-moderats tubercles tarsals; cap plec tarsal. Superfícies superiors amb berrugues irregulars i clarament poroses. De color marró per sobre, groc per sota, marbret amb marró. Mesura uns 7,7 cm.
És una espècie rara que viu a un altitud de 1400 a 2100 m.

## Distribució

És endèmic dels Ghats Occidentals, en l'estat de Kerala, Índia.
És amenaçat per la pèrdua d'hàbitat a causa de la conversió de zones boscoses a terres conreades, projectes futurs de desenvolupament de preses, construcció de carreteres i urbanització. Es considera com vulnerable en la Llista Vermella de la UICN del 2016.

## Referències

* 1 2 3 Boulenger, George Albert. «42. Bufo microtympanum». A: Catalogue of the Batrachia Salientia s. Ecaudata in the British Museum (Natural History). (en anglès). 2a edició. Londres: British Museum, 1882, p. 307.
* ↑ Frost, Darrel R.; Grant, Taran; Faivovich, Julián; Bain, Raoul H.; Haas, Alexander «The amphibian tree of life. Bulletin of the AMNH» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, núm. 297, 2006, pàg. 365.
* 1 2 Biju, S.D.; Dutta, S.; Vasudevan, K.; Vijayakumar, S.P.; Srinivasulu, C.; Dasaramji Buddhe, G. «Southern Hill Toad Duttaphrynus microtympanum» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2016. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2004.RLTS.T54710A11189644.en.
* ↑ Frost, Darrel R. «Duttaphrynus microtympanum (Boulenger, 1882)» (en anglès). Amphibian Species of the World, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
# Lusitano Ginásio Clube

El Lusitano Ginásio Clube, també conegut com a Lusitano de Évora (abreujat. Lusit. Évora), és un club esportiu portuguès amb seu a Évora que competeix a l'Evora FA, lliga regional de primer nivell. Fundat l'11 de novembre de 1911 per un grup de joves de secundària i escola comercial a la casa del professor Dâmaso Simões a la Rua das Fontes, núm. 3 d'Évora com a Lusitano Académico, es va convertir posteriorment en Lusitano Futebol i finalment en Lusitano Ginásio Clube el 1925. La seu del club és el Campo Estrela d'Évora, comprat l'any 1931.
El Lusitano va entrar a la Primeira Divisão 1952–53, acabant setè en la seva primera temporada. El club va competir durant 14 temporades consecutives a la Primeira Divisão, el seu principal període d'èxits als anys 50 i 60, aconseguint un honorable cinquè lloc la 1956/57 i arribant a les semifinals de la Taça de Portugal dues vegades. Després del descens l'any 1966, el club va passar per un període de decadència, no va poder recuperar mai més l'accés a la màxima categoria portuguesa i fins i tot va descendir als campionats regionals. El club segueix avui entre els primers equips amb més presències a la Lliga portuguesa i és el 14è amb més presències consecutives.

## Història

El nom "Lusitano" deriva de Lusitania, el nom romà de la província corresponent a l'actual territori de Portugal al sud del riu Duero i a l'actual regió espanyola d'Extremadura.

## Altres esports

El club tenia seccions de gimnàstica, esgrima, bàsquet, rugbi, orientació i tennis. El club compta actualment amb més de 350 esportistes inscrits.

## Referències

* ↑ Évora; ZeroZero, 24 juliol 2012
* ↑ «Facebook» (en anglès). www.facebook.com. [Consulta: 11 agost 2021].

## Enllaços externs

* Lloc oficial
* Perfil a ForaDeJogo
* Perfil a ZeroZero
* Arxivat 10 October 2019$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.