OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Felice Blangini

Felice Blangini (Torí, 17 de novembre de 1781 - París, 18 de desembre de 1841) fou un compositor italià del Piemont.
El 1799 arribà a París, on es donà conèixer com a mestre de cant i autor de més de 400 romances, canzonnette a una i dues veus, nocturns i d'unes 30 òperes: duran el primer Impèri fou el professor de cant de les princeses imperials i de les dames més famoses de la cort, director dels concerts de la princesa Borghese, i el 1809 mestre de capella del rei Jérôme de Westfalia a Cassel. Després de la restauració fou compositor i director de l'orquestra reial i professor del Conservatori de París, lloc que conservà fins al 1830.
Al cap de poc d'arribar a París acabà l'òpera Della Maria La fausse Duègne, a la que li seguiren:
* Le jeune oncle,
* Les femmes vengées,
* Zèlie et Terville,
* Le projet d'une piece,
* Un premier pas.
Estrenades a l'Òpera Comica; L'amour philosophe, La fèe Urgèle, la qual es presentà amb èxit en els principals teatres d'Alemanya: Le Sacrifice d'Abraham, La princcesse de Cachemire i le naufrage comique, escrites en francès pels teatres de Cassel i Múnic, i l'òpera italiana Trajano in Dacia, amb el mateix destí.
En tornar a París estrenà en l'Òpera, Nephtali, que és la seva obra més important, i Nowvveaules, Le coureur de vewes, Le Jeu de la cachecache i L'anncau de la fiancèe. Publicà el llibre Souvenirss de Blangini (París, 1834).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 8 (ISBN 84 239-4508-1)
# Allotoca goslinei

Allotoca goslinei és una espècie de peix de la família dels goodèids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical (24 °C-28 °C) i demersal que viu entre 0-1 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Ameca (Jalisco, Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Hubbs C. L. & Turner C. L., 1939. Studies of the fishes of the order Cyprinodontes. XVI. A revision of the Goodeidae. Misc. Publ. Mus. Zool. Univ. Mich. Núm. 42. 1-80. Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Smith, M. L. & R. R. Miller. 1987. Allotoca goslinei, a new species of goodeid fish from Jalisco, Mexico. Copeia 1987 (núm. 3): 610-616.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
* ↑ Jelks, H.L., S.J. Walsh, N.M. Burkhead, S. Contreras-Balderas, E. Díaz-Pardo, D.A. Hendrickson, J. Lyons, N.E. Mandrak, F. McCormick, J.S. Nelson, S.P> Platania, B.A. Porter, C.B. Renaud, J.J. Schmitter-Soto, E.B. Taylor i M.L. Warren, Jr., 2008. Conservation status of imperiled North American freshwater and diadromous fishes. Fisheries 33(8): 372-407.

## Bibliografia

* Meyer, M. K., A. C. Radda i O. D. Domínguez, 2001: Notes on the genera Neoophorus (Hubbs & Turner, 1937) and Allotoca (Hubbs & Turner, 1937), with a description of a new species of Allotoca from Laguna de Zacapu, Michoacán, Mexico

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Alma Fohström

Alma Evelina Fohström-von Rode (Hèlsinki, 2 de gener de 1856 - 20 de febrer de 1936) fou una cantant finlandesa.
Deixebla de la notable cantant Nissen-Saloman, a Sant Petersburg, des de 1874 fins a 1877, va adquirir renom com a lieder-sängerin a partir de 1878, en què emprengué una extensa gira de concerts pel nord d'Europa.
Casada el 1889 amb el coronel von Rode, passà a residir a Moscou.
El seu germà Ossian, nascut el 1870, fou un notable violoncel·lista, que va publicar un excel·lent Mètode de violoncel.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 236-37 (ISBN 84-239-4524-3)
# Alonso Berruguete

Alonso Berruguete (Paredes de Nava, Palència, 1490 – Toledo, 1561) fou un escultor castellà del Manierisme, fill del pintor Pedro Berruguete. Els seus grans retaules l'acrediten com l'escultor peninsular més eminent del seu segle.
Va aprendre pintura i escultura al taller familiar; les seves obres de llavors evidencien el contacte amb els escultors actius a Castella, fonamentalment a Burgos, Àvila, Valladolid i Palència. Des de 1507 va estar a Itàlia ampliant els seus coneixements de pintura, principalment a Florència, on hagué d'arribar cap a 1512. Allí és citat diverses vegades per Giorgio Vasari, qui constata els seus contactes amb Bramante, Miguel Ángel i Leonardo da Vinci. Va estar entre els manieristes toscans deixebles d'Andrea del Sarto i hi ha qui afirma que va participar activament en la gènesi del Manierisme pictòric florentí. Va copiar el Laocoont i els seus fills acabat de ser descobert a Roma per encàrrec de Bramante, i això fa suposar que s'alineava en el grup rival de Michelangelo Buonarroti.
Els llargs anys d'estada a Itàlia li van permetre conèixer profundament als mestres del Quattrocento i els models de l'escultura grecollatina clàssica; a la seva obra hi ha una admiració profunda per l'obra de Donatello, qui li inspira alguns tipus, i, per descomptat, Miguel Ángel, pels seus volums rotunds i la terribilitá de la seva obra final. De Leonardo da Vinci va aprendre a individualitzar els rostres, malgrat la qual cosa totes les influències van confluir a un estil molt personal i un temperament fortament expressiu, que es reflecteix a les seves figures d'un contorn angulós que reviu l'estètica del Gòtic. Vasari considera que a Florència va copiar els cartrons de Miguel Ángel realitzats per a la decoració de la Sala del Gran Consell.
Una de les seves obres més importants va ser el cadirat del cor de la catedral de Toledo.

## Referències

* ↑ Borras Vilaplana, Ramon «¿Un relieve de Berruguete en Lérida?». Ilerda, núm. XXIV, 1960, pàg. 151-155.
* ↑ «CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: Alonso Berruguete». [Consulta: 21 setembre 2018].
# Alonso Carrillo de Albornoz

Alonso Carrillo de Albornoz (?,? - ?, 14 de juny de 1514) va ser un religiós castellà, bisbe de Catània (1486-1496) i bisbe d'Àvila (1496-1514).
Fill sisè de Gómez Carrillo de Albornoz, conseller de Joan II i d'Enric IV, i de Teresa de Toledo, germana del primer duc d'Alba. Era nebot del cardenal Gil de Albornoz. Va ser canonge de la catedral de Toledo i bisbe de Catània, a Sicília, nomenat el 8 de novembre de 1486. Mentre encara estava en l'exercici del seu càrrec va tornar a Castella en qualitat de visitador i reformador dels monestirs castellans de l'Orde de Sant Benet, missió encomanada pel papa Innocenci VIII, a instàncies dels Reis Catòlics, per tal d'encarregar-se de la reforma eclesiàstica, que el durà en primer lloc a Galícia el 1489. Durant aquest període també es feren inspeccions a universitats, de les quals hi havia denúncies dels corregidors reials sobre la mala praxis i la conducta indigna dels frares. Poc després va ser nomenat bisbe d'Àvila, el 27 de juny de 1496. També va ser president de Cancelleria de Ciudad Real, i després de la Cancelleria de Granada, creada pocs anys abans, el 1505. Va exercir patronatge a la catedral de Toledo, a la qual dotà de dues capellanies, en una de les quals fou enterrat, amb el beneplàcit del cardenal Cisneros, a la seva mort, el 14 de juny de 1514.

## Referències

* ↑ Salazar y Castro, Luis de. Historia Genealógica de la Casa de Lara (en castellà). vol. III. Madrid: Imprenta Real, 1697, p. 390.
* 1 2 González Dávila, 1647, p. 287-288.
* 1 2 Cheney, David M. «Fitxa d'Alonso Carrillo de Albornoz» (en anglès). Catholic Hierarchy, 1996-2015.
* ↑ Rosell, 1787, p. 215.
* 1 2 García Oro, p. 81.
* ↑ Ríos Rodríguez, 2000, p. 326.
* ↑ Suárez Fernández, 1990, p. 181.
* ↑ Salazar, 1697, p. 390.
* ↑ Escudero, 2011, p. 285.

## Bibliografia

* Escudero, José Antonio. Los hombres de la monarquía universal (en castellà). Madrid: Real Academia de la Historia, 2011.
* García Oro, José. La Iglesia de Toledo en tiempo del Cardenal Cisneros (1495-1517) (en castellà). Toledo: Estudio Teológico de San Ildefonso, 1992.
* González Dávila, Gil. Teatro ecclesiastico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1647.
* Ríos Rodríguez, María «La preparación de la reforma en Galicia. Alonso Carrillo de Albornoz y la diócesis auriense en 1489» (en castellà). Espacio, Tiempo y Forma, Serie III, H. Medieval, núm. 13, 2000, pàg. 325-339.
* Rosell, Basilio Tomás. El monacato ó tardes monásticas (en castellà). València: Imprenta de Salvador Faustí, 1787.
* Salazar, Luis de. Historia genealógica de la casa de Lara (en castellà). Tom III. Madrid: Imprenta Real: por Mateo de Llanos y Guzmán, 1697.
* Suárez Fernández, Luis. La expansión de la fe (en castellà). Madrid: Ediciones Rialp, 1990 [Consulta: 5 juliol 2020].
# Alonso Ramírez de Vargas

Alonso Ramírez de Vargas (Madrid) va ser un conquistador castellà a Amèrica.
Nascut a Madrid. Va ser el fill segon de Juan Ramírez de Robres y Tovar, senyor dels llocs de Castrillejo, Villa-Rubia, Acebrón i Solera, i secretari de Carles V, i d'Ana de Vargas y Cárdenas. Germà Gaspar, hereu del majorat de la família, i de Luis, que va passar a les Índies. Com el seu germà, ell també va passar a Índies, on José Antonio Álvarez diu que va ser capità en la conquista de les Filipines. En general se'l considera un dels pobladors antics dels virregnats, considerat noble i cavaller, tant a Guatemala, província de la qual va ser conquistador, com al Perú, on va servir el rei en la pacificació de la rebel·lió de Francisco Hernández.
Es va casar a San Salvador, on va instal·lar-se de manera permanent, amb María de Cepeda, filla de Gómez Díaz de la Reguera. Van tenir diversos fills, entre els quals Gómez, Alonso i Marina. Altres autors afirmen que Marina era filla d'un tal Lorenzo Ramírez de Vargas, i aquest fill del conquistador Alonso Ramírez de Vargas, tanmateix, la documentació original relativa a Marina sempre s'afirma que era filla d'Alonso i María de Cepeda. Segons Alonso López de Haro, va morir a Guatemala.

## Referències

* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 30.
* 1 2 Ríos, José Amador de los; Rada y Delgado, Juan de Dios de la. Historia de la villa y corte de Madrid (en castellà). vol. 3. Madrid: Establecimiento Tipográfico de M. López de Hoya, 1863, p. 151.
* ↑ Pellicer de Tovar, José. Memorial de la casa i servicios de Don Joseph de Saavedra Marques de RIbas al rey nuestro señor (en castellà), 1647, p. 75.
* 1 2 López de Haro, Alonso. Nobiliario genealógico de los reyes y títulos de España (en castellà). Madrid: Viuda de Fernando Correa de Montenegro, 1622, p. 61.
* 1 2 3 Barbón Rodríguez, José Antonio. Historia verdadera de la conquista de la Nueva España (en castellà). Ciutat de Mèxic: Colegio de México, 2005, p. 936, 970, 975.
* ↑ Galbis Díez, Carmen. Catálogo de pasajeros a Indias durante los siglos XVI, XVII y XVIII (en castellà). Madrid: Ministerio de Cultura, 1986, p. 1589-1590.
* ↑ Aparicio y Aparicio, Edgar Juan «Conquistadores de Guatemala a quienes les fue concedido un escudo». Hidalguía, núm. 172-173, 1982, pàg. 453.
# Alphonsine-Virginie-Marie Dubois

Alphonsine-Virginie-Marie Dubois (París, 1801 - Bolonya, 1888), coneguda també com a Madame Casimir, fou una soprano francesa.
Casà amb Casimir Compan, que també era cantant, i des de 1823 en què es presentà per segona vegada en l'Òpera Còmica fou per la seva veu i la seva bellesa una de les artistes favorites del públic. Malgrat tot, la extravagància del seu caràcter la perjudicà molt en la seva carrera i corre la brama que fou la causa indirecta però determinant de la mort Hérold, en negar-se a continuar cantant l'òpera Le Pré aux clercs d'aquell compositor després de la primera representació i malgrat l'èxit que assolí, quan Hérold es trobava greument malalt.
A més d'aquella estrenà Zampa, del mateix autor; Le Cheval de bronze, d'Auber; Les deux nuits, de Boieldieu; Danilowa (1830) i Le Proscrit ou Le Tribunal (1833) d'Adam; Les deux mousquetaires, de Berton, i moltes d'altres.
Fou germana del prestigiós violinista Paul Dubois.

## Referències

* ↑ White, Kimberly. Female Singers on the French Stage, 1830–1848 (en anglès). Cambridge University Press, 2018. ISBN 978-1-107-10123-4.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 12, pàg. 139. (ISBN 84-239-4512-X)
# Alticorpus

Alticorpus és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes endèmic del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Taxonomia

* Alticorpus geoffreyi (Snoeks & Walapa, 2004)
* Alticorpus macrocleithrum (Stauffer & McKaye, 1985)
* Alticorpus mentale (Stauffer & McKaye, 1988)
* Alticorpus pectinatum (Stauffer & McKaye, 1988)
* Alticorpus peterdaviesi (Burgess & Axelrod, 1973)
* Alticorpus profundicola (Stauffer & McKaye, 1988)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Snoeks, J. & R. Walapa. 2004. The genus Alticorpus Stauffer & McKaye 1988. Pp. 27-56 a: Snoeks, J. (ed). The cichlid diversity of Lake Malawi/Nyasa/Niassa: identification, distribution and taxonomy. Cichlid Press, El Paso, Texas, Estats Units. Species Diversity Lake Malawai: 1-360.
* ↑ Stauffer, J. R., Jr. & K. R. McKaye. 1985. Cyrtocara macrocleithrum, a deep-water cichlid (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Copeia 1985 (núm. 3): 591-596.
* 1 2 3 Stauffer, J. R., Jr. & K. R. McKaye. 1988. Description of a genus and three deep water species of fishes (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Copeia 1988 (núm. 2): 441-449.
* ↑ Burgess, W. E. & H. R. Axelrod. 1973. New cichlids from Lake Malawi. Trop. Fish Hobby. v. 22 (núm. 2): 14, 87-98.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
# Altolamprologus

Altolamprologus és un gènere de peixos de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes endèmic del llac Tanganyika (Àfrica oriental).

## Taxonomia

* Altolamprologus calvus (Poll, 1978)
* Altolamprologus compressiceps (Boulenger, 1898)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ Poll, M. 1978. Contribution à la connaissance du genre Lamprologus Schth. Description de quatre espèces nouvelles, réhabilitation de Lamprologus mondabu et synopsis remanié des espèces du lac Tanganika. Bull. Acad. R. Belg. (Cl. Sci.) (Ser. 5) v. 64 (núm. 11): 725-758.
* ↑ Boulenger, G. A. 1898. Report on the fishes recently obtained by Mr. J. E. S. Moore in Lake Tanganyika. Proceedings of the Zoological Society of London. 1898 (pt 3): 494-497.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
# Fasciolosi

La fasciolosi o distomatosi hepàtica, és una helmintosi causada per dues espècies de trematodes digenis, Fasciola hepatica i Fasciola gigantica. Els adults es localitzen a la vesícula biliar o en els conductes biliars del fetge. Es tracta d'una zoonosi, ja que afecta primàriament a altres mamífers, però pot ser transmesa a l'ésser humà. La fascíola és pròpia d'Europa, Amèrica i Oceania, però a Àfrica i Àsia tenen presència les dues espècies i la seva distribució se superposa en moltes àrees.
El cicle biològic dels paràsits involucra dos hostes, un intermediari i un altre definitiu. L'hoste intermediari és un gastròpode d'aigua dolça. El nombre de possibles hostes definitius és molt ampli i inclou el bestiar i molts altres mamífers herbívors, incloent l'ésser humà.
Una estimació conservadora sobre la pèrdua de productivitat del bestiar deguda a la fasciolosi dona la xifra de més de 3.200 milions de dòlars anuals a tot el món. A més, la fasciolosi es considera una malaltia humana emergent, i l'Organització Mundial de la Salut ha estimat que afecta a 2,4 milions de persones i que altres 180 milions d'individus presenten risc d'infecció. També és considerada una de les malalties tropicals desateses, dins el grup de les Trematodosis transmeses per alimentació.

## Referències

* ↑ Mas-Coma S, Bargues MD, Valero MA «Fascioliasis and other plant-borne trematode zoonoses». Int. J. Parasitol., 35, 11-12, octubre 2005, pàg. 1255–78. DOI: 10.1016/j.ijpara.2005.07.010. PMID: 16150452.
* 1 2 Torgerson, P; Claxton J. «Epidemiology and control.». A: Dalton, JP. Fasciolosis. Wallingford, Oxon, UK: CABI Pub, 1999, p. 113–49. ISBN 0-85199-260-9.
* ↑ Spithill, TW; Smooker PM, Copeman DB. «Fasciola gigantica: epidemiology, control, immunology and molecular biology». A: Dalton, JP. Fasciolosis. Wallingford, Oxon, UK: CABI Pub, 1999, p. 465–525. ISBN 0-85199-260-9.
* ↑ Anònim, 1995. "Control of Foodborne Trematode Infections". WHO Technical Series, núm. 849, WHO, Ginebra, 157 pàgs.
* ↑ «Neglected Tropical Diseases». World Health Organization. [Consulta: 25 agost 2018].

## Enllaços externs

* R. López-Vélez, E. Martín Echavarría, J.A. Pérez Molina. «Guía de enfermedades infecciosas importadas» p. 92-93. Ministerio de Sanidad y Consumo, 2008.
* Imatges d'una fascíola adulta (anglès)
* Imatges d'ous de F. hepatica
# Guido Gasperini

Guido Gasperini (Florència, 4 de juny de 1865 - Nàpols, 1942) fou un musicòleg deixeble de Sbolcien al violoncel i de Tacchiardini en composició. Es va dedicar a la crítica i a la història de la música i des de 1902 va ser bibliotecari del Conservatori de Parma. La seva obra més important és la titulada Dell'arte d'interpretare la scrittura della musica vocale del Cinquecento (Florència, 1902). Posteriorment publicà; Storia della Semiografia musicale (Milà, 1905).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 25, pàg. 993, ISBN 84 239-4525-1
# Guido Starhemberg

Guido Wald Rüdiger, comte de Starhemberg (Graz, 1657 - Viena, 7 de març, 1737) fou un militar austríac.
Era cosí d'Ernst Rüdiger von Starhemberg (1638-1701), el famós comandant de Viena durant el setge turc de 1683 en la Gran Guerra Turca, en el qual Guido també estigué present. Posteriorment seguí el seu cosí i el Príncep Eugeni de Savoia en batalles contra els turcs.
Durant la Guerra de Successió Espanyola Starhemberg lluità a Itàlia i a la Península. Entre el 1706 i 1708 fou comandant en cap de l'exèrcit imperial a Hongria lluitant contra els insurgents de Francis II Rákóczi.
El 1708 fou nomenat comandant en cap de les tropes austriacistes a Espanya. Juntament amb James Stanhope després de les victorioses batalles d'Almenar i Monte de Torrero. conqueriren Madrid el 1710, El desembre de 1710, en veure la ciutat de Madrid deserta i l'hostilitat dels castellans, decidí retirar-se als territoris de l'antiga Corona d'Aragó per a passar l'hivern. Durant l'evacuació de Castella, les tropes britàniques es rendiren a Brihuega. L'exèrcit borbònic es llençà aleshores sobre el cos principal de l'exèrcit austriacista a la batalla de Villaviciosa (1710), però les tropes borbòniques foren derrotades i hagueren de retirar-se del camp de batalla. Malgrat la victòria a Villaviciosa, les nombroses baixes patides i la rendició de tot el cos expedicionari britànic a Brihuega l'impossibilità resistir a l'Aragó i prosseguí l'evacuació fins a Catalunya. En la batalla de Prats de Rei, les tropes borbòniques foren novament aturades, mentre es nomenava Guido Starhemberg virrei de Catalunya.
Després de la Pau d'Utrecht (1713), Guido Starhemberg firmà el Conveni de l'Hospitalet, mitjançant el qual s'evacuaven totes les tropes austríaques de Catalunya amb els vaixells anglesos, que les transportaren fins a Gènova.
Quan morí el 1737 era governador d'Eslavònia.

## Referències

* 1 2 3 Mata, Jordi «6 batalles decisives». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.32-37. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Hernàndez, Francesc Xavier. Història Militar de Catalunya. Vol. III: La defensa de la Terra. Barcelona: Rafael Dalmau, 2003, p. 231. ISBN 84-232-0664-5.
* ↑ Jaques, Tony. Dictionary of Battles and Sieges: A-E (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2007, p. 165-166. ISBN 0313335370.
* ↑ Hernàndez, Francesc Xavier. Història Militar de Catalunya. Vol. III: La defensa de la Terra. Barcelona: Rafael Dalmau, 2003, p. 332. ISBN 84-232-0664-5.
* ↑ Albertí, Santiago. L'onze de setembre. Albertí editor, 2006, p. 104. ISBN 8472460797.
* ↑ Albareda Salvadó, Joaquim. La Guerra de Sucesión de España (1700- 1714). Barcelona: Crítica, 2010, p. 366. ISBN 978-84-9892-060-4.
# Mariano Arista

José Mariano Martín Buenaventura Ignacio Nepomuceno García de Arista Nuez fou president de Mèxic de 1851 a 1853 i veterà de guerra. Va nàixer a San Luis Potosí el 26 de juliol de 1802 i va morir a l'alta mar, a bord del vaixell anglès Tagus en camí de Lisboa a França el 7 d'agost de 1855.
Originalment Arista fou oficial de l'Exèrcit Reialista. Després de la independència de Mèxic, Arista fou part del gabinet d'Antonio López de Santa Anna. El 1846 va rebre el comandament de l'Exèrcit del Nord enviat a fer fora els invasors nord-americans que havien ingressat al territori que disputaven. Aquesta batalla fou la catalitzadora de la Guerra de Mèxic-Estats Units (1846-1848). Arista era comandant de les tropes mexicanes durant la batalla de Palo Alto i la batalla de Resaca de la Palma. Les seves accions militars han estat debatudes pels historiadors. Considerat un militar valent, Arista era republicà, membre de la facció liberal, i per tant, enemic natural de l'equip conservador amb qui treballava. En les batalles, Arista havia de lidiar amb les divisions polítiques internes del seu equip. Després de la Resaca de la Palma, el govern mexicà destituí Arista, culpat de les derrotes. En fou absolt, però Arista no va tornar pas a participar activament en la guerra.
El 1851 Arista succeí José Joaquín de Herrera com a president. Durant el seu mandat va provar d'estabilitzar el pressupost de la nació. Atesa la resistència conservadora contra el seu govern, va renunciar a la presidència i es va exiliar el 1853. Va morir en camí cap a França des de Lisboa el 1855.
Les seves restes foren tornades a Mèxic, i la facció liberal l'anomenà heroi nacional. El 8 d'octubre de 1881 van ser sebollides a la Rotonda de les Persones Il·lustres.

## Referències

* 1 2 EPN. «Natalicio de Mariano Arista» (en castellà). Presidencia de la República. [Consulta: 21 gener 2024].