OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lepturichthys dolichopterus

Lepturichthys dolichopterus és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: riu Min (Fujian, la Xina).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Regan C. T., 1911. The classification of the teleostean fishes of the order Ostariophysi.--I. Cyprinoidea. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 8 (núm. 43). 13-32.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Dai, D.-Y., 1985. A new species of the genus Lepturichthys from China (Cypriniformes: Homalopteridae). Acta Zootaxonomica Sinica v. 10 (núm. 2): 221-224.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M. i X.L. Chu, 1988. A synopsis of Chinese balitorine loaches (Osteichthyes: Homalopteridae) with comments on their phylogeny and description of a new genus. Rev. suisse Zool. 95(1):181-201.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Les Solanes (Castellcir)

Les Solanes és una masia del terme municipal de Castellcir, al Moianès.
Està situada a l'extrem nord-est del terme, prop del límit amb Sant Quirze Safaja i amb Sant Martí de Centelles. És en el vessant meridional del Serrat Rodó, a la dreta del torrent del Bosc, a ponent de la Serra de Barnils i a llevant de la Serra de Roca-sitjana. Just al seu costat de ponent hi ha els Camps de les Solanes, i a sota i al sud-est, la Font de les Solanes.
Es tracta de l'antiga Casanova de les Solanes, documentada des del 1750.

## Referències

* ↑ Rodríguez, 2009.

## Bibliografia

* DANTÍ I RIU, Jaume i RUIZ I CALONJA, Joan. Castellcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1993. (Col·lecció Camí Ral, núm. 2). ISBN 978-84-232-0459-5
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* Les Solanes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Les Sylphides

Les Sylphides (en català: Les sílfides) és un ballet en un acte coreografiat per Mikhaïl Fokin amb música de Frédéric Chopin. Va ser estrenat el 1908 al Teatre Mariïnski a Sant Petersburg com a Rêverie Romantique: Ballet sud la musique de Chopin o Chopiniana. Com Les Sylphides, el ballet va ser presentat per primera vegada el 2 de juny de 1909 al Théâtre du Châtelet de París.
El ballet Les Sylphides, originalment, va ser presentat pels Ballets Russos de Serguei Diàguilev en la seva primera actuació a París; com a ballarins principals hi havia Tamara Karsàvina, Vátslav Nizhinski, Anna Pávlova i Alexandra Báldina amb decorats d'Alexandre Benois. A París feia poc que s'havia estrenat La Sylphide de Filippo Taglioni. Una altra orquestració popular va ser realitzada per Roy Douglas el 1936. El 1940, l'American Ballet Theatre va realitzar la producció, i la va començar l'11 de gener d'aquell anys al Center Theatre del Rockefeller Center. És un dels ballets que sovint apareix en els programes de molts teatres a tot el món.

## Característiques

El ballet, sovint descrit com un "somni romàntic", va ser el primer ballet amb aquestes característiques. Les Sylphides no té trama; la idea argumental consisteix tan sols en moltes sílfides ballant en un bosc durant un clar de lluna en la presència d'un poeta. Fokin va crear una coreografia d'estil romàntic, segurament inspirant-se en Le Sílfide. Utilitzant una tècnica acadèmica evolucionada per l'època, Fokin va crear un ballet abstracte amb l'estructura del ballet romàntic.

## Títol original i interpretacions

Sota el títol de Chopiniana, amb una posada en escena de Fokin, el ballet era una composició musical lleugerament diferent. Aquesta versió incloïa només cinc obres de Chopin:
* Polonesa en la major, op. 40, núm. 1
* Nocturn en fa major, op. 15, núm. 1
* Masurca en do sostingut menor, op. 50, núm. 3
* Vals en do sostingut menor, op. 64, núm. 2
* Tarantel·la en la bemoll major, op. 43

## Versió final

La versió final d'aquest ballet, amb el nom de Les Sylphides, conté més peces.
* Polonesa en la major "Militar" (algunes companyies el substitueixen pel Preludi en la major)
* Nocturn en la bemoll major (op. 32, núm. 2)
* Vals en sol bemoll major (op. 70, núm 1)
* Masurca en re major (op. 33, núm. 2))
* Masurca en do major (op. 67, núm. 3)
* Preludi en la major (op. 28, núm. 7)
* Vals en do sostingut menor (op. 64, núm. 2)
* Gran vals brillant en mi bemoll major (op. 18, núm 1)

## Referències

* ↑ «ThinkQuest». Arxivat de l'original el 2010-03-31. [Consulta: 5 agost 2015].
* ↑ ExploreDance.com
* ↑ MusicWeb
* ↑ «Ballet Nacional de Canadà». Arxivat de l'original el 2006-03-06. [Consulta: 5 agost 2015].
* ↑ The Ballet Encyclopedia
# El Ksar

El Ksar o Ksar (àrab: القصر, al-Qaṣr, pronunciat localment el-Qṣar) o Ksar Gafsa (àrab: قصر قفصة, Qaṣr Qafṣa) és una ciutat de Tunísia, situada uns 3 km a l'oest de Gafsa, a la governació de Gafsa. Queda separada de Gafsa per l'Oued Bayech i es troba sota les muntanyes Djebel Ben Younes. Compta amb un oasi, compartit amb Gafsa, alimentat per la font d'El Faouara. El municipi té 29.517 habitants (2004) inclòs el suburbi annex de Lalla. És capçalera d'una delegació que té 30.720 habitants (cens del 2004). En el seu terme hi ha l'aeroport internacional de Gafsa o de Gafsa-Ksar.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 61 53 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en sis sectors o imades:
* El Ksar (61 53 51)
* El Ksar Est (61 53 52)
* Lala (61 53 53)
* Cité Hached (61 53 54)
* Amra (61 53 55)
* El Matar (61 53 56)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 61 12). El 26 de maig de 2016, pel Decret governamental núm. 2016-600, el sector de Lala va formar la seva pròpia municipalitat, amb codi 61 21.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 123-126. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 162. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ «Sites web des municipalités» (en francès). Portail des Collectivités Locales. Ministère de l'Intérieur. [Consulta: 9 octubre 2023].
* ↑ «أمر حكومي عدد 600 لسنة 2016 مؤرخ في 26 ماي 2016 [Decret governamental núm. 2016-600 del 26 de maig de 2016]». الرائد الرسمي للجمهورية التونسية [Diari Oficial de la República Tunisiana], any 159 núm. 43, 27-05-2016, p. 1961-1963. ISSN: 9061 0330 9061.
# El Progreso: semanario republicano radical

El Progreso: semanario republicano radical, va ser una publicació periòdica que va aparèixer a Reus l'any 1915.

## Història i contingut

El primer número va sortir el 6 de novembre del 1915, per defensar la política del Partit Republicà Radical. El va crear i dirigir Pere Jordana, polític radical que va ser alcalde de Reus. Tenia com a objectiu la difusió de les idees del Partit, que no tenia gaire presència a la ciutat, en uns moments on l'alcalde de Reus era el monàrquic Manuel Sardà.
Publicava articles explicant la situació del Partit Radical a Reus, i una secció anomenada «Ecos» sobre temes locals i la situació a l'ajuntament. Al núm. 2 es va publicar un article defensant les actuacions com a regidor del polític radical Jaume Simó (més tard va ser alcalde (1919-1920)) que havia argumentat que s'havia d'adoptar una actitud més catalanista en la política ciutadana, en un plenari de l'ajuntament.
Reproduïa articles d'Alejandro Lerroux de caràcter ideològic, i altres copiats del diari madrileny El País. La llengua predominant era el castellà, però publicava alguns articles en català i també poesies. En els temes locals que tractava atacava durament l'opinió de Les Circumstàncies, portaveu del republicanisme catalanista. La majoria d'articles anaven sense signar, i els copiats d'altres diaris portaven les signatures d'Alejandro Lerroux i Emiliano Iglesias. A la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus es conserven els números 2, 3, 4 i 5, i a la Biblioteca de Catalunya els números 1 i 2.
Tenia quatre pàgines, l'imprimia la Impremta Ferrando i costava cinc cèntims. En van sortir només cinc números. Pere Jordana va treure l'any 1916 un altre periòdic radical titulat Politicon.

## Referències

* ↑ Fàbregas, Josep (et al.). Premsa i societat: aspectes polítics, econòmics i socials. Reus: Centre de Lectura, 2013, p. 195-196. ISBN 9788487873935.
* ↑ «Ecos». A: El Progreso, any I núm. 3, p. 3
* ↑ «¿Qué pasa?». A: El Progreso, núms. 2 i 3, p. 2
* ↑ «El progreso». Catàleg Argus. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ «El progreso». CCUC. [Consulta: 19 setembre 2023].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 373.

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939
# El Tarròs

El Tarròs és una població de la comarca de l'Urgell que està integrada al terme municipal de Tornabous. Amb una població de 81 habitants el 2018, la major part dels seus veïns es dediquen a l'agricultura de regadiu i a la ramaderia porcina i bovina.
Va ser conquerida als musulmans per Ermengol IV d'Urgell i donada a Guillem d'Isarn l'any 1080. Després de passar a mans del monestir de Poblet el 1383, a finals del segle xviii i fins al 1833 foren senyors del lloc els marquesos de Barberà.
L'edifici més destacat del Tarròs és l'església, dedicada a santa Cecília. Aquesta advocació és fruit de la inclusió del poble als territoris del monestir de santa Cecília d'Elins, a Montferrer i Castellbò, fins al 1383. El temple, edificat al segle xvi i d'estil de transició entre el gòtic i el renaixentista, és d'una sola nau amb coberta de volta de canó en cinc trams. La imatge de la titular, d'estil gòtic però amb influències del romànic, data d'entre els segles xiv i xv. Destruïda el 1936, va ser refeta entre 1988 i 1992 per Víctor Manuel Pallarès a partir dels fragments de l'original que havien estat guardats a cal Companys.

## Personatges il·lustres

El Tarròs és conegut, sobretot, per ser la vila natal del president de la Generalitat de Catalunya, Lluís Companys, que va ser-ho entre 1934 i 1940. En el seu honor, s'ha erigit un monument obra d'Antoni Boleda i el 1982 es va descobrir una placa a la seua casa natal, per recordar el primer centenari del naixement de l'il·lustre polític.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Tarròs». Consell Comarcal de l'Urgell. Arxivat de l'original el 2019-12-19. [Consulta: 29 agost 2016].
* 1 2 3 «El Tarròs». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 29 agost 2016].
* ↑ Finestres, Jordi «Lluís Companys. El president màrtir». Sàpiens [Barcelona], núm. 121, 10-2012, p.46-49. ISSN: 1695-2014.
# Eleazar (rebesavi de Jesús)

Eleazar, en la genealogia de Jesús apareguda a l'Evangeli segons Mateu, va ser el rebesavi de Jesús de Natzaret. D'acord amb el text, era descendent d'Abraham i del rei David, concretament era fill d'Eliüd i pare de Matan; el seu net Jacob hauria estat el pare de Josep, marit de Maria, mare de Jesús. Segons Valdez, el nom d'Eleazar recordava el fill d'Aaron i antecessor del sacerdot Sadoc, que apareix als Llibres de Cròniques; en tot cas, el conjunt de noms podrien haver estat extrets de les llistes d'aquests llibres pel redactor de l'evangeli.
Per la seva banda, l'Evangeli segons Lluc, la llista de noms és diferent i en el lloc d'Eleazar hi situa Leví, fill de Melquí.

## Arbre genealògic

| Eleazar | Eleazar | Eleazar | Eleazar | Eleazar | Eleazar | | | | | | |
| Matan | Matan | Matan | Matan | Matan | Matan | | | | | | | | | | | | |
| Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | | | | | | | | | | | | |
| Josep | Josep | Josep | Josep | Josep | Josep | Maria | Maria | Maria | Maria | Maria | Maria | | | | | | |
| | | | | | | | | | | | | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús |

## Referències

* ↑ Mateu 1:1-16
* ↑ Valdez, Adylson «Las Genealogías de Jesús». Revista bíblica, vol. 71, núm. 3-4, 2009.
* ↑ Lluc 3:23-25
# Eleonora de Cisneros

Eleonora de Cisneros, de nom de naixement Eleonora Broadfoot (Nova York, 1 de novembre de 1878 - 3 de febrer de 1934) fou una mezzosoprano estatunidenca.
Començà la seva brillant actuació teatral en el teatre Reggio, de Torí, el 1902. Dotada d'una bella veu de mezzosoprano i d'una figura arrogant, va destacar en la interpretació de rols de caràcter modern heroic (Brunilda, Ortrud, Venus, Dalila, Herodias, Clytemnestra, etc.,). Richard Strauss li confià el rol de protagonista de la seva òpera Elektra en estrenar-se en La Scala de Milà el 1903. Després d'actuar amb ininterromputs èxits en els principals teatres d'Europa i Amèrica (formà part de la companyia del Manahattan Opera House, de Nova York, durant tres temporades seguides).
L'any 1913, en novembre, va actuar al Gran Teatre del Liceu en l'òpera Tristan und Isolde de Richard Wagner.
Es retirà de l'escena el 1916.

## Referències

* ↑ «Gran Teatre del Liceu - Temporada 1913-1914». Gran Teatre del Liceu, Tardor 1913. [Consulta: 1r novembre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 125 ISBN 84-239-4531-6
# Elie Delaborde

Eraïm Miriam Delaborde (París, 8 de febrer, 1839 - Idem. 9 de desembre, 1913), va ser un pianista i compositor francès.

## Biografia

Tot i l'absència de document oficial, sembla que Elie Miriam Delaborde era fill natural de Charles-Valentin Alkan, (25 anys) i d'una de les seves riques alumnes, Lina Eraîm Miriam. El seu caràcter, en canvi –en comparació amb el seu pare– era extravertit i cortès; pintava una mica (sota el nom de Miriam).
A més de les lliçons d'Alkan, també va estudiar amb Ignaz Moscheles i Adolf von Henselt. Després de fer una gira per Anglaterra, Alemanya i Rússia, el 1870 va fugir a Londres on va tocar obres del seu pare, per a piano a pedals,
Va ser nomenat professor de piano al Conservatori de París el 1873, entre els seus alumnes hi havia Olga Samaroff, Alfred Roth i la noruega Nanne Storm.
Entre els seus amics hi havia Georges Bizet i Édouard Manet. Es troba amb el músic quan aquest, nedava al Sena, contrau una malaltia que se l'emporta; es casa amb la seva vídua. Camille Saint-Saëns li va dedicar el seu tercer concert per a piano (1869).
Va compondre una opereta, The Queen Dort, una obertura d'Attila, un quintet de piano, obres per a piano i melodies.
Va preparar la primera edició de les obres d'Alkan amb Isidor Philipp l'any 1900.
Està enterrat al cementiri del Père-Lachaise.

## Referències

* 1 2 3 Grove 2001.
* 1 2 (en) Maurice Hinson, The pianist's dictionary, Bloomington/Indianapolis, Indiana University Press, 2004, 221 p. (ISBN 0-253-21682-6, lire en ligne [archive]), p. 38.
* ↑ La première mention est faite par Hans von Büllow dans une lettre au pianiste Karl Klinworth en 1885, « Natürliche Sohn ». Hans von Büllow, Neue Briefe, Munich, Drei Masken Verlag, 1927, p. 117 (OCLC 238805400).
* 1 2 3 4 5 6 Baker et Slonimsky 1995, p. 957.
* ↑ 95e division. Voir « Registre journalier d'inhumation [archive] », 11 décembre 1913 (consulté le 1er septembre 2020), p. 9.

## Bibliografia

* (en) Ronald Smith, Alkan: The Enigma, vol. 1, Londres, Kahn & Averill, 1976, 119 p. (OCLC 28686399)
* Theodore Baker i Nicolas Slonimsky (trad. de l'anglès per Marie-Stella Pâris, pref. Nicolas Slonimsky, adaptat i ampliat per Alain Pâris), Dictionnaire biographique des musicians ["Diccionari biogràfic de músics de Baker"], t. 1: A-G, París, Robert Laffont, coll. “Llibres”, 1995 (reimprès 1905, 1919, 1940, 1958, 1978), 8a ed. (1a ed. 1900), 4.728 p. (ISBN 978-2-22106-510-5, OCLC 33447919), pàg. 957.
* (en) Hugh MacDonald, The New Grove Dictionary of Music and Musicians (editat per Stanley Sadie): Alkan [Morhange], (Charles-)Valentin, Londres, Macmillan, segona edició, 29 vols. 2001, 25.000 p. (ISBN 978-0-19-517067-2, llegiu en línia [arxiu])
* (en) Stephanie McCallum, Alkan: Enigma or Schizophrenia?, The Alkan Society, núm. 75, 2007, pàg. 2-10 (llegiu en línia [arxiu])
# Elisabet Abeyà Lafontana

Elisabet Abeyà Lafontana (Barcelona, 20 de maig de 1951) és una mestra, psicòloga, escriptora i traductora catalana. Les seves obres han estat traduïdes a l'asturlleonès, bretó, castellà, èuscar, francès, gallec, neerlandès i suec.
Es va llicenciar en Psicologia a la Universitat Autònoma de Barcelona i viu a Bunyola, Mallorca, des dels 22 anys, on ha treballat en l'ensenyament públic com a mestra d'educació infantil i d'audició i llenguatge.
Ha traduït de l'anglès al català les obres de l'orientalista Joan Mascaró i Fornés. Com ell, és simpatitzant de la llengua auxiliar internacional esperanto. També és traductora d'obres de literatura infantil i juvenil de l’anglès al català i recentment d'una obra d’Edmond Privat de l’original en esperanto.

## Obra publicada

Elisabet Abeyà ha escrit contes infantils i llibres de pedagogia:
* Ansa per ansa (1979)
* La bruixa que va perdre la granera (1985)
* Què seré quan sigui gran? (1987)
* El nanet coloraina i més sorpreses (1987)
* Estimat avi. Barcelona (1990)
* La bruixa que anava amb bicicleta (1991)
* Set germans músics (1991)
* Regal d'aniversari (1992)
* M'agrada jugar (1993)
* Rondina que rondinaràs (1997)
* El tren que anava a la mar (2005)
* Amb ulleres verdes (2017)
* Amb contes he remat (2020)

## Referències

* 1 2 3 Elisabet Abeyà Lafontana al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Elisabet Abeyà i Lafontana». La Galera. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Elisabet Abeyà». Visat núm. 30. PEN Català, 01-10-2020. [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Elisabet Abeya Lafontana per tornar a contar contes... en esperanto». [Consulta: 13 setembre 2014].
# Els Sorts (Marfà)

Els Sorts és una masia del terme municipal de Castellcir, a la comarca catalana del Moianès. Pertany a l'enclavament de la Vall de Marfà, antiga parròquia de Sant Pere de Marfà, que tingué ajuntament propi entre el 1812 i el 1827, abans d'unir-se en primera instància amb Santa Coloma Sasserra i després, el 1847, amb Castellcir.
És a l'extrem occidental d'aquest enclavament, prop i al nord de la masia del Xei, a llevant de la Coma, a la dreta de la Golarda i del torrent de Serramitja. També queda al sud-oest de la Datzira.
El seu accés més ràpid i practicable és des de la masia de la Coma, des de la qual una pista rural en bon estat s'adreça cap a llevant seguint la vall de la Golarda, i en 1,5 quilòmetres arriba a la cruïlla de la qual arrenca, cap al sud, la pista que mena als Sorts en 1 quilòmetre.
Aquest mas, grafiat de moltes maneres al llarg dels temps (Sors, Sorts, Sords, fins i tot els Horts), és esmentat des del 1294, tot i que un Pere Orts de Marfà ho és ja el 1205. El mas estigué en mans de la família Sorts -al llarg del XIX sense la t: Sors- fins a finals del segle xix. Després fou ocupada per masovers fins a mitjan segle xx. Restà una cinquantena d'anys abandonada, i des de la primera dècada del segle XXI torna a ser habitada per masovers.
Al seu sud-oest, a la dreta de la Golarda i a l'esquerra del Torrent de Serramitja hi ha les restes del Molí dels Sorts.

## Referències

* ↑ Rodríguez, 2009.
* ↑ Tarter 2012.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció "Monografies", núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8
* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0
* TARTER I FONTS, Ramon, La vall de Marfà: Aproximació històrica. Moià, 2012. Sense ISBN.
# Els Xulius - Centre Social Ribetà

Els Xulius - Centre Social Ribetà és una entitat de Sant Pere de Ribes nascuda de l'esplai Els Xulius (1974) i que va adoptar personalitat jurídica pròpia l'any 1980. Té la seu social al carrer Major, 13. Té com a objectius dinamitzar i pluralitzar la vida associativa a Sant Pere de Ribes, intervenir activament en la difusió de la cultura popular i tradicional, crear espais d'intercanvi d'experiències i arrelar la idea de l'oci com a temps d'alliberament constructiu. És una entitat que als seus estatuts es qualifica com a cristiana i catalanista.
Els Xulius té un centre d'esplai que organitza esplai de caps de setmana, casals d'estiu, colònies i actes festius infantils i juvenils. També té seccions d'excursionisme i aventura, pessebrisme, grup de teatre, cursos d'arts plàstiques i florals, una col·lecció de llibres de cultura popular i tradicional (Les Creus) i una revista (El Butlletí). També té una parella de gegants, els Nisos.
Les principals activitats festives de l'entitat són la festa de Sant Miquel (setembre, al castell), les trobades de convivència (març i octubre), les activitats de nadal (pessebrisme i pessebre vivent, que el 2013 va fer 25 anys), les de festa major (gener i juny), carnaval, Pasqua (caramelles), Sant Jordi i el cicle Música al Castell al juliol, que tanca l'activitat anual. També hi ha activitats d'esplai durant tot l'any que finalitzen amb el casal i colònies d'estiu.

## Referències

* ↑ Notícia sobre els 25 anys de l'entitat. Diari de Vilanova. Vilanova: 2006
* ↑ «Els Xulius - Centre Social Ribetà». Ara, 23-08-2014. [Consulta: 8 juny 2020].
* ↑ «Estatuts dels Xulius - Centre Social Ribetà». ribes.org. [Consulta: 14 gener 2017].
* ↑ Palacios et. al. Sant Pere de Ribes. Recull d'informació sobre el municipi. Ajuntament de Sant Pere de Ribes. Sant Pere de Ribes, 1999
* ↑ "Els goigs, entre la devoció i la festa". Revista d'Etnologia de Catalunya, 1999: núm. 14
* ↑ Colles geganteres a Festes.org
* ↑ «El Pessebre Vivent Parlat celebra 25 anys al Castell (VÍDEO)». Eix Diari, 09-12-2013 [Consulta: 9 octubre 2014].
* ↑ Pessebres vivents, pobles vius: guia d'excursions a peu i en cotxe. Costa i Savoia, Ernest / Bàlec i Associació Coordinadora de Pessebres Vivents de Catalunya
* ↑ «Activitats destacades». ribes.org. Arxivat de l'original el 18 de gener 2017. [Consulta: 14 gener 2017].

## Fonts

* Palacios et. al. Sant Pere de Ribes. Recull d'informació sobre el municipi. Ajuntament de Sant Pere de Ribes. Sant Pere de Ribes, 1999.
* Pessebres vivents, pobles vius: guia d'excursions a peu i en cotxe. Costa i Savoia, Ernest / Bàlec i Associació Coordinadora de Pessebres Vivents de Catalunya.
* Referències als Xulius publicades al Diari de Vilanova
* Referències als Xulius publicades a Vilanova Digital

## Enllaços externs

* Web de l'entitat