OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astyanax saguazu

Astyanax saguazu és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 31-33.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Uruguai (Argentina).

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Casciotta, J. R., A. E. Almirón & M. de las M. Azpelicueta. 2003. A new species of Astyanax from río Uruguay basin, Argentina (Characiformes: Characidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 14 (núm. 4): 329-334.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* López, H.L., A.M. Miquelarena I J. Ponte Gómez 2005. Biodiversidad y distribución de la ictiofauna Mesopotámica. Miscelánea 14:311-354.
* Morelli, S., L.A. Bertollo, F. Foresti, O. Moreira-Filho i S.A. de Almeida-Toledo 1983. Cytogenetic considerations on the genus Astyanax (Pisces, Characidae). I. Karyotypic variability. Caryologia. 36(3):235-244.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hiant

Segons la mitologia grega, Hiant (grec antic Ὕιας Hías) fou un heroi grec, fill d'Atlas i de Plèione.
Anant de cacera per les terres de Líbia el va picar un escurçó o, segons altres, va ser atacat per un lleó o un senglar i va morir. Aquest accident va provocar que algunes de les seves germanes (cinc o set, segons les tradicions), morissin de pena o se suïcidessin i fossin transformades en estels, les Híades.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 267. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 115. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Astyanax superbus

Astyanax superbus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Portuguesa.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Myers, G. S. 1942. Studies on South American fresh-water fishes. I. Stanford Ichthyol. Bull. v. 2 (núm. 4): 89-114.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Morelli, S., L.A. Bertollo, F. Foresti, O. Moreira-Filho i S.A. de Almeida-Toledo 1983. Cytogenetic considerations on the genus Astyanax (Pisces, Characidae). I. Karyotypic variability. Caryologia. 36(3):235-244.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnología de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Impromptu núm. 1 (Chopin)

L'Impromptu núm. 1 en la bemoll major, op. 29 de Frédéric Chopin és una obra per a piano composta l'any 1837. Està dedicat a la Comtessa de Lobau ("A Mlle la Comtesse de Lobau").
Aquest impromptu consta de tres parts; la tonalitat principal és la bemoll major i la secció central està en la tonalitat relativa de fa menor. Un perpetuum mobile de tresets acompanya la peça. Es tracta d'una pàgina plena de vitalitat en la qual l'intèrpret ha d'executar nombroses notes en veritables remolins sonors. La secció central en fa menor, com a contrast, és suau i assossegada. Pertany al Chopin més íntim i líric. Amb un retorn a la secció inicial es tanca aquesta preciosa pàgina.
En la novel·la de George du Maurier, Trilby, el personatge principal, un cantant que només pot actuar sota la influència de la hipnosi, executa l'Impromptu en la bemoll major amb la veu i sense paraules, i així acaba els seus concerts.

## Referències

* ↑ Hinson, Maurice. Guide to the pianist's repertoire. Indiana University Press, 2000, p. 194. ISBN 978-0-253-33646-0.
* ↑ Huneker, James. Chopin: the man and his music. Nova York: C. Scribner's Sons, 1909, p. 238–239.

## Enllaços externs

* Més informació i interpretacions de l''Impromptu núm. 1 Arxivat 2011-07-08 a Wayback Machine. a The Chopin Project
# Franz Sales

Franz Sales (Arxiducat d'Àustria, 1550 - 1599) fou un compositor del Renaixement. Va ser mestre de capella de la princesa austríaca Magdalena de Hall l'any 1589 i després cantor de la Capella Imperial de Praga el 1593. Compongué un llibre de misses a 5 i 6 veus (1586); un de motets a 5 i 6; tres d'introits, al·leluies i comunions a 5 i 6 veus (1594-96); una missa (1597); Salutationes B. M. V. de 4 a 8 (1598); Dialogissimus 8 v. de amore Christi sponsi (1598), i Canzonette, Vilanelle et Neapolitane, per cantar' et sonare con il liuto et altri simili istromenti [...] a 3 veus (Georgius Nigrinus, Praga, 1598).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 53, pàg. 200, ISBN 84-239-4553-7
http://www.musikland-tirol.at/html/html/musikedition/sales.html http://www.bibemus.org/musicarudolphina/stranky/sales_canzo3_en.html
# Casa Josep Gros

La casa Josep Gros és un conjunt arquitectònic situat als carrers de Sant Pere Més Baix i de les Freixures de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1854, el fabricant de Manresa Josep Gros i Jordana (†1877) va adquirir en emfiteusi a Pau Bertran i Ros la casa cantonera dels carrers de Sant Pere Més Baix i de les Freixures, així com dues finques més al carrer de la Volta de la Perdiu (antigament d'en Ripoll) a Josep i Genís Molist, i tot seguit, va demanar permís per a reedificar-les, segons el projecte de l'arquitecte Josep Ràfuls. El 1859 va presentar el projecte de reedificació de l'edifici sobre la Volta de la Perdiu, aquest cop signat per l'arquitecte Francesc Vila.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de dos edificis d'habitatges «siamesos» de planta baixa, entresol i quatre pisos, que inclou la Volta de la Perdiu, una volta de canó que obre pas al carrer al qual dona nom. Els baixos són una porxada d'arcs de mig punt que ocupen també l'entresol, amb petits balcons. De la clau d'aquests arcs neix una mènsula estriada sobre la qual reposen els balcons de llosana de pedra i barana de ferro del primer pis. Els balcons són de volada decreixent en funció de l'altura de les plantes i l'edifici es clou amb una cornisa.

## Referències

* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Edifici d'habitatges al carrer Sant Pere més Baix 22-24». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 172, 319.
* ↑ Diario de Barcelona (edición mañana), 16-01-1877, p. 582.
* ↑ AHPB, notari Ramon de Dalmases, manual 1.329/2, f. 11-15, 18-01-1854.
* ↑ AHPB, notari Ramon de Dalmases, manual 1.329/2, f. 91v-100v, 11-05-1854.
* ↑ «Expropiació de part d'un edifici de José Gros al carrer Freixures (31) i Sant Pere Més Baix (22-24)». Q136 Obres públiques 3/1 1492. AMCB, 1854.
* ↑ «José Gros. Sant Pere Més Baix 22-24 (i Freixures 31). Reconstrucció de l'arc del carrer Perdiz (Volta de la Perdiu)». Q136 Obres públiques 3/1 2315. AMCB, 1859.

## Vegeu també

* Fàbrica Palmerola

## Enllaços externs

* «Casa de la Volta de la Perdiu». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Pau Tresmots

La Casa Pau Tresmots és un edifici situat al carrer de Sant Pacià, 23 del Raval de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental), atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella.

## Història

El 1770, el paraire i abaixador Pere Reynés i Ribera va comprar la botiga de draps d'Antoni Casanovas, situada davant de Santa Maria del Mar, i va posar-ne al capdavant al seu fill Pere Reynés i Triter. Posteriorment, i trobant-se malament de salut, va disposar que el seu net Gabriel Reynés i Jovany entrés a l'administració de la botiga. El 1797, aquest va adquirir en emfiteusi al paleta Anton Xarrié, promotor de la urbanització del nou carrer de Sant Pacià, un terreny de 34.839 ¾ pams quadrats, però el 1803 en va renunciar a favor del seu pare i del seu germà Pere, candeler de cera. Aquests van atorgar poders al comerciant Joan Rovira i Formosa per a establir-ne les parcel·les, una de les quals, de 64 pams d'ample i 117 de profunditat, fou adquirida pel fabricant d'indianes Pau Tresmots, que hi va fer construir un edifici de planta baixa, entresol i quatre pisos.
El 1842, la casa va ser posada en subhasta a instància dels seus creditors, essent finalment adjudicada el 1844 al cordoner Francesc Puñet.
Recentment, una desafortunada intervenció ha fet desaparèixer els esgrafiats que decoraven la façana, substituïts per una còpia dels dibuixos originals, però realitzats amb una tècnica completament diferent.

## Referències

* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Molas i Ribalta, Pere. Los gremios barceloneses del siglo XVIII: la estructura corporativa ante el comienzo de la revolución industrial. Confederación Española de Cajas de Ahorros, 1970, p. 300, 327.
* 1 2 AHPB, notari Francesc Portell, manual 1.142/14, f. 139-140, 09-03-1803.
* ↑ «Acords municipals 1797, f. 168-171». AHCB, 26-12-1796.
* ↑ AHPB, notari Ignasi Plana i Fontana, manual 1.113/24, f. 608-611v, 23-10-1797.
* ↑ AHPB, notari Francesc Portell, manual 1.142/14, f. 154-155v, 21-03-1803.
* ↑ AHPB, notari Francesc Portell, manual 1.142/14, f. 244v-247, 29-05-1803.
* ↑ Diario de Barcelona, 28-12-1841, p. 5346-5347.
* ↑ «Pau Tresmots. Sant Pacià. Casa. Construir amb 4 pisos, entresòl i botigues amb balcons». C.XIV Obreria C-92/1803-130. AHCB, 09-09-1803.
* ↑ «Carrer Sant Pacià 23». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Diario de Barcelona, 14-09-1842, p. 3511.
* ↑ Diario de Barcelona, 08-05-1844, p. 1917.
* ↑ AHPB, notari Manuel Lafont, manual 1.227/25, f. 351-355v, 30-11-1844.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 150, 265.

## Enllaços externs

* «12/04/2017 Antigua casa-fábrica Pau Tresmot». Redescubriendo Barcelona y más allá (blog). Ramón Sales Encinas, 20-05-2017.
# Casa Puig i Cadafalch (Barcelona)

La casa Puig i Cadafalch és un edifici de 1917 obra de Josep Puig i Cadafalch, monument protegit com a Bé cultural d'interès local del municipi de Barcelona. Va ser el seu domicili particular, on va morir el 1956. És un edifici sobri, de la seva època groga, en què Puig dona per superat el palau gòtic i el xalet centreeuropeu i busca un model més urbà i repetible d'habitatge domèstic.

## Descripció

Aquesta casa que Puig i Cadafalch reformà per encàrrec de la seva sogra, Dolors Montserdà de Macià, és al carrer de Provença, núm. 231.
En aquesta reforma, realitzada el 1917, es conservaren les tres plantes que ja eren edificades, sense afegir-ne cap més. La planta baixa va ser llogada per a establir-hi un comerç i els dos nivells superiors van ser per a les dues famílies: Puig i Cadafalch i la seva esposa ocuparen el segon pis.
Les reformes van consistir, fonamentalment, en l'ordenació de la façana amb un criteri unitari de senzillesa: un porxo de columnes a la planta baixa, un balcó seguit a la primera i un finestral exempt a la segona; la línia del teulat forma una cornisa i una balustrada amb pèrgola.
Pel que fa a la decoració, cal remarcar un estuc esgrafiat sobre el portal d'entrada; però no hi podia mancar una mostra de l'afició per les plantes de Josep Puig i Cadafalch, que va habilitar la terrassa com a jardí, ja que les seves dimensions ho permetien.
A l'interior, també s'hi feren reformes, de manera que els espais resultaren convenientment estructurats en funció de la vida professional, domèstica i social. Les dependències normals de l'habitatge se situaren a les crugies laterals: els dormitoris a l'esquerra, i el despatx, el menjador i els seus annexos a la dreta.

## Referències

* ↑ Ruta Puig i Cadafalch: pàg. 36
* 1 2 3 4 5 «Casa Puig i Cadafalch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2017].

## Bibliografia

* Cabré, Tate. Ajuntament de Barcelona. Ruta Modernista de Puig i Cadafalch, 2001 (Ruta del Modernisme). ISBN 84-8334-272-3 [Consulta: 2010].

## Enllaços externs

* «Casa Puig i Cadafalch». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Casa Rosa Bergnes de las Casas

La casa Rosa Bergnes de las Casas és un conjunt arquitectònic situat als carrers d'Avinyó i d'en Carabassa de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental), atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella.

## Història

Rosa Bergnes de las Casas, germana bessona d'Antoni Bergnes de las Casas, va heretar del seu pare Pau Bergnes i Roca una finca als carrers dels Escudellers (actualment Avinyó) i d'en Carbassa, coneguda com a Fontana d'Or pel nom d'un hostal que hi havia hagut. El 1845, va dividir la propietat en dues parcel·les aproximadament iguals i va vendre la més meridional a Antoni Sala i Brugués. El 1846, va encarregar el projecte d'un nou edifici a l'arquitecte Francesc Daniel Molina, presentat en dos expedients separats, un pel carrer d'Avinyó, i un altre pel d'en Carabassa.
Tal com testimonia una placa commemorativa, hi va viure el seu gendre Frederic Soler i Hubert, «Serafí Pitarra», casat amb la seva filla Albina.

## Descripció

Es tracta d'un edifici format per dos cossos de planta baixa i quatre pisos (actualment finques diferents) separats per un pati de parcel·la. El del carrer d'Avinyó té l'accés a l'escala de veïns (núm. 54) en un extrem dels baixos del núm. 52, mentre que la resta de la façana (núm. 56) té tres balcons per planta, amb brancals de pedra motllurada i baranes amb motius decoratius de ferro colat, i el coronament té una cornisa sostinguda per permòdols. En línies generals, seria com una versió més reduïda del núm. 58, obra contemporània del mateix autor.
La façana del carrer d'en Carabassa és més austera. Als pisos superiors hi ha dues finestres als costats i dos balcons al centre, amb baranes del mateix estil que l'anterior.

## Vegeu també

* A Frederic Soler

## Referències

* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Rosa Bergnes de las Casas». geneanet. Sancho de Loresecha.
* ↑ «Pablo Bergnes Roca». geneanet. Sancho de Loresecha.
* ↑ Diario de Barcelona, 06-02-1802, p. 148.
* ↑ AHPB, notari Magí Soler i Gelada, manual 1.287/6, f. 371v-375, 05-12-1845.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 136 bis C, 07-09-1846.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 187 C, 02-09-1846.
* ↑ «Albina de las Casas Bergnes». geneanet. Sancho de Loresecha.
# Casa Sanmartí (Terrassa)

La Casa Sanmartí és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al passeig del Comte d'Ègara, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. Presenta una façana arrebossada, imitant carreus de pedra, de composició simètrica, amb una balconada de ferro forjat de dibuix clàssic molt delicat al primer pis i balcons individuals al segon. Cal destacar-ne la façana posterior, el jardí i l'escala interior, amb pintures murals.

## Història

La casa forma part del conjunt d'habitatges comprès entre els números 8 i 26 de la banda sud del passeig, urbanitzat com a tal a partir del 1843. Totes les cases formen un conjunt bastant homogeni d'edificis de planta baixa i dos pisos, d'estil eclèctic.

## Referències

* ↑ «Casa Sanmartí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa al carrer Major, 5 (Cambrils)

La Casa al carrer Major, 5 de Cambrils és una casa estructurada en planta baixa i dos pisos. Forma un conjunt unitari amb la casa número 3. Actualment el seu interior ha estat enderrocat i la façana es troba en procés de rehabilitació, ja que sembla que s'hi han efectuat obres de consolidació i subjecció del balcó central.
La planta baixa presenta un potent arc de dovelles, de tipus campanell. La dovella central presenta la data de 1684 sota el símbol de Jesús (IHS/ADN-Iesus Anno Domine Nativitatis). La paret de la casa sembla, fins a una certa altura, feta de tàpia a la que s'hi han marcat el disseny dels carreus en calç. El primer pis té un balcó de carreus, motllurats, de clara inspiració renaixentista de tipus popular. Al costat s'hi situa una finestreta. El pis superior presenta una finestra catalana de mig punt, i presumiblement altres tapiades. La seva coberta, teulada o terrat, ha desaparegut. Sota la línia d'aquesta coberta conserva una motllura, de clara datació al segle xix.
Datació proposada: Segle XVII. És d'estil renaixentista popular.
Estat de conservació: Dolent. Actualment està en obres.
Alteracions: Nombroses. La façana de la planta baixa presenta un esgrafiat modern que imita el contorn de les lloses de pedra d'Alcover, s'hi ha obert una porta rectangular baixa i una finestra rectangular, tot ell actualment tapiat. La resta de la façana ha estat estucat amb calç i pintat de color ocre. Aquest acabat podria ser en part original. La motllura del capdamunt de la casa és del segle xix, igual que una politja de ferro. La dovella datada du incrustada una rajola de mosaic i una placa de zenc amb el número de la casa.

## Bibliografia

* SALCEDA, Josep. “Les cases més velles del poble”. Revista Cambrils, núm. 102, octubre 1979.
# Casa al carrer Pere III, 47 (Figueres)

L'edifici del Carrer Pere III, 47 és una obra del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa aïllada, amb un solar sense edificar a cada costat, situada a prop de la carretera N-IIA. És una casa de planta quadrada, de planta baixa i amb coberta terrassada. La planta baixa presenta un encoixinat de pedres sense escairar, i una porta d'accés en arc de mig punt. A cada costat d'aquesta porta trobem una finestra emmarcada. Tota la façana de l'edifici està arremolinada i presenta una motllura a cada costat de la façana que imita una cantonada amb carreus. La barana està decorada amb elements triangulars formats per peces de maó. Al centre de la coberta de l'edifici destaca la galeria, amb tres arcs de mig punt de dues arquivoltes, que donen a la façana i dos a cada costat.

## Referències

* ↑ «Carrer Pere III, 47». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Casa al carrer Vilella, 3 (Peralada)

La Casa al carrer Vilella, 3 és una obra de Peralada (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Peralada, a poca distància al nord-est del nucli històric de la vila.
Edifici rehabilitat entre mitgeres de planta irregular, amb la coberta de teula de dos vessants i distribuïda en planta baixa i dos pisos. La façana principal presenta un gran portal d'accés d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals bastits amb carreus de pedra escairats. Al costat hi ha una senzilla finestra rectangular protegida per una reixa de ferro decorada. Les obertures del primer pis són rectangulars i presenten motllures decoratives a mode de guardapols. Tenen sortida a un balcó corregut amb la llosana motllurada i amb barana de ferro treballat. La segona planta presenta dues finestres balconeres d'arc de mig punt, ornamentades amb motllures a mode de guardapols de les mateixes característiques que les del primer pis. La façana està rematada per una cornisa motllurada sostinguda per petites mènsules decorades.
La construcció està arrebossada i pintada de color rosat.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Vilella, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Casa al carrer de Sant Ferriol, 27 (Olot)

La Casa al carrer de Sant Ferriol, 27 és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres, de planta rectangular, amb baixos i tres pisos superiors. La teulada és a dues aigües, amb la cornisa sostinguda per mènsules decorades amb fullatges. Una placa situada a la façana ens dona la data de construcció: 1907. Els baixos estan ocupats per locals comercials, conservant la gran porta d'accés a la casa. Els murs varen ser estucats i les obertures emmarcades per encoixinats imitant la pedra. El primer pis té una balconada sostinguda per mènsules, amb dues portes d'accés. Les mènsules estan decorades amb fullatges. Els pisos superiors tenen dos balcons cadascun. Les baranes de les balconades són fetes amb barrots de fosa de l'època.

## Història

El barri de Sant Ferriol va començar com un barri extramurs. On avui hi ha botigues hi havia corts de porcs, xais i fins i tot cavalls i bous. Durant el segle xix es tira endavant el projecte d'urbanització de Plaça Clarà i del Firal o Passeig d'en Blay; les muralles varen ser aterrades i es començà a donar forma urbanística al carrer que fins aleshores havia estat extramurs. Es basteix la capella dedicada al Sant que es troba al final del carrer; molts casals seran bastits de nova planta i altres seran profundament renovats, com les cases núm. 46, 27 i 29.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer de Sant Ferriol, 27». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].