OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Afurcagobius tamarensis

Afurcagobius tamarensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.

## Depredadors

És depredat per Pseudaphritis urvillii.

## Hàbitat

És un peix de clima temperat i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Oceania: la costa sud-oriental d'Austràlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill, H. S., 1993. Description of a new genus of goby from southern Australia, including osteological comparisons with related genera. Rec. West. Aust. Mus. v. 16 (núm. 2): 175-210.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Johnston, R. M., 1883. General and critical observations on the fishes of Tasmania. Pap. Proc. R. Soc. Tasmania 1882: 51-143.
* 1 2 3 4 «Afurcagobius tamarensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kuiter, R.H., 1993. Coastal fishes of south-eastern Australia. University of Hawaii Press. Honolulu, Hawaii. 437 p.
* ↑ Hortle, M.E. i R.W.G. White, 1980. Diet of Pseudaphritis urvillii (Cuvier & Valenciennes) (Pisces: Bovichthyidae) from South-eastern Tasmania. Aust. J. Mar. Freshwater Res. 31:533-539.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R., S.H. Midgley i M. Allen, 2002. Field guide to the freshwater fishes of Australia. Western Australian Museum, Perth, Austràlia Occidental. 394 p.
* ↑ Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Johnson, J.W., 1999. Annotated checklist of the fishes of Moreton Bay, Queensland, Australia. Memoirs of the Queensland Museum 43(2):709-762.
* ↑ Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Anton Verheij

Anton Verheij (Rotterdam, 2 de febrer de 1871 - Rotterdam, 12 de febrer de 1924) va ser un director d'orquestra, compositor, professor, organista i pianista neerlandès.
El director i compositor neerlandès Eduard Flipse va completar la seva formació de piano amb ell, el músic Gerard Bunk va ser format per Verheij com a pianista al Conservatori de Rotterdam. Amb dos artistes cantants, la soprano Aaltje Noordewier-Reddingius d'Hilversum i l'alt Pauline de Haan-Manifarges de Rotterdam, va formar una trinitat molt unida.
Els primers anys del període d'entreguerres, Verheij va dirigir el departament de Rotterdam del "Maatschappij tot Bevordering der Toonkunst". I en els anys posteriors es va associar amb el departament de l'Haia. A finals dels anys vint, la gent estava orgullosa d'informar que Verheij havia portat el desconegut tresor de la música russa al Maasstad.
El 1894 va succeir Brandts Buys com a director del "Rotte's Mannenkoor". Ho va fer tan bé que més tard va ser nomenat director honorari d'aquest cor. Cap al 1896 va donar suport al professor de cant Branco van Dantzig en el seu treball amb infants amb dificultats de parla.
Un gran nombre de personatges coneguts del món musical holandès i de l'Església Catòlica Antiga a la qual pertanyia van estar presents a la seva incineració.

## Curiositats

L'escultor i dibuixant de Rotterdam Han Rehm (1908-1970) va fer un bust d'Anton Verheij per al "Concertgebouw De Doelen" de Rotterdam. A més d'aquest bust, es va erigir una estàtua en aquesta ciutat per Verheij pel seu mèrit com a artista d'espectacles al "Het Park", prop de l'Euromast. Aquest memorial va ser creat per John Rädecker i representa la mítica figura Orfeu, que feia escoltar sense respir els humans i els animals mentre tocava la seva lira.
Anton Verheij va viure el 1915 a Schiedamsesingel 95a a Rotterdam. Verheij va ser membre del jurat d'un important festival nacional de cantants (més de 1000 cantants) els dies 19 i 20 d'agost de 1889 organitzat pel Cor d'Homes de Nijmegen amb motiu del canvi de segle. El 22 d'abril de 1904 va dirigir "Der 145ste Psalm" de Johannes Verhulst amb l'associació de cant de la MTB i l'Orquestra Municipal d'Utrecht a la gran sala de la "Sociëteit Harmonie de Rotterdam".

## Obra

* Salve Regina: Una antífona a Maria. La Santíssima Verge és honrada en aquesta cançó com a Reina i Mare de Misericòrdia.
* Dies Irae:

## Referències

* ↑ Biografia de Gerard Bunk
* 1 2 Cremació del senyor ABH Verheij,Amersfoorts Dagblad/De Eemlander, 18 de febrer de 1924, pàg. 3
* ↑ Concert de l'església, Ons Blad, 2 d'octubre de 1909, pàg. 2
* ↑ PJ Blok, "Rotterdam-Music City", dins: HA Meerum Terwogt, H. Vlug (comp.), El llibre de Rotterdam: "El que no hi ha a Baedeker", Amsterdam [1931], p. 67-73
* ↑ Parc Branco van Dantzig, cobert 24
* ↑ Llista de noms per al servei telefònic 1915
* ↑ Llibre de jubileu De muze tot led, la història de la Royal Choral Society Nijmegen Men's Choir 1859-1984, capítol 4
* ↑ Robert Spannenberg, Der 145th Salm op. 45 de Johannes Verhulst, pàg. 18, Treball de fi de màster en musicologia, Universitat d'Utrecht, abril de 2008
* ↑ Vocal Ensemble Lochum
* ↑ La història de Schiedam
# Agustí Bó i Vilamala

Agustí Bó i Vilamala (Barcelona, 22 de març de 1883 - Barcelona, 1 de febrer de 1959) fou un directiu de futbol català.
Era germà de Joan Bó i Vilamala, qui havia estat futbolista a la dècada de 1910. Va ser directiu del Futbol Club Barcelona durant tres etapes, la primera entre 1915 i 1919, la segona entre 1926 i 1928 i la tercera entre 1934 i 1938. També fou fundador del Sindicat de Periodistes Esportius i membre del Comitè Olímpic Espanyol. Fou nomenat membre de la comissió gestora que dirigí el club entre 1936 i 1939, juntament amb Francesc X. Casals i Paulí Carbonell, després de la mort de Josep Sunyol.

## Referències

* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XVI. Temporada 1914-1915.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 146 ISSN: 1989-6379, 01-10-2022. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XV. Temporada 1913-1914.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 146 ISSN: 1989-6379, 01-10-2022. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XVIII. Temporada 1916-1917.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 147 ISSN: 1989-6379, 01-11-2022. [Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ «Resumen estadístico de todas las temporadas del FC Barcelona. XIX. Temporada 1917-1918.». CIHEFE, Cuadernos de Fútbol, núm. 147 ISSN: 1989-6379, 01-11-2022. [Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ «Fitxa a periquito.cat». periquito.cat. [Consulta: 1r novembre 2023].
* 1 2 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
# Agustín Pérez Soriano

Agustín Pérez Soriano (Valtierra, Navarra, 28 d'agost de 1846 - Madrid, 27 de febrer de 1907) fou un compositor espanyol del Romanticisme.
El seu pare era un distingit músic i fou el seu primer mestre. Agustín ingressà en el Seminari de Pamplona, per a seguir els estudis eclesiàstics, que no va arribar a acabar. En el Conservatori de Madrid acabà de perfeccionar els seus coneixements musicals, establint-se després a Saragossa, on contribuí eficaçment a la difusió de la música, fundant diverses associacions pel cultiu i ensenyança d'aquest art. També es dedicà al folklore havent escrit articles, conferències, etc.

## Obra

És autor d'una Jota aragonesa i d'una Rondalla, per no citar altres de les seves composicions, que tenen tot el sabor i tota la frescor de la deessa popular. Finalment va donar al teatre: Atila (1895); Pepito Melaza (1896); Los bárbaros (1897); Al compás de la jota (1897), i El guitarrico (1900) representada aquesta arreu de tots els teatres de sarsuela d'Espanya i de l'Amèrica espanyola.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 43, pàg. 740 (ISBN 84-239-4543-X)
# Pablo Zibes

Pablo Zibes (Buenos Aires, 1971) és un actor i mim argentí. Després de completar la seva formació en art dramàtic, entre d'altres a l'Escola Municipal d'Art Dramàtic (EMAD) de Buenos Aires, Zibes es va especialitzar en pantomima. Va ampliar els seus estudis a través de diversos cursos a l'Argentina i a Europa, incloent-hi la prestigiosa Scuola Teatro Dimitri. Durant un viatge per Europa i Àsia, va adquirir una àmplia experiència com a mim i artista de carrer, perfeccionant la seva capacitat d'improvisació i interacció amb el públic.
El seu treball es centra principalment en els walk acts, i es pot veure en diversos festivals, fires, actuacions televisives i altres esdeveniments. Des del 2024, col·labora amb el mag Marco Miele a l'espectacle "PantoMagic", una fusió innovadora de pantomima i màgia. Pablo Zibes viu a Stuttgart.

## Premis

* 1999: Festival Koblenz
* 2000: Bochumer Kleinkunstpreis
* 2003: Festival Grazie Mantua

## Referències

* ↑ Argentinier Pablo Zibes... Frankfurter Allgemeine Zeitung, 25.11.1997.
* ↑ Presseportal
* ↑ Magazín Trottoir
* ↑ Gäubote Arxivat 2014-02-23 a Wayback Machine., 07.12.2013.
* ↑ Schwaebische Zeitung, 22.01.2014
* ↑ Stuttgarter Zeitung, 24.02.2013.
* ↑ Stuttgart.de
* ↑ www.koblenz.de Arxivat 2016-01-25 a Wayback Machine. Pag. 24, Portal oficial de la ciutat
* ↑ «Hall of Fame - openflair.de». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 30 abril 2014].Portal oficial de open flair

## Enllaços externs

* Web oficial
# Ajuntament de les Franqueses del Vallès

Ajuntament de les Franqueses del Vallès és una obra del municipi de les Franqueses del Vallès (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès nacional, en la categoria de Monument Històric.

## Descripció

És un edifici que té una forma similar a un paral·lelogram. Està compost per tres cossos completament autònoms i incomunicats, tot i que ofereix l'aparença d'un únic edifici. La façana principal està situada arran de carretera i té una allargada de 124,30m i una fondària de 35,50m. El cos central correspon a l'ajuntament, té estructura basilical, cobert a dues vessants, amb capcers escalonats en els laterals i capcer de perfil sinuós en el central, d'on sobresurt la torre-campanar. Aquesta està coberta amb rajola vidriada de colors, formant una decoració geomètrica, i coronada per una agulla de ferro. A banda i banda les antigues escoles, amb la "sección de niños" i la "sección de niñas", tal com ens ho indiquen els rètols pintats a les façanes. Aquestes es van concebre per tenir només una planta utilitzable, de manera que només tenen 2,5m d'alçada. A la banda interior del pati, hi ha una sèrie de columnes de maó, helicoidals. Arreu de l'edifici hi ha repartides obertures de tipologia variada, distribuïdes simètricament, i seguint un llenguatge modernista.

## Història

La situació fora del nucli de població respon a la recerca d'un punt neutral, que resulti còmode als quatre pobles que formen el terme municipal. L'edifici es va acabar l'any 1912, el seu arquitecte va ser Albert Juan i Torner. Aquest va voler utilitzar els materials i els sistemes de construcció de la comarca per poder facilitar les seves reparacions. Tot l'edifici va ser pagat i moblat per Jan Sampera i Torres. Aquest també va pagar la construcció de l'escorxada, realitzada pel mateix arquitecte.

## Referències

* ↑ Acord GOV/50/2019, de 26 de març, pel qual es declara Bé Cultural d'Interès Nacional, en la categoria de Monument Històric, la Casa de la Vila i de les antigues escoles, a les Franqueses del Vallès (Vallès Oriental), i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 7.842, de 28/03/2019).
* 1 2 «Ajuntament de les Franqueses del Vallès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Alaró, noves i papers

Alaró, noves i papers fou una revista local del municipi d'Alaró. El primer número sortí el maig de 1992 de la mà de l'Obra Cultural Balear.
El maig de 1992 sortí el número 0 de la revista "Alaró, noves i parers" a un preu de 200 pessetes. El primer número constava de 24 pàgines i el segon de 28.
Fou una revista que publicava articles referents a la cultura alaronera com les danses dels cossiers. Durant la seva vida va conviure amb una altra revista alaronera com és la Revista del Cercle. Es pot trobar a algunes universitats de Catalunya.

## Referències

* ↑ Alaró noves i papers, núm. 00 i 01 PDF
* ↑ Los cossiers ´encadenan´ 20 años de bailes (castellà)
* ↑ Els estudis i la premsa local en el segle xxi
* ↑ Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
# Alba Herrera y Ogazón

Alba Herrera y Ogazón (Ciutat de Mèxic, 2 de febrer de 1885 - 1931) fou una pianista, escriptora, periodista, i professora considerada la primera musicòloga mexicana. Fou alumna del conegut professor Virgil de Nova York. Interpretava al piano, en els seus concerts de música clàssica i de cambra, les obres dels grans compositors. Desenvolupà la càtedra de piano en l'escola nacional de música i art teatral de Mèxic. Va escriure diferents composicions musicals que van merèixer elogis de la crítica mexicana i estrangera. Coma escriptora, començà publicant en la premsa articles de crítica musical, donant més tard a la impremta dues obres vers la mateixa matèria: El arte musical en Mexico, que fou publicada per la direcció de belles arts del seu país, i Puntos de vista. Col·laborà en les principals publicacions periòdiques dels seu país.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 1277 ISBN 84 239-4527-8
# Albert Loeschhorn

Albert Loeschhorn (Berlín, 1819 - 1905) fou un pianista i compositor alemany.
El 1851 succeí en Killitschgy, que fou el seu mestre, en el seu càrrec de professor de piano de l'Institut reial de música d'església en la qual va tenir entre altres alumnes en Carl Roeder. Pedagog i pianista de molt de talent, adquirí justa fama per les seves composicions per a piano, entre les que hi figuren sonates, estudis, quartets per a piano i instruments de corda, peces brillants de saló, etc. que es distingeixen totes per la seva forma clàssica.
Publicà l'obra didàctica Führer durch die Klavierlitteratur 1885, la qual primera edició aparegué el 1862 amb el títol Wegweiser in die Pianofortelitteratur, figurant a més com a col·laborador de Weiss.
El seu compatriota i també gran pianista Emil von Sauer va incloure obres seves en una col·lecció a fins pedagògics.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 30, pàg. 1395 (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 745 (ISBN 84-239-4554-5)

## Vegeu també

* Oskar Eichberg, compositor i musicògraf alemany.
# Competència social i ciutadana

La competència social i ciutadana és una de les competències bàsiques que han d'assolir els alumnes en acabar l'educació secundària. Consisteix en una sèrie d'habilitats socials, el coneixement de l'entorn comunitari i l'educació en valors. Una persona competent en aquestes destreses pot emetre un judici crític sobre la realitat que l'envolta, després d'haver-se informat sobre el seu funcionament, i actuar-hi. També té clara l'escala de valors que el mou (autoconeixement) i escull preferentment les conductes que afavoreixen la cohesió social, com ara la solidaritat. Per acabar, sap relacionar-se bé amb els altres, mostrant empatia, domini de la comunicació i desig d'interacció.
Totes les àrees del currículum educatiu han de contribuir a desenvolupar aquesta competència amb activitats que facin entrar en contacte el temari de les aules i l'actualitat. Aquesta competència no s'ha de confondre amb les habilitats socials, que tenen a veure amb les relacions entre les persones i grups d'una societat.

## Referències

* 1 2 «Currículum educació secundària obligatòria – Decret 143/2007 DOGC núm. 4915». [Consulta: 7 febrer 2014].
# Concert de Brandenburg núm. 1

El Concert de Brandenburg núm. 1, BWV 1046, és el primer dels sis Concerts de Brandenburg compostos per Johann Sebastian Bach entregats el 1721. Els va dedicar al marcgravi Ludwig de Brandenburg que li havia fet l'encàrrec.

## Instruments

El mateix Bach en detalla els instruments: À 2 Corni di Caccia, 3 Hautbois è Bassono, Violino piccolo concertato, 2 Violini, una Viola e Violoncello, con Basso continuo.
La música d'aquest Primer Concert és impregnada de sumptuositat gràcies al so de les dues trompes (Corni di Caccia) com les utilitzades a les caceres, d'aquí el seu nom. És l'únic dels sis concerts on apareixen aquests instruments. També cal remarcar la intervenció del violino piccolo, un instrument gairebé en desús en temps de Bach i que era una mica més petit que el violí normal; té un timbre més brillant i molt característic.

## Estructura

   * (Allegro)
   * Adagio
   * Allegro
   * Menuetto-Trio-Polonaise-Menuetto-Trio
* El primer moviment no té indicació de tempo, però es tracta clarament d'un allegro. La densitat i amplitud sonora que li confereix la rica instrumentació de vent el fan realment fastuós. Anys més tard, Bach utilitzarà aquest moviment com a simfonia inicial de la Cantata BWV 52.
* El segon moviment és un adagio protagonitzat pel lament de l'oboè enmig d'una atmosfera dramàtica però amarada de serenitat. Les trompes han callat. El seu enigmàtic final es transforma en alegria en el moviment següent.
* El tercer moviment torna a situar-nos en un clima fastuós i dinàmic. Bach reconvertirà enginyosament anys més tard aquest moviment en el cor inicial de la Cantata profana BWV 207.
* El quart moviment converteix aquest concert en l'únic dels sis que compta amb una part més de les tres habituals. Tot fa pensar que es tracta d'una obra independent que va ser afegida a posteriori. De fet, són quatre moviments en un, esdevenint una espècie de suite en miniatura. El Menuetto (minuet) es repeteix diverses vegades servint d'enllaç entre els dos trios i la polonesa. El segon dels trios és un dels fragments més divertits de Bach, i serà reutilitzat també a la Cantata BWV 207.

## Fonts

Gran part d'aquest article ha estat extret de CataBach.com, la web en català sobre Bach.

## Vegeu també

* Concert núm. 2 en fa major, BWV 1047
* Concert núm. 3 en sol major, BWV 1048
* Concert núm. 4 en sol major, BWV 1049
* Concert núm. 5 en re major, BWV 1050
* Concert núm. 6 en sib major, BWV 1051

## Enllaços externs

* CataBach.com: La pàgina en català de J.S. Bach
* Traduccions al català de les obres de J.S. Bach
# Concert per a oboè núm. 2 (Händel)

El Concert per a oboè núm. 1 en si bemoll major (HWV 302a) va ser compost per George Frideric Handel; està escrit per a oboè, orquestra i baix continu. També e coneix com a "Concerto grosso núm. 9". Fou publicat el 1740 en el quart volum de Select Harmony de Walsh. En altres catàlegs de la música de Händel l'obra es referencia com a HG xxi,91; i HHA iv/12,47.
El concert utilitza extensament material musical de les obertures de dos Chandos Anthems: O come, let us sing unto the Lord (HWV 249b) i I will magnify thee (HWV 250a); combina i transporta la música per adaptar-la a un concert per a solista. Es creu que l'obra seria un arranjament realitzat per Händel per a l'oboista holandès Jean Christian Kytch.
Una interpretació típica de l'obra dura gairebé nou minuts.

## Moviments

El concert consta de quatre moviments:
| Núm. | Caràcter | Notes |
| 1 | Vivace | |
| 2 | Allegro | Un fuga. |
| 3 | Andante | |
| 4 | Allegro | En compàs ternari. |

## Vegeu també

* Concerts de Händel

## Referències

* 1 2 Hicks, Anthony (2001). Sadie, Stanley; Tyrrell, John (eds.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. x (2 ed.). London: Macmillan. p. 797.
# Concert per a quatre clavecins, BWV 1065

El Concert per a quatre clavecins en la menor, BWV 1065, de Johann Sebastian Bach, és una mostra de les adaptacions que el músic alemany va fer de l'obra d'Antonio Vivaldi.
Bach va fer una sèrie de transcripcions dels concerts de Vivaldi, sobretot de l'opus 3, L'estro armonico; d'ells va fer adaptacions per al clavecí sol i per a l'orgue. En el cas per al Concert per a 4 violins en si menor, op. 3 núm. 10 (RV 580), Bach es va decidir per la solució d'usar quatre clavecins i orquestra. Aquesta és, doncs, l'únic concert per a clavecí en el que Bach no fa servir el seu propi material.

## Estructura i anàlisi

L'estructura de 3 moviments és la següent:
* Allegro
* Largo
* Allegro
La instrumentació és: clavecí solista I/II/III/IV, violí I/II, viola, i baix continu (violoncel, violone). La durada aproximada és d'uns 10 minuts.
El moviment central preveu que els quatre clavecins realitzin sèries d'arpegis amb diferents articulacions, creant una barreja de tons molt innovadora. En els altres dos moviments, que exigeix més virtuosisme i una tensió addicional.

## Referències

* 1 2 Werner Breig. Bach. Concertos for Harpsichord, Bärenreiter, 1999. ISMN: M-006-20451-9.
* ↑ La durada de referència és de l'enregistrament de Trevor Pinnock i The English Concert (1981, Archiv Produktion).

## Enllaços externs

* Program notes Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. de la Los Angeles Chamber Orchestra
# Concert per a violí núm. 1 (Szymanowski)

El Concert per a violí núm. 1 de Karol Szymanowski, op. 35, es considera un dels primers concerts per a violí moderns. Rebutja la tonalitat tradicional i l'estètica romàntica. Es va estrenar l'1 de novembre de 1922 a Varsòvia amb Józef Ozimiński com a solista, amb la Filharmònica de Varsòvia dirigida per Emil Młynarski. La va dedicar al violinista Paul Kochanski. Té una durada d'aproximadament 25 minuts.
Va ser escrit el 1916 mentre el compositor es trobava a Zarudzie, Ucraïna, a la casa pairal del seu amic Józef Jaroszyński. Paul Kochanski va assessorar Szymanowski sobre la tècnica del violí durant la composició del concert, i més tard va escriure la cadenza. L'obra està dedicada a Kochanski. La inspiració probable per al concert va ser Noc Majowa (Nit de maig), un poema del poeta polonès Tadeusz Miciński. El concert no segueix ni duplica el poema, però la música extàtica i sumptuosa de Szymanowski és un company ideal per al llenguatge de Miciński.
El concert va inspirar, entre d'altres, Béla Bartók a l'hora d'escriure el seu Segon Concert per a violí.
Està escrit per a violí sol, 3 flautes (tercera doblant flautí), 3 oboès (tercer doblant Corn anglès), 3 clarinets (tercer doblant clarinet en mi♭), clarinet baix, 3 fagots (tercer doblant contrafagot), 4 trompes, 3 trompetes, 3 trombons, tuba, percussió, 2 arpes i cordes.

## Estructura

El concert per a violí està en un moviment continu, però es pot dividir en tres parts:
* I. Tempo comodo - Andantino
* II. Vivace scherzando
* III. Poco meno - Allegretto

## Referències

* ↑ «Informació de l'obra». Imslp. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ «Béla Bartók's Working Method in Dealing with Proofs for His Violin Concerto (1937-1938) | A Guide to the Moldenhauer Archives | Articles and Essays | The Moldenhauer Archives - The Rosaleen Moldenhauer Memorial | Digital Collections | Library of Congress». Library of Congress, Washington, D.C. 20540 USA. [Consulta: 20 juliol 2022].